Справа № 160/19795/22
Суддя: Букіна Лілія Євгенівна
Дата ухвалення: 2023-03-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді: Букіної Л.Є., розглянувши у спрощеному позовному провадженні без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-
До Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, в якому позивач просить:
- визнати протиправними дії відповідача-2 щодо відмови у зарахуванні до загального та пільгового стажу періодів роботи з 01.10.2003 року по 27.08.2007 року, з 20.07.90 р. по 01.06.94 р. та з 01.06.2016 року по теперішній час, а також зобов`язати останнього зарахувати ці періоди до страхового стажу.
- зобов`язати відповідача-1 повторно розглянути заяву позивача від 21.02.2022 року при призначення пенсії за віком на пільгових умовах з одночасним зарахуванням до загального та пільгового стажу періодів роботи з 01.10.2003 року по 27.08.2007 року, з 20.07.90 р. по 01.06.94 р. та з 01.06.2016 року по теперішній час.
Обґрунтовуючи ці вимоги позивач зазначає про протиправний характер дій відповідача, які мали місце при розгляді заяви позивача про призначення пенсії за віком на пільгових умовах. Усі мотиви, якими керувалися відповідачі при відмові у зарахуванні до загального та пільгового стажу спірних періодів роботи, на думку позивача є безпідставними та необґрунтованими.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17.01.2023 р. відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення учасників процесу. Тією ж ухвалою суду запропоновано відповідачам надати відзиви на позовну заяву.
Відповідачі скористалися наданим правом та надіслали на адресу суду відзиви на позовну заяву, в якому указали про відсутність підстав для задоволення позовних вимог. Відповідач-2 наголошує, що приймаючи оскаржене рішення порушень вимог законодавства не допустив, адже позивач не досяг 55 річного віку, достатнього для призначення пенсії за віком на пільгових умовах, а також не набув необхідного загального та пільгового стажу для цього. Також зазначає, що до страхового стажу не зараховано період роботи з 01.10.2003 року по 27.08.2007 року у зв`язку з несплатою страхових внесків, на відміну від періодів роботи з 20.07.90 р. по 01.06.94 р. та з 01.06.2016 року по 31.01.2022 року, які до страхового стажу зараховані. Відповідач-2 констатував, що загальний страховий стаж позивача складає 21 рік 03 місяці 29 днів, з яких пільговий стаж 6 років 02 місяці 03 дні.
Відповідач-1 у своєму відзиві навів аналогічні доводи правової позиції, а також зазначив, що при прийнятті рішення про відмову у призначенні позивачеві бажаної пенсії перевагу віддано Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» як пріоритетному, адже станом на 11.10.2017 року позивач не досяг пенсійного віку, передбаченого абз «з» статті 13 Законом України «Про пенсійне забезпечення». Також посилався на дискреційний характер повноважень при вирішенні питань з приводу обрахунку та призначення пенсій.
Дослідивши письмові докази, долучені до матеріалів справи, проаналізувавши відповідні норми чинного законодавства, суд виходить із такого.
Судом встановлено, що досягнувши 50 річного віку, 21.02.2022 позивач звернувся до управління ПФУ із заявою про призначення пенсії на пільгових умовах за списком № 2.
Рішенням відповідача-1 від 26.09.2022 року № 96 відмовлено у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах. Таке рішення відповідача обґрунтовано недосягненням позивачем пенсійного віку, який згідно з пунктом 8 частини другої статті 114 Закону № 1058-ІV у редакції, чинній на день його звернення за призначенням пенсії, становив 55 років. При цьому, у рішенні зазначено, що період роботи з 01.10.2003 року по 27.08.2007 року не враховано до стажу позивача, за відсутності відомостей про сплату страхових внесків.

Позивач оскаржив це рішення у позасудовому порядку, за результатами розгляду якого відповідач-2 у листі від 07.11.2022 року повідомив позивача, що бажана пенсія призначається з 55-річного віку та з цих підстав рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області відмовлено у її призначенні. Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області № 96 відмовлено у призначенні пільгової пенсії за відсутності необхідного віку, а також необхідного стажу.

Також роз`яснив, що період роботи з 01.10.2003 року по 27.08.2007 року не враховано до стажу позивача, за відсутності відомостей про сплату страхових внесків. Зауважив, що розглянути питання до зарахування до пільгового стажу періодів роботи з 20.07.90 р. по 01.06.94 р. та з 01.06.2016 року по 31.01.2022 року можливо при умови наданні відповідних довідок.

Відповідно, спірним у межах цього спору є питання зарахування до загального страхового стажу періоду роботи позивача з 01.10.2003 року по 27.08.2007 року, зарахування до пільгового стажу періодів роботи з 20.07.90 р. по 01.06.94 р. та з 01.06.2016 року по 31.01.2022 року та наявності підстав для отримання позивачем пенсії після досягнення 50 річного віку.

При вирішені спору суд виходить із того, що відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Так, 03.10.2017 року Верховною Радою України було ухвалено Закон №2148-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій», що доповнив Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» розділом XIV-1, який містить п.8 ч.2 ст.114 такого змісту:

«На пільгових умовах пенсія за віком призначається водіям міського пасажирського транспорту (автобусів, тролейбусів, трамваїв) і великовагових автомобілів, зайнятим у технологічному процесі важких і шкідливих виробництв, - після досягнення 55 років і за наявності страхового стажу:для жінок - не менше 25 років, у тому числі на зазначеній роботі не менше 10 років..

Натомість згідно з пунктом «з» статті 13 Закону № 1788-XII в редакції, чинній до внесення змін Законом № 213-VІІІ, на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи: водії міського пасажирського транспорту (автобусів, тролейбусів, трамваїв) і великовагових автомобілів, зайнятих у технологічному процесі важких і шкідливих виробництв:

жінки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

Законом № 213-VІІІ, який набрав чинності з 1 квітня 2015 року, збільшено раніше передбачений пунктом «з» статті 13 Закону № 1788-ХІІ вік набуття права на пенсію на пільгових умовах, зокрема, жінкам з 50 років до 55 років.

Відповідно до пункту 1 резолютивної частини Рішення № 1-р/2020 визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), стаття 13, частина друга статті 14, пункти «б» - «г» статті 54 Закону № 1788-XII зі змінами, внесеними Законом № 213-VIII (пункт 1 рішення).

Згідно з пунктом 3 резолютивної частини зазначеного Рішення застосуванню підлягають стаття 13, частина друга статті 14, пункти «б» - «г» статті 54 Закону № 1788-XII в редакції до внесення змін Законом № 213-VIII для осіб, які працювали до 1 квітня 2015 року на посадах, визначених у вказаних нормах, а саме: : водії міського пасажирського транспорту (автобусів, тролейбусів, трамваїв) і великовагових автомобілів, зайнятих у технологічному процесі важких і шкідливих виробництв: жінки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

Таким чином, Рішенням № 1-р/2020 КСУ визнав неконституційними окремі положення Закону № 1788-ХІІ, у зв`язку із чим вони втратили чинність з дня ухвалення Рішення (пункт 2 резолютивної частини Рішення). Одночасно КСУ встановив, що підлягають застосуванню відповідні норми в редакції до внесення змін Законом № 213-VIII.

У зв`язку із цим на час виникнення спірних правовідносин Закон № 1788-ХІІ з урахуванням Рішення № 1-р/2020 встановлював право на пенсію за віком на пільгових умовах за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, для жінок після досягнення 50 років (за наявності стажу роботи та інших умов, визначених в рішенні КСУ).

Отже, на час виникнення спірних правовідносин була наявна колізія між нормами Закону № 1788-ХІІ з урахуванням Рішення № 1-р/2020 з одного боку, та Законом № 1058-ІV - з іншого в частині віку набуття права на пенсію на пільгових умовах. Перший із цих законів визначав такий вік у 50 років, тоді як другий - у 55 років.

Оскільки норми названих законів регулюють одне і те ж коло відносин, суд доходить висновку, що вони явно суперечать один одному. Таке регулювання порушує вимогу «якості закону», передбачену Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року, та не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади у майнові права заявника (див. пункт 56 рішення Європейського суду з прав людини від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України»).

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 520/15025/16-а (провадження № 11-1207апп19, пункт 56) сформувала правовий висновок, згідно з яким у разі існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.

Отже, у цій справі застосуванню підлягають саме норми Закону № 1788-ХІІ з урахуванням Рішення № 1-р/2020 як найбільш сприятливого для позивача, а не Закону № 1058-ІV, на які посилаються відпвідачі.

При цьому, суд не погоджується з посиланням відповідача-1 на абзац другий пункту 16 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону № 1058-IV, відповідно до якого положення Закону № 1788-ХІІ застосовуються в частині визначення права на пенсію за вислугу років для осіб, які на день набрання чинності Законом № 2148-VІІІ мають вислугу років та стаж, необхідні для призначення такої пенсії. На думку відповідача, це положення свідчить про обмеження сфери застосування Закону № 1788-ХІІ відносинами, про які йдеться в цьому пункті. Суд вважає, що якби таким був намір законодавця, то він мав би виключити із Закону № 1788-ХІІ всі інші положення, чого зроблено не було.

Підсумовуючи вищевикладене, у розглянутому випадку застосуванню підлягають норми Закону № 1788-ХІІ з урахуванням Рішення № 1-р/2020, пункт «з» статті 13 якої визначає, що право на отримання пільгової пенсії мають, зокрема жінки водії міського пасажирського транспорту (автобусів, тролейбусів, трамваїв) і великовагових автомобілів, зайнятих у технологічному процесі важких і шкідливих виробництв після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

Представники відповідачів зазначають, що загальний страховий стаж позивача складає 21 рік 03 місяці 29 днів, з яких пільговий стаж 6 років 02 місяці 03 дні.

При цьому указують, що період роботи з 01.10.2003 року по 27.08.2007 року не підлягає зарахуванню як до загального так і пільгового стажу за відсутності відомостей про сплату страхових внесків до ПФ РФ.

Разом з цим, періоди роботи позивача з 20.07.90 р. по 01.06.94 р. та з 01.06.2016 року по 31.01.2022 року зараховано до страхового стажу. Утім, посилаючись на відсутність відповідних довідок відповідачі цей період до пільгового стажу не зараховують.

Слід зазначити, що відповідачі не ставлять під сумнів, що посади, які позивач обіймав у період з 20.07.90 р. по 01.06.94 р. та з 01.06.2016 року по 31.01.2022 року відносяться до списку посад, що дають право на призначення пенсії відповідно до зазначеної вище норми.

З цього приводу суд зазначає, що згідно із ст.24 Закону №1058-IV, періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Пільговий порядок обчислення стажу роботи, передбачений законодавством, що діяло раніше, за період з 1 січня 2004 року застосовується виключно в частині визначення права на пенсію за віком на пільгових умовах та за вислугу років.

За приписами ст. 113 Закону №1058 держава створює умови для функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування і гарантує дотримання законодавства з метою захисту майнових та інших прав і законних інтересів осіб стосовно здійснення пенсійних виплат.

Пунктом 1 частини другої статті 6 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон №2464-IV) встановлено, що платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

Відповідно до статті 4 Закону №2464-IV платниками єдиного внеску є, зокрема, роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Відповідно до статті 26 Закону №2464-IV посадові особи платників єдиного внеску несуть адміністративну відповідальність, зокрема, за порушення порядку нарахування, обчислення і строків сплати єдиного внеску.

Судом установлено та записами трудової книжки підтверджено, що у період з 01.10.2003 року по 27.08.2007 року позивач працював водієм тролейбусу 2 класу на регулярних пасажирських міських маршрутах.

Указані обставини також підтверджені довідкою від 19.08.2020 року № 443, виданою, зокрема, мова оригіналу «Государственное унитарное предприятие города Москві «Мосгортранс» Филиал Северо-восточный», з якої слідує, що позивач у період з 01.10.2003 року по 27.08.2007 року працював повний робочий день на означеній посаді.

Відповідач же зазначає, що цей період не підлягає зарахуванню як до загального так і пільгового стажу за відсутності відомостей про сплату страхових внесків до ПФ РФ.

Однак, такі аргументи відповідача судом до уваги не приймаються, адже як вже неодноразово визначив Верховний Суд, зокрема, у постанові від 24 травня 2018 року у справі №490/12392/16-а, обов`язок сплати єдиного внеску покладено саме на підприємство-страхувальник, в якому працює застрахована особа та у випадку, якщо підприємства не виконало такого обов`язку, це не може бути підставою для відмови у зарахуванні періоду роботи позивача до його страхового стажу.

Таким чином, приймаючи до уваги наведені висновку Верхового Суду, суд вважає за необхідне зобов`язати відповідача-1 зарахувати період позивача з 01.10.2003 року по 27.08.2007 року до загального страхового стажу, а також стажу роботи на посадах, що дають право на призначенні пенсії на пільгових умовах.

Крім того, записами трудової книжки, а також довідками про підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за віком на пільгових умовах, які надавалися відповідачам разом із заявою про призначення пенсії, підтверджено, що з 20.07.90 р. по 01.09.94 р. та з 01.06.2016 року по 31.01.2022 року позивач виконував перевезення пасажирів на міському пасажирському транспорті за професією водій тролейбуса.

Відповідно, не зарахувавши ці періоди до пільгового стажу позивача, відповідачі діяли не у спосіб на підставі, передбачений законодавством України.

Обираючи спосіб відновлення порушених прав позивача суд виходить із того, що статтею 5 Кодексу адміністративного судочинства України закріплено право кожної особи в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вона вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Частиною 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі задоволення позову суд може прийняти рішення, у тому числі, про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів, людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Отже, суд не обмежений вимогами адміністративного позову, виходячи з предмету судового захисту, на який він направлений. Нечіткість прохальної частини позовної заяви не є та не може бути підставою для відмови у її задоволенні, оскільки це суперечить принципам адміністративного судочинства і судового захисту у цілому.

Згідно із статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументами учасників справи.

За таких обставин, з урахуванням встановлених у цій справі обставин з приводу безлічі відмов органів ПФУ у призначенні позивачеві бажаної пенсії у зв`язку з недосягненням необхідного 55 річного віку, а також зважаючи, що набутий загальний та пільговий стаж беззаперечно є достатнім для призначення пенсії, передбаченої пункт «з» статті 13 Закону № 1788, суд уважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та зобов`язати відповідача-1 (за місцем обліку позивача) призначити позивачеві пенсію за віком на пільгових умовах відповідно до пункту «з» статті 13 Закону№ 1788-ХІІ з урахуванням Рішення Конституційного Суду України № 1-р/2020 справа № 1-5/2018(746/15) від 23.01.2020 року з моменту звернення, а саме з 21.02.2022 року з одночасним зарахуванням до загального страхового й пільгового стажу періоду роботи з 01.10.2003 року по 27.08.2007 року, а також періоду роботи з 20.07.90 р. по 01.09.94 р. (визначена у позовній заяві кінцева дати у цьому періоді - 01.06.94 р. розцінюється судом як очевидна описка, зважаючи, що саме з 01.09.94 року позивач звільнився за власним бажанням (наказ № 137-к від 01.09.94 р.)) та з 01.06.2016 року по 31.01.2022 року до пільгового стажу позивача.

При цьому, суд не погоджується з доводами відповідача, що означені дії є його виключеною компетенцією та знаходиться у площині дискреційних повноважень органів ПФУ, адже під дискреційними повноваженнями слід розуміти надання органу або посадовій особі повноважень діяти на власний розсуд в межах закону. Зокрема, дискреційні повноваження полягають у тому, що суб`єкт владних повноважень може обирати у конкретній ситуації альтернативне рішення, яке є законним.

Дискреційні повноваження це комплекс прав і зобов`язань представників влади, як на державному, так і на регіональному рівнях, у тому числі представників суспільства, яких уповноважили діяти від імені держави чи будь-якого органу місцевого самоврядування, що мають можливість надати повного або часткового визначення і змісту, і виду прийнятого управлінського рішення. Також ця особа може вибирати рішення у передбачених для конкретних ситуацій нормативно-правових актах або схожих документах.

У спірному випадку, реалізуючи свої владні повноваження, пенсійний орган, обираючи одне із альтернативних рішень, прийшов до висновку про те, що правильним рішенням є рішення про відмову в призначенні позивачці пенсії.

Тобто, відповідачем-1 реалізовано свої дискреційні повноваження шляхом прийняття оскарженого рішення.

Адміністративний суд під час розгляду справи та вирішення публічно-правових спорів перевіряє, чи рішення суб`єкта владних повноважень прийняте у межах законної дискреції. При цьому, у разі скасування нормативно-правового акту або індивідуального акта, суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду (ч.3 ст.245 КАС України).

У спірному випадку встановлено, що позивачеві більш ніж 4 рози відмовлено у призначенні пенсії та однією із підстав для відмови слугувала позиція органу ПФУ про недосягнення останньому 50-ти річного віку.

Оскільки позиція органу ПФУ відносно того, що для призначення пільгової пенсії позивач має досягнути 55-ти річного віку, судом визнана неправомірною, а наявність у нього необхідного загального й пільгового стажу передбаченого пункт «з» статті 13 Закону № 1788 не викликає жодного сумніву, суд уважає, що задоволення позовних вимог у визначений судом спосіб буде свідчити про дотримання судом гарантій того, що спір між сторонами остаточно вирішений.

Судові витрати зі сплати судового збору підлягають стягненню на користь позивача у розмірі за правилами статті 139 КАС України за рахунок бюджетних асигнувань відповідача-1, який прийняв оскаржене рішення.

Керуючись ст. 241-246, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 26.09.2022 року № 96 «Про відмову в призначенні пенсії».

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області та Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області щодо не зарахування до загального страхового й пільгового стажу ОСОБА_1 періодів роботи з 01.10.2003 року по 27.08.2007 року, з 20.07.90 р. по 01.09.94 р. та з 01.06.2016 року по 31.01.2022 року.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області зарахувати до загального страхового й пільгового стажу ОСОБА_1 періоду роботи з 01.10.2003 року по 27.08.2007 року, а також періоду роботи з 20.07.90 р. по 01.09.94 р. та з 01.06.2016 року по 31.01.2022 року до стажу, що дає право на призначення пільгової пенсії відповідно до пункту «з» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області призначити з 21.02.2022 оку ОСОБА_1 пенсію за віком на пільгових умовах на підставі пункту «з» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» в редакції, яка діяла до ухвалення Закону України від 02 березня 2015 року № 213-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення».

Стягнути на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати зі сплату судового збору у розмірі 992,40 грн. за рахунок бюджетних асигнувань з Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, у разі якщо її не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного перегляду справи.

Рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його складення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Л.Є. Букіна