Справа № 160/7263/20
Суддя: Боженко Наталія Василівна
Дата ухвалення: 2023-02-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 лютого 2023 року Справа № 160/7263/20
02 липня 2020 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі позивач) до Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області (далі відповідач), в якій позивач просить суд:
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05.11.2020, залишеним без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 22.06.2021, в задоволенні позовної заяви відмовлено.

Постановою Верховного суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 10 листопада 2022 року (адміністративне провадження №К/9901/35041/21) касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково. Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05.11.2020 та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 22.06.2021 у справі № 160/7263/20 скасовано, а справу направлено на новий судовий розгляд до суду першої інстанції - Дніпропетровського окружного адміністративного суду.

13.12.2022 дана адміністративна справа надійшла до Дніпропетровського окружного адміністративного суду. Згідно Протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.12.2022, розгляд справи №160/7263/20 передано судді Дніпропетровського окружного адміністративного суду Боженко Н.В.

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 21 грудня 2022 року справу прийнято до свого провадження, розгляд адміністративної справи №160/7263/20 здійснювати за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

13 січня 2023 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду засобами поштового зв`язку від представника відповідача надійшов відзив, в якому відповідач проти позову заперечує в повному обсязі. Щодо сплати середнього заробітку за період з 14.06.2018 року по 01.08.2018 року зазначає, що в цей період часу позивач була відсторонена під виконання посадових обов`язків, при цьому виплата за цей період належить до виплат за минулий бюджетний період, раніше не була зареєстрована та у поточному бюджетному періоді не підлягає реєстрації в органах Казначейства України, у відповідача відсутні підстави для нарахування та виплати середнього заробітку за вказаний період. Щодо оплати періоди тимчасової непрацездатності з 02.08.2018 року по 08.01.2019 року зазначає, що відповідач на свій запит від 28.08.2019 року отримав від Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області відповідь від 14.09.2019 року, за змістом якого допомога по тимчасовій непрацездатності за період відсторонення від виконання посадових обов`язків без нарахування заробітної плати не надається. В свою чергу позивач необґрунтовано ототожнює поняття «період тимчасової непрацездатності» та «період вимушеного прогулу». Вказує, що роботодавець зобов`язаний оплатити тільки перших п`ять днів тимчасової непрацездатності, після чого виплати здійснює Фонд соціального страхування України, в той час як позивач вимагає від відповідача оплати середнього заробітку за час непрацездатності, що є необґрунтовано так як дні тимчасової непрацездатності та дні відсторонення оплачуються по-різному. Щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з посиланням на практику Верховного Суду вказує, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 Кодексу законів про працю України. Щодо моральної шкоди зазначає, що твердження позивача в цій частині є необґрунтованими, основною причиною розвитку онкології є старіння, при цьому позивач пішла на лікарняний до накладення на неї дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення, в зв`язку з чим відсутні підстави для висновку, що стан здоров`я позивача погіршився саме в результаті звільнення. Також згадує позицію суду апеляційної інстанції під час розгляду ним цієї справи, згідно якої питання відшкодування моральної шкоди має вирішуватися відповідно до положень Цивільного процесуального кодексу України в іншому провадженні. Також відповідач зазначає, що скасування у судовому порядку рішення суб`єкта владних повноважень, яким притягнуто державного службовця до дисциплінарної відповідальності (звільнено з посади), особа вважається такою. Що не притягнута до дисциплінарної відповідальності, а висновок Верховного Суду під час касаційного перегляду справи про те, що таке дисциплінарне провадження вважається закритим, є безпідставним, оскільки відповідачем рішення про закриття дисциплінарного провадження не виносилося. В свою чергу наказ про відсторонення позивача від виконання посадових обов`язків нею не оскаржувався, судом скасований не був, що не було враховано Верховним Судом під час касаційного перегляду справи. Також зазначає, що згідно ч. 1 ст. 117 Кодексу законів про працю України середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні виплачується по день фактичного розрахунку, але не більше як за шість місяців.

18 січня 2023 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду засобами поштового зв`язку від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій позивач наводить додаткову практику Верховного Суду щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.

23 січня 2023 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду на електронну пошту від позивача надійшло клопотання про завершення підготовчого засідання та призначення розгляду справи по суті.

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24 січня 2023 року закрито підготовче провадження по справі та призначено розгляд справи по суті на 07 лютого 2023 року.

В судове засідання, призначене на 07 лютого 2023 року, з`явився позивач та представник позивача, надали пояснення по суті справи. Представник відповідача не з`явився про дату, час та місце судового розгляду справи повідомлений належним чином.

З метою надання додаткових пояснень протокольною ухвалою розгляд справи оголошено перерву до 21 лютого 2023 року.

13 лютого 2023 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду на електронну пошту від позивача надійшли додаткові пояснення щодо розрахунку майнових вимог позивача та ціни позову.

15 лютого 2023 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду на електронну пошту від позивача надійшли докази направлення додаткових пояснень від 13.02.2023 року відповідачу.

В судове засідання, призначене на 21 лютого 2023 року, сторони не з`явились, подали заяви про розгляд справи за їх відсутності.

Відповідно до ч. 9 ст. 205 Кодексу адміністративного судочинства України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

З урахуванням відсутності сторін, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, заяв про розгляд справи в порядку письмового провадження, достатніх доказів у матеріалах справи для вирішення спору по суті заявлених вимог, суд ухвалив здійснити розгляд справи у письмовому провадженні.

Заслухавши пояснення позивача та представника позивача, дослідивши матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позову, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи.

Судом встановлено та із матеріалів справи слідує, відповідно до наказу відповідача від 02.06.2015 року № 9-к позивача призначено на посаду головного державного інспектора Криворізького відділу з питань додержання законодавства працю, зайнятість та інших нормативно-правових актів управління з питань праці з 02.06.2015 року за переведенням з територіальної державної інспекції з питань праці у Дніпропетровській області.

Наказом відповідача від 29.05.2018 року №39- відкрито дисциплінарне провадження щодо позивача.

Наказом відповідача від 13.06.2018 року № 158-к позивача відсторонено від виконання посадових обов`язків головного державного інспектора на час здійснення дисциплінарного провадження з 14.06.2018 року відповідно вимог ст. 72 Закону України «Про державну службу» та на підставі подання дисциплінарної комісії Головного управління від 12.06.2018 року

Наказами відповідача від 19.06.2018 року № 56-д, від 26.07.2018 року № 76-д продовжено строк дисциплінарного провадження до 03.08.2018 року відповідно до ч. 3 ст. 71 Закону України «Про державну службу» та подання дисциплінарної комісії.

В період з 02.08.2018 року по 08.01.2019 року позивач перебувала на лікуванні, що підтверджується листками непрацездатності: серії АДО №934860 (з 02.08.2018 року по 10.08.2018 року), серії АДС №165413 (з 13.08.2018 року по 22.08.2018 року), серії АДЛ №618163 (з 23.08.2018 року по 20.09.2018 року), серії АДС №367977 (з 21.09.2018 року по 18.11.2018 року), серії АДС №426651 (з 19.11.2018 року по 28.11.2018 року), серії АДС №545151 (з 29.11.2018 року по 14.12.2018 року), серії АДС №189922 (з 17.12.2018 по 08.01.2019 року).

Наказом відповідача від 06.08.2018 року №78-д на позивача накладено дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення з посади державної служби.

Наказом відповідача від 06.08.2018 року № 208-к позивача звільнено з посади.

Наказом відповідача від 22.08.2018 року №232-к скасовано наказ від 06.08.2018 року №208-к.

Наказом відповідача від 09.01.2019 року припинено державну службу та звільнено позивача з займаної посади.

Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 26.12.2019 року по справі №160/4169/19 визнано протиправним та скасовано наказ начальника Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області Снісара В.В. від 06.08.2018 № 78-д «Про накладення дисциплінарного стягнення на ОСОБА_1 ». Визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області №8-к від 09.01.2019 року «Про звільнення ОСОБА_1 ». Поновити ОСОБА_1 на посаді головного державного інспектора відділу з питань додержання законодавства про працю, застрахованих осіб, зайнятість, працевлаштування інвалідів та з питань дитячої праці у Криворізькому регіоні Управління з питань праці Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області з 09.01.2019 року. Стягнуто з Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 59129.00 грн., що визначена без утримання прибуткового податку з громадян та інших обов`язкових платежів.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає та враховує наступне.

Щодо стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу за період з 14.06.2018 року по 08.01.2019 року.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 1 Закону України «Про держану службу» від 10.12.2015 року №889-VIII (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, далі Закон №889-VIII) встановлено, що державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави, зокрема щодо: 1) аналізу державної політики на загальнодержавному, галузевому і регіональному рівнях та підготовки пропозицій стосовно її формування, у тому числі розроблення та проведення експертизи проектів програм, концепцій, стратегій, проектів законів та інших нормативно-правових актів, проектів міжнародних договорів; 2) забезпечення реалізації державної політики, виконання загальнодержавних, галузевих і регіональних програм, виконання законів та інших нормативно-правових актів; 3) забезпечення надання доступних і якісних адміністративних послуг; 4) здійснення державного нагляду та контролю за дотриманням законодавства; 5) управління державними фінансовими ресурсами, майном та контролю за їх використанням; 6) управління персоналом державних органів; 7) реалізації інших повноважень державного органу, визначених законодавством.

Державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.

Згідно з ч.1 ст. 64 Закону №889-VIII за невиконання або неналежне виконання посадових обов`язків, визначених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами у сфері державної служби, посадовою інструкцією, а також порушення правил етичної поведінки та інше порушення службової дисципліни державний службовець притягається до дисциплінарної відповідальності у порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до частини першої статті 72 Закону №889-VIII на час здійснення дисциплінарного провадження державний службовець може бути відсторонений від виконання посадових обов`язків.

Частиною четвертою статті 72 Закону №889-VIII передбачено, що у разі закриття дисциплінарного провадження без притягнення державного службовця до дисциплінарної відповідальності йому оплачується у розмірі середньої заробітної плати час відсторонення від виконання посадових обов`язків в установленому порядку.

Верховним Судом у постанові від 10.11.2022 року під час касаційного перегляду даної справи констатовано: « 37. Повертаючись до обставин цієї справи, судами встановлено, що постановою Третього апеляційного адміністративного суду у справі № 160/4169/19, зокрема, визнано протиправним та скасовано наказ начальника Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області Снісара В.В. від 06.08.2018 № 78-д «Про накладення дисциплінарного стягнення на ОСОБА_1 »; визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області № 8-к від 09.01.2019 «Про звільнення ОСОБА_1 »; поновлено ОСОБА_1 на посаді головного державного інспектора відділу з питань додержання законодавства про працю, застрахованих осіб, зайнятість, працевлаштування інвалідів та з питань дитячої праці у Криворізькому регіоні Управління з питань праці Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області з 09.01.2019.

38. Вказаним рішенням суду у справі № 160/7263/20 суд дійшов висновку щодо необґрунтованості висновків відповідача про допущення позивачем дисциплінарного правопорушення, а отже відсутності в діях позивача складу дисциплінарного проступку.

39. Відповідно до частини четвертої статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

40. Оскільки наказ начальника Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області Снісара В.В. від 06.08.2018 № 78-д «Про накладення дисциплінарного стягнення на ОСОБА_1 » та наказ Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області № 8-к від 09.01.2019 «Про звільнення ОСОБА_1 » скасовані у судовому порядку, рішення у вказаній справі набрало законної сили, позивач вважається таким, що не притягнутий до дисциплінарної відповідальності, а отже дисциплінарне провадження вважається закритим.

41. Отже, Верховний Суд приходить до висновку, що позивач має право в порядку статті 72 Закону України «Про державну службу» на оплату середньої заробітної плати за час відсторонення від виконання посадових обов`язків».

Відповідно до ч. 5 ст. 343 Кодексу адміністративного судочинства України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення, є обов`язковими для суду першої або апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

Аналогічний наведеному висновок викладений Верховним Судом у складі Касаційного адміністративного суду в постанові від 21.10.2020 року по справі №1.380.2019.002316.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що факт визнання протиправним скасування постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 26.12.2019 року по справі №160/4169/19 наказів начальника Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області Снісара В.В. «Про накладення дисциплінарного стягнення на ОСОБА_1 » від 06.08.2018 року №78-д, «Про звільнення ОСОБА_1 » від 09.01.2019 року №8-к зумовлює зміну правового статусу позивача, в результаті якої вона вважається такою, що не притягнута до дисциплінарної відповідальності, а відповідне дисциплінарне провадження вважається закритим.

В зв`язку з викладеним, позивач за обставин даної справи має право на оплату часу відсторонення від виконання посадових обов`язків в установленому порядку в силу закриття дисциплінарного провадження без притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності.

Щодо перебування позивача на лікарняному протягом періоду відсторонення від виконання посадових обов`язків суд зазначає, що виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу, оскільки нормами чинного законодавства не передбачено будь-яких підстав для зменшення його розміру за певних обставин.

Аналогічний висновок викладений Верховним Судом у складі Касаційного адміністративного суду в постанові від 01.03.2018 року по справі №818/149/17, від 23.06.2020 року по справі №802/1184/16-а, а також постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.06.2018 року по справі № 826/808/16.

Судом встановлено, що в період з 14.06.2018 року по 08.01.2019 року позивач була відсторонена від виконання посадових обов`язків, при цьому в період з 02.08.2018 року по 08.01.2019 року позивач знаходилася на лікарняному.

За державним службовцем, який втратив працездатність під час виконання посадових обов`язків, посада зберігається до відновлення працездатності або встановлення інвалідності (ч.2 ст. 87 Закону України «Про державну службу»).

Обставина перебування позивача на лікарняному протягом періоду відсторонення позивача від виконання посадових обов`язків не має юридичного значення при вирішенні питання про відшкодування середнього заробітку за час відсторонення позивача від займаної посади, оскільки визначальним для вирішення вказаного питання є правове становища позивача як такого, що відсторонений від виконання посадових обов`язків.

При цьому, суд погоджується з доводами відповідача про те, що оплата перших п`яти днів тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов`язаної з нещасним випадком на виробництві, здійснюється за рахунок коштів роботодавця, а з шостого дня оплата днів тимчасової непрацездатності здійснюється Фондом застрахованим особам.

Разом з тим, суд зазначає, що питання нарахування допомоги по тимчасовій непрацездатності за всі дні тимчасової непрацездатності відноситься виключно до повноважень роботодавця, а не Фонду.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позивач має право на стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу за період з 14.06.2018 року по 08.01.2019 року, без врахування того, що протягом певного періоду позивач перебувала у стані тимчасової непрацездатності.

Обчислюючи відповідну суму суд виходить з наступного.

Позивачем разом з позовною заявою надано довідку Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області від 06.03.2020 року №114, згідно якої середньомісячна заробітна плата перед відстороненням (з 14 червня 2018 року) складає 12 538,40 грн. (середньоденна 626,92 грн.).

13 лютого 2023 року позивачем надано суду додаткові пояснення, в яких містяться відповідні розрахунки щодо належних до стягнення з відповідача сум. Вказані пояснення направлені відповідачу, відповідні докази надано суду 15.02.2023 року. Так, в частині стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу позивач вказує, що за період з 14.06.2018 року по 08.01.2019 року були 143 робочі дні, ця ж кількість днів була визначена позивачем і у позовній заяві.

Відповідач в ході розгляду справи заперечень проти розміру визначеної позивачем суми середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу за період з 14.06.2018 року по 08.01.2019 року, а також порядку обчислення такої суми не висловлював, натомість заперечував проти права позивача на відповідне відшкодування в цілому. Відповідно, наявні підстави для обчислення суми до стягнення виходячи з відомостей, що містяться у довідці, наданої відповідачем.

Суд визнає належним доказ на підтвердження середньоденної заробітної плати позивача за відповідний період часу та обчислює належну до стягнення суму наступним чином: 626,92 грн*143 дні = 89649,56 грн., яка обрахована без утримання податків та обов`язкових платежів.

Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі Порядок №100).

Згідно п. 3 розділу ІІІ Порядку №100 (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку.

Суми нарахованої заробітної плати враховуються у тому місяці, за який вони нараховані та у розмірах, в яких вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Отже підлягають задоволенню позовна вимога щодо стягнення з Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 середню заробітну плату за час вимушеного прогулу у розмірі 89 649,56 грн. (вісімдесят дев`ять тисяч шістсот сорок дев`ять гривень п`ятдесят шість копійок), що визначена без утримання прибуткового податку з громадян та інших обов`язкових платежів.

Щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Відповідно до ст. 116 Кодексу законів про працю України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, роботодавець повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, роботодавець в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно зі ст. 117 Кодексу законів про працю України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) в разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

З посиланням на вказані норми права позивачем заявлено позовну вимогу про виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, при цьому відповідний період затримки обчислено з 31.03.2020 року (дня звільнення позивача) по 26.06.2020 року (дата, що передує дню поданню позивачем до організації поштового зв`язку позовної заяви).

Суд зазначає, що на момент розгляду справи застосування вказаних норм права є передчасним.

Так, наразі відсутній «день фактичного розрахунку», оскільки рішенням суду у цій справі тільки встановлено факт проведення з позивачем неповного розрахунку в частині невиплати позивачу середнього заробітної плати за час вимушеного прогулу за період з 14.06.2018 року по 08.01.2019 року. Такий розрахунок повинен бути проведений відповідачем на виконання цього рішення суду. Відповідна дата виплати являтиме собою «день фактичного розрахунку» у розумінні ст. ст. 116-117 Кодексу законів про працю України, після чого позивач матиме можливість належним чином захистити свій майновий інтерес зверненням до відповідача або до суду із вимогою про виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Відповідно, в задоволенні цієї позовної вимоги наразі належить відмовити.

Щодо відшкодування моральної шкоди.

Позивачем заявлено до відшкодування моральну шкоду у розмірі 100000,00 грн., обґрунтовану душевними стражданнями та погіршенням стану здоров`я в результаті протиправних дій відповідача.

Відповідач з цього приводу у відзиві зазначив, що питання стягнення моральної шкоди повинно вирішуватися згідно правил Цивільного процесуального кодексу України, при цьому висловив наступні заперечення по суті позовної вимоги при визначенні відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості, навів приклади судової практики, а також зазначив, що посилання позивача на розвиток в неї онкологічного захворювання є необґрунтованим, посилався при цьому на статистику виникнення онкологічних захворювань. Окрім цього, відзначив, що позивач пішла на лікарняний 02.08.2018 року, в той час як наказ про її звільнення винесено 06.08.2018 року, в зв`язку з чим має місце порушення причинно-наслідкового зв`язку.

Суд зазначає, що відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Аналогічна за змістом норма міститься у п. 6 ч. 2 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України. При цьому інших норм права, які б дозволяли вирішувати питання відшкодування моральної шкоди як різновиду шкоди, що може бути відшкодована, за результатом розгляду не встановлено.

Таким чином, стягнення моральної шкоди в рамках адміністративного судочинства може здійснюватися за умови дотримання вказаної передумови у вигляді задоволення судом позовної вимоги, заявленої відповідно до п. 1-4 ч. 1 ст. 5, п. 1-4 ч. 2 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства.

Водночас, в цій справі позивачем заявлено три позовні вимоги майнового характеру. Позовних вимог, передбачених п. 1-4 ч. 1 ст. 5, п. 1-4 ч. 2 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства не заявлено. В свою чергу інші заявлені в цій справі позовні вимоги належать до п. 10 ч.2 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства.

Таким чином, позивачем не виконано обов`язкову передумову для відшкодування моральної шкоди у вигляді заявлення позовної вимоги, передбаченої п. 1-4 ч. 1 ст. 5, п. 1-4 ч. 2 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства.

В тому числі, вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства (ч.5 ст. 21 Кодексу адміністративного судочинства України).

Окремо суд зазначає, що підстави стягнення моральної шкоди позивачем визначені стосовно «проведення незаконного розслідування, під час якого мене протиправно відсторонили від виконання моїх обов`язків в результаті призвело до незаконного притягнення мене до відповідальності. Вже під час безпосереднього здійснення всіх вищеописаних діях відчувала сильні моральні страждання». Водночас, цей позов заявлений щодо стягнення коштів, право на що виникло в результаті несвоєчасної їх виплати. Тобто, позивачем фактично підстави для позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди заявлені як такі, що пов`язані з її незаконним звільненням та відстороненням, в той час як під час розгляду цієї справи вирішувалося питання про своєчасність та підстави проведення відповідачем розрахунків з позивачем.

Слід зауважити, що згідно з п.п. 3, 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року №4 (з внесеними змінами) моральна шкода може полягати у порушенні права власності, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми при настанні інших негативних наслідків, крім того у кожній справі суду необхідно з`ясовувати характер правовідносин сторін та чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин.

Засади та сутність інституту моральної шкоди розкриваються в Цивільному кодексі України, статтею 23 якого передбачено, що моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи; моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 (справа №464/3789/17). Зокрема, Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п. 49). Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п.52). Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (п. 56).

Аналогічна правова позиція неодноразово висвітлювалась і в інших постановах Верховного Суду від 21.02.2020 у справі №173/424/17(2-а/173/41/2017), від 27.02.2020 у справі №813/731/18, а також від 24.03.2020 у справі №818/607/17.

Враховуючи зазначене, суд вважає, що для задоволення вимоги про відшкодування моральної шкоди вказана шкода повинна бути не лише передбачена, а й підтверджена доказами, які повинні бути надані позивачем разом із такою вимогою, однак у матеріалах справи відсутні такі докази.

Отже, правові підстави для задоволення позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди відсутні, в зв`язку з чим в задоволенні цієї позовної вимоги належить відмовити.

Таким чином, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Щодо відшкодування судового збору.

Згідно з ч. 3 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Суд зазначає, що до складу судових витрат в цій справі належить судовий збір, сплачений позивачем під час первинного розгляду справи в суді першої інстанції, а також при поданні апеляційної та касаційної скарг.

Так, при зверненні до суду позивачем сплачено 2252,60 грн. (квитанція від 26.06.2020 року №2003-5310-3805), за подання апеляційної скарги 3378,90 грн. (квитанція від 18.03.2021 року №9226-8498-3180-0641), за подання касаційної скарги 4505,20 грн (квитанція №9239-4535-7355-8701), загальний розмір судових витрат = 2252,60+3378,90+4505,20=10136,70 грн.

При цьому всього позивачем заявлено позовних вимог на 225260,19 грн., з яких судом задоволено 89649,56 грн., що складає 39,80% від ціни позову.

Суд приходить до висновку, що позивачу належить відшкодувати понесені під час розгляду цієї справи судові витрати пропорційно ступеню задоволених позовних вимог, а саме: 10136,70 грн. * 39,80% = 4034,41 грн. судового збору.

Таким чином, з Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області належить стягнути сплачений позивачем судовий збір в зв`язку з розглядом цієї справи у розмірі 4034,41 грн.

Керуючись ст. ст. 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) до Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області (49107, м. Дніпро, вул. Казакова, 3, ) про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні, стягнення моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 середню заробітну плату за час вимушеного прогулу у розмірі 89649,56 гривень (вісімдесят дев`ять тисяч шістсот сорок дев`ять гривень п`ятдесят шість копійок), що визначена без утримання прибуткового податку з громадян та інших обов`язкових платежів.

В іншій частині заявлених позовних вимог - відмовити.

Стягнути з Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області (49107, м. Дніпро, вул. Казакова, 3, ) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ), сплачений судовий збір у розмірі 4034,41 гривень (чотири тисячі тридцять чотири гривні 41 копійка).

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Н.В. Боженко