Справа № 360/207/23
Суддя: І.О. Свергун
Дата ухвалення: 2023-03-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

про залишення позовної заяви без руху

07 березня 2023 року м. ДніпроСправа № 360/207/23

Суддя Луганського окружного адміністративного суду Свергун І.О., перевіривши матеріали позову ОСОБА_1 до Луганської обласної прокуратури про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення від 01.11.2019 № 1356к, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

06.03.2023 до Луганського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі позивач) до Луганської обласної прокуратури (далі відповідач), в якій позивач просить: визнати протиправним та скасувати наказ прокуратури Луганської області від 01.11.2019 за № 1356к про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора Сєвєродонецької місцевої прокуратури Луганської області та органів прокуратури Луганської області; поновити ОСОБА_1 на посаді прокурора Сєвєродонецької місцевої прокуратури Луганської області з 01 листопада 2019 року; стягнути з Луганської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 01 листопада 2019 року по дату винесення судового рішення.

Разом з позовом позивачем подано заяву про поновлення строку звернення до суду, в якій він посилається, що 01 березня 2023 року на офіційному веб-сайті Конституційного Суду України за посиланням https://ccu.gov.ua/novyna/sud-uhvalyv-rishennya-u-spravi-shchodo-konstytuciynosti-prypysu-zakonu-ukrayiny-pro-vnesennya, він ознайомився із Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційною скаргою ОСОБА_2 щодо відповідності Конституції України (конституційності) пункту 6 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» (щодо гарантій незалежності прокурора) № 1-р(ІІ)/2023 (№ 3-5/2022(9/22).

Згідно вказаного Рішення Суд ухвалив наступне:

1. Визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) пункт 6 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19.09.2019 за № 113-ІХ.

2. Пункт 6 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19.09.2019 за № 113-ІХ, визнаний неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

На думку позивача, Конституційний Суд України особисто вказує у своєму рішенні на необхідність відповідним особам, з числа яких є позивач, звертатись до суду для захисту своїх порушених прав, оскільки припис Закону № 113, на підставі якого звільнено останнього зі займаної посади, визнано неконституційним.

Таким чином, факт порушення прав позивача, у тому числі, наявність об`єктивної можливості знати про такі факти, були невідомі останньому до того моменту, до поки Конституційний Суд України не виклав їх у своєму рішенні від 01.03.2023, яким визнав окремі приписи Закону № 113, на підставі яких позивача було звільнено із займаної посади, неконституційними.

Враховуючи вищевказані обставини, у тому числі Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційною скаргою ОСОБА_2 щодо відповідності Конституції України (конституційності) пункту 6 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» (щодо гарантій незалежності прокурора) № 1-р(ІІ)/2023 (№ 3-5/2022(9/22) від 01.03.2023, у позивача виникла необхідність у зверненні до суду із позовною заявою з метою захисту своїх порушених прав та законних інтересів, оскільки вважає своє звільнення з посади та органів прокуратури незаконним, у зв`язку із чим він просить визнати причини пропуску строку для звернення до суду за захистом прав та законних інтересів поважними та поновити даний строк.

Розглянувши матеріали адміністративного позову, суд дійшов такого.

Згідно з пунктами 3, 5 та 6 частини першої статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи відповідає позовна заява вимогам, встановленим статтями 160, 161, 172 цього Кодексу, чи подано позов у строк, установлений законом (якщо позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними), чи немає інших підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви або відмови у відкритті в адміністративній справі, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до пункту 5 частини п`ятої статті 160 КАС України в позовній заяві зазначаються, зокрема, виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.

Судом установлено, що позов не відповідає встановленим вимогам та містить такі недоліки.

Відповідно до частини першої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Частиною п`ятою цієї статті передбачено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Позивача було звільнено з посади прокурора Сєвєродонецької місцевої прокуратури Луганської області та з органів прокуратури Луганської області відповідно до наказу виконувача обов`язків прокурора Луганської області наказом від 01.11.2019 № 1356к.

До суду з позовом позивач звернувся 06.03.2023, тобто після спливу строку в понад три роки.

Як на підставу для поновлення строку звернення до суду позивач посилається на рішення Конституційного Суду України у справі за конституційною скаргою ОСОБА_2 щодо відповідності Конституції України (конституційності) пункту 6 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» (щодо гарантій незалежності прокурора) № 1-р(ІІ)/2023 (№ 3-5/2022(9/22), яким визнано неконституційним окреме положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19.09.2019 за № 113-ІХ.

Суд не вважає зазначені позивачем підстави пропуску строку звернення до суду поважними з огляду на таке.

Так, 1 березня 2023 року Другий сенат Конституційного Суду України ухвалив рішення (1-р (II)/2023) у справі за конституційною скаргою колишнього прокурора Генеральної прокуратури України Сергія Василенка.

Предметом конституційного контролю у цій справі був лише пункт 6 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України № 113-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» (далі - Закон № 113).

Інші приписи Закону № 113, зокрема ті, що визначають умови та порядок проведення атестації прокурорів, у цьому конституційному провадженні не перевірялись.

