Справа № 420/24312/21
Суддя: Димерлій О.О.
Дата ухвалення: 2023-03-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 березня 2023 р.м.ОдесаСправа № 420/24312/21
Головуючий в 1 інстанції: Катаєва Е.В.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача: Димерлія О.О.

суддів: Крусяна А.В. , Танасогло Т.М.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14.11.2022 у справі № 420/24312/21 за позовом ОСОБА_1 до Одеської обласної прокуратури про визнання бездіяльності протиправною, стягнення вихідної допомоги при звільненні та середнього заробітку

У С Т А Н О В И В:

03.12.2021р. ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду із позовною заявою, у якій просив суд:

- визнати протиправною бездіяльність Одеської обласної прокуратури щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні, передбаченої ст.44 КЗпП України, в розмірі середнього місячного заробітку;

- стягнути з Одеської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу при звільненні, передбачену ст.44 КЗпП України, в розмірі 7725,25грн.;

- стягнути з Одеської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виплати вихідної допомоги при звільненні, передбаченої ст.44 КЗпП України, з 02.11.2021 по день фактичного розрахунку.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що він має право на отримання вихідної допомоги при звільненні, передбаченої ст.44 КЗпП України, в розмірі середнього місячного заробітку, а також середнього заробітку за час затримки виплати такої вихідної допомоги.

Не погоджуючись із позовними вимогами Одеською обласною прокуратурою до суду першої інстанції подано відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що ані Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19.09.2019 №113-ІХ, ані Законом України «Про прокуратуру» не передбачено виплату вихідної допомоги у разі звільненні прокурора на підставі рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації. Під час звільнення ОСОБА_1 з органів прокуратури з ним проведено повний розрахунок, а тому позовні вимоги щодо стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок є необґрунтованими.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 14.11.2022р. у справі №420/24312/21 в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Одеської обласної прокуратури про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив із того, що поновлення позивача з 02.11.2021 року на посаді зі стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу унеможливлює виплату йому вихідної допомоги при звільненні. Позивач вважається таким, що з 02.11.2021 року має статус працевлаштованого та такого, що отримував заробітну плату.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу в якій зазначено, що окружним адміністративним судом оскаржуване рішення прийнято з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, у зв`язку з чим позивач просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги позивач зазначає, що на момент звільнення з ним не проведено повний розрахунок, зокрема, не виплачено вихідну допомогу. На думку скаржника, поновлення його на посаді не впливає на право ОСОБА_1 отримати вихідну допомогу. Також, позивач наголошує на тому, що судом першої інстанції не враховано висновків Верховного Суду, на які скаржник посилався обґрунтовуючи позовні вимоги. Оскільки, вихідної допомоги при звільненні відповідачем виплачено не було, то роботодавець має сплати середній заробіток за затримку її виплати. Крім того, ОСОБА_1 акцентує увагу на помилковості врахування окружним адміністративним судом під час розгляду даної справи правових висновків Верхового Суду, які викладено в постанові від 01.08.2022 у справі №460/4239/21.

02.01.2023 Одеською обласною прокуратурою до П`ятого апеляційного адміністративного суду подано відзив на апеляційну скаргу, доводи якого зводяться до того, що ОСОБА_1 не має права на отримання вихідної допомоги та середнього заробітку за час затримки її виплати, оскільки на підставі рішення суду від 07.07.2022 у справі №420/24321/21 його поновлено на посаді.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, у системному зв`язку із положеннями чинного законодавства, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню, з урахуванням такого.

Зокрема, колегією суддів установлено, що згідно із наказом Одеської обласної прокуратури від 20.10.2021 №2331к ОСОБА_1 з 01.11.2021 звільнено з посади прокурора Ізмаїльської місцевої прокуратури Одеської області та органів прокуратури на підставі рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації від 13.09.2021 №192 (підпункт 2 пункту 19 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури»).

З матеріалів справи убачається, що ОСОБА_2 звернувся до керівника Одеської обласної прокуратури із заявою від 03.11.2021 щодо нарахування та виплати під час звільнення вихідної допомоги згідно із ст.44 КЗпП України.

За наслідками розгляду означеного звернення Одеською обласною прокуратурою на ім`я ОСОБА_3 надіслано лист від 10.11.2021 №27-1651вих-21, яким адресата повідомлено, що у разі звільнення прокурорів, які не пройшли атестацію, згідно із вимогами пункту 19 розділу ІІ Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» виплата вихідної допомоги не передбачена.

Не погодившись із такою відповіддю позивач за захистом прав, свобод та охоронюваних законом інтересів звернувся до суду з даною позовною заявою.

Здійснюючи перегляд справи в апеляційному порядку колегія суддів зазначає наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України визначено Законом України «Про прокуратуру».

