Справа № 280/167/22
Суддя: Олефіренко Н.А.
Дата ухвалення: 2023-03-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

02 березня 2023 року м. Дніпросправа № 280/167/22

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Олефіренко Н.А. (доповідач),

суддів: Білак С.В., Шальєвої В