Позивач ОСОБА_1 обґрунтовує свій позов лише посиланням на вказане Рішення Конституційного Суду України та робить висновок, що окремі положення Закону № 113, у порядку та на підставі яких позивача було звільнено з посади прокурора Сєвєродонецької місцевої прокуратури Луганської області та з органів прокуратури Луганської області, визнано неконституційним, а відтак, права останнього були порушені, у зв`язку із чим підлягають відновленню шляхом поновлення на раніше займаній посаді.

При цьому позивач не зазначає, в чому полягає протиправність дій/рішень відповідача при його звільненні, а також чому вищевказане рішення Конституційного Суду України має застосовуватися до даних правовідносин. Позивачеві слід навести обґрунтування своїх вимог.

Слід зазначити, що у провадженні Великої палати Конституційного Суду України та Сенатів Конституційного Суду України є справи, предметом конституційного контролю в якій є Закон № 113 у цілому та окремі приписи Закону № 113.

Вирішуючи справу № 1-р(ІІ)/2023 (№ 3-5/2022(9/22), Другий сенат Конституційного Суду України, зокрема, зазначив, що «забезпечення державою належних гарантій від незаконного звільнення прокурора, діяльність якого пов`язана з функціонуванням системи правосуддя, є не лише елементом статусу прокурора, а й однією з передумов реалізації конституційного права на судовий захист».

У рішенні також зазначено, що «Верховна Рада України шляхом ухвалення законів, що є нормативними актами, не може звільняти окремого працівника або певні категорії працівників та повідомляти їх про можливе майбутнє звільнення». Звільнення ж особи можливе на підставі не закону, а «лише індивідуального акта права, повноважень щодо ухвалення якого Верховна Рада України не має».

Другий сенат Конституційного Суду України підкреслив, що хоча оспорюваний припис не можна вважати індивідуальним актом права, яким прокурора було звільнено з посади прокурора, він все ж «має ознаки акта правозастосування, оскільки в ньому констатовано, що суб`єкт права на конституційну скаргу та всі інші прокурори з дня набрання чинності цим Законом вважаються такими, що персонально попереджені у належному порядку про можливе майбутнє звільнення з посади».

Слід зазначити, що рішення Другого сенату Конституційного Суду України № 1-р (ІІ)/2023 від 1 березня 2023 року не повертає той стан речей, що існував до звільнення автора конституційної скарги з посади прокурора у 2019 році.

Однак, у рішенні Другого сенату Конституційного Суду України № 1-р (II)/2023 констатовано невідповідність низці приписів Конституції України оспорюваного припису Закону № 113 та вкотре закцентовано увагу на тому, що держава має забезпечити дієвість припису частини третьої статті 152 Основного Закону України за яким матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку. Виплата такого відшкодування є можливо єдиним ефективним способом захисту заявників у подібних ситуаціях.

На підставі зазначеного припису Конституції України та рішення Другого сенату Конституційного Суду України № 1-р (II)/2023 заявник має право на відшкодування завданої йому неконституційним актом шкоди. Повноваження щодо встановлення факту завдання шкоди, виду такої шкоди, розміру відшкодування мають національні суди, що звісно потребує від заявника звернення до суду у порядку, визначеному відповідним процесуальним законом.

Позивач ОСОБА_1 протягом тривалого часу (понад три роки) не вживав заходів щодо оскарження рішення про його звільнення, чим фактично погодився з таким станом речей.

Суд зазначає, що відповідно до пункту 1 частини п`ятої статті 361 КАС України встановлена Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, якщо рішення суду ще не виконане, є підставою для перегляду судових рішень у зв`язку з виключними обставинами.

Однак, позивач не звертався раніше до суду з позовом та відповідне рішення судом не приймалося.

Згідно з частиною першою статті 123 КАС України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

Частиною другою статті 123 КАС передбачено, якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Враховуючи вище викладене, суд дійшов висновку, що зазначені позивачем підстави щодо пропуску строку не є поважними, а тому у задоволенні заяви слід відмовити.

Тому з урахуванням вимог статті 123 КАС України позивачеві слід подати до суду заяву про поновлення строку звернення до адміністративного суду, вказавши інші підстави для поновлення строку.

Згідно з частиною першою статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, встановлених статтями 160, 161 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня подання позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

Керуючись статтями 160, 161, 169, 248, 256 Кодексу адміністративного судочинства України, суддя

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до Луганської обласної прокуратури про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення від 01.11.2019 № 1356к, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу залишити без руху.

Запропонувати позивачеві протягом десяти календарних днів з дня отримання цієї ухвали усунути зазначені в ухвалі недоліки позовної заяви шляхом надання до суду уточненої позовної заяви та заяви про поновлення пропущеного строку звернення до суду із зазначенням інших підстав для поновлення строку, з обґрунтуванням та документальним підтвердженням наявності поважних причин пропуску строку звернення до суду з позовною заявою.

В разі неусунення вказаних недоліків у встановлений термін позовну заяву буде повернуто позивачеві.

Копію ухвали про залишення позовної заяви без руху невідкладно надіслати позивачу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та не може бути оскаржена.

СуддяІ.О. Свергун