Згідно із статтею 4 Закону України «Про прокуратуру» організація та діяльність прокуратури України, статус прокурорів визначаються Конституцією України, цим та іншими законами України, чинними міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Загальні умови звільнення прокурора з посади, припинення його повноважень на посаді передбачено статтею 51 Закону України «Про прокуратуру».

Відповідно до пункту 9 частини 1 статті 51 Закону України «Про прокуратуру» прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

25.09.2019 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19.09.2019 №113-IX, яким статтю 51 Закону України «Про прокуратуру» доповнено частиною п`ятою такого змісту: «На звільнення прокурорів з посади з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої цієї статті, не поширюються положення законодавства щодо пропозиції іншої роботи та переведення на іншу роботу при звільненні у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, щодо строків попередження про звільнення, щодо переважного права на залишення на роботі, щодо переважного права на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, щодо збереження місця роботи на період щорічної відпустки та на період відрядження».

Трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини регулює КЗпП України.

Порядок розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу визначено статтею 40 КЗпП України, згідно із пунктом 1 частини першої якої, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19.09.2019 №113-IX доповнено статтю 40 КЗпП України частиною четвертою такого змісту: «Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус».

Статтею 44 КЗпП України обумовлено, що при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.

З урахуванням наведеного, колегія суддів зазначає, що приписами Закону України «Про прокуратуру» не врегульовано питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурорів у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Нормою, що регулює порядок виплати вихідної допомоги у разі звільнення, є стаття 44 КЗпП України.

Також, внесені Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19.09.2019 №113-IX зміни до КЗпП України не визначають особливостей регулювання трудових відносин прокурорів, а лише передбачають, що такі особливості встановлюються спеціальним законом.

Відповідно до сталої правової позиції Верховного Суду, викладено, у тому числі, у постановах від 21.10.2021 у справі №380/5278/20, від 30.11.2021 у справі №640/1552/20, частиною п`ятою статті 51 Закону України «Про прокуратуру» та частиною четвертою статті 40 КЗпП України передбачено виключний перелік випадків, коли до правовідносин щодо звільнення прокурорів не застосовуються норми КЗпП України. Разом із тим, у такий виключний перелік не включено питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурорів, а отже, не заборонено застосування приписів статті 44 КЗпП України при вирішенні спірного питання.

Вихідна допомога - це державна гарантія, яка полягає в грошовій виплаті працівникові у випадках, передбачених законом, роботодавцем у колективному договорі або сторонами. Під вихідною допомогою зазвичай розуміють грошові суми, які виплачуються працівникові у передбачених законодавством випадках у разі припинення трудового договору із незалежних від працівника обставин.

Отже, позивач при звільненні набув право на виплату вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку відповідно до статті 44 КЗпП України.

Згідно із наявною у матеріалах справи довідкою від 08.11.2021 №21-307 середньомісячна заробітна плата ОСОБА_1 складає 7725,27грн.

З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_1 при звільненні набув право на отримання вихідної допомоги у розмірі 7725,27грн. відповідно до приписів статті 44 КЗпП України.

Означене у повному обсязі спростовує доводи відповідача та висновки суду першої інстанції в частині наявності у ОСОБА_1 права на отримання вихідної допомоги при звільненні.

Аналогічний правовий висновок щодо наявності в працівника права на отримання вихідної допомоги при звільненні викладено Верховним Судом у постанові від 24.11.2022 у справі №280/7483/20.

При цьому, на думку апеляційного суду, рішення Одеського окружного адміністративного суду від 07.07.2022 та постанова П`ятого апеляційного адміністративного суду від 10.10.2022 у справі №420/24321/21 не нівелюють право позивача на отримання вихідної допомоги при звільненні, оскільки право на отримання такої допомоги законодавчими приписами гарантовано працівнику, зокрема, під час звільнення.

Однак, вказане залишилося поза увагою суду першої інстанції та спричинило неправильне вирішення справи в досліджуваній частині позовних вимог.

Стосовно середнього заробітку за час затримки виплати вихідної допомоги при звільненні, апеляційний адміністративний суд зазначає таке.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Згідно із статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені статтею 116 КЗпП України.

При цьому, визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Водночас, відповідно до частини 2 статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Отже, положеннями статей 117, 235 КЗпП України передбачено відповідальність роботодавця у вигляді стягнення на користь працівника середнього заробітку з метою компенсації йому втрат від неотримання зарплати чи неможливості працевлаштування.

Однак, за порушення трудових прав працівника при одному звільненні неможливе одночасне застосування стягнення середнього заробітку як за статтею 117 КЗпП України, так і за статтею 235 КЗпП України, тобто подвійне стягнення середнього заробітку, оскільки це буде неспівмірно з правами працюючого працівника, який отримує одну заробітну плату.

Правовий висновок щодо неможливості одночасного застосування стягнення середнього заробітку як за статтею 117 КЗпП України так і за статтею 235 КЗпП України, викладено у постанові Верховного Суду від 05.08.2020 у справі №686/20491/18.

Як з`ясовано колегією суддів, судовими рішеннями у справі №420/24321/21, з урахуванням положень ч.2 ст.235 КЗпП України, з Одеської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 присуджено до стягнення середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

У межах спірних правовідносин, позивач просить суд стягнути на його користь середній заробіток відповідно до приписів статті 117 КЗпП України.

Водночас, апеляційний суд зауважує, що в межах одного звільнення неможливо одночасно застосовувати стягнення середнього заробітку як за статтею 117 КЗпП України, так і за статтею 235 КЗпП України, у зв`язку з чим позовна заява ОСОБА_1 у відповідній частині заявлених позовних вимог є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Відтак, з огляду на вказане колегія суддів уважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню в частині визнання протиправною бездіяльності Одеської обласної прокуратури щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні, передбаченої ст.44 КЗпП України, в розмірі середнього місячного заробітку, а також стягнення з Одеської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні, передбаченої ст.44 КЗпП України, в розмірі 7725,25грн.

Відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено апеляційним судом у даній справі.

Межі перегляду судом апеляційної інстанції справи визначено статтею 308 КАС України, відповідно до частини 2 якої суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно із п.2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Статтею 317 КАС України передбачено, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

У даному випадку, висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, а відтак оскаржуване рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14.11.2022 у справі № 420/24312/21 підлягає скасуванню із прийняттям нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Здійснюючи розподіл судових витрат колегія суддів виходить із наступного.

Частиною 1 статті 132 КАС України передбачено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно із п.1 ч.3 ст.132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до п.5 ч.1 ст.244 КАС України під час ухвалення рішення суд вирішує як розподілити між сторонами судові витрати.

Згідно із статтею 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Із системного аналізу положень статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України убачається, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі - сторона, яка хоче компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо неспівмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором. При цьому, такі надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі.

Поняття «витрати на правову допомогу» у даному контексті це витрати, пов`язані з розглядом справи, тобто кількість годин, проведених у судових засіданнях та інші витрати, пов`язані з розглядом справи в суді.

В свою чергу, документами, які підтверджують витрати на правничу допомогу є: договір про надання правової допомоги, в якому повинно бути обов`язково зазначено, в якій справі здійснюється представництво прав та інтересів, розмір гонорару, та порядок його оплати. Копія свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю. Довіреність (ордер). Документ, що свідчить про оплату послуг (платіжне доручення, банківська виписка, видатковий касовий ордер). Факт здійснення оплати підтверджує призначення платежу, щоб можливо було визначити, що дані витрати відносяться саме до конкретного договору та справи, а не до будь-якої іншої.

Так, на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 5051грн. позивачем до матеріалів справи надано копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю серії ОД №003009 від 17.05.2017, ордер серії ОД №556654, копії договору про надання правової допомоги від 03.11.2021 №31/21 та акта виконаних робіт від 01.02.2022 на суму 5015грн.

Із запровадженням з 15.12.2017 змін до КАС України законодавцем принципово по новому визначено роль суду при вирішенні питання розподілу судових витрат, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами, та не може діяти на користь будь-якої із сторін.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц вказала про виключення ініціативи суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Отже, принцип співмірності розміру витрат на професійну правничу допомогу повинен застосовуватися відповідно до вимог частини шостої статті 134 КАС України за наявності клопотання іншої сторони.

Натомість, Одеська обласна прокуратура не подавала власної позиції з приводу розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу.

Згідно із ч.3 ст.139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Відтак, беручи до уваги наведене, а також те, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково, акт виконаних робіт надано на суму 5015грн., апеляційний суд дійшов висновку, що належний розмір витрат на професійну правничу допомогу, який підлягає стягненню на користь позивача становить 2507,50грн. (5015 / 2).

Також, з матеріалів справи убачається, що за звернення до окружного адміністративного суду з позовною заявою та подання даної апеляційної скарги позивачем сплачено судовий збір у загальному розмірі 2270грн.

З огляду на те, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково на його користь підлягає стягненню судовий збір в сумі 1135грн.

Керуючись ст.ст. 132, 134, 139, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14.11.2022 у справі № 420/24312/21 скасувати.

Прийняти у справі нове судове рішення.

Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Одеської обласної прокуратури щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні, передбаченої ст.44 КЗпП України, в розмірі середнього місячного заробітку.

Стягнути з Одеської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу при звільненні, передбачену ст.44 КЗпП України, в розмірі 7725(сім тисяч сімсот двадцять п`ять) грн. 25коп.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Одеської обласної прокуратури (04070, м.Київ, вул.П.Сагайдачного,4, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати в загальному розмірі 3642 (три тисячі шістсот сорок дві)грн. 50коп.

Постанова суду набирає законної сили з дати її підписання суддями та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня отримання сторонами копії судового рішення.

Суддя-доповідач Димерлій О.О.
Судді Крусян А.В. Танасогло Т.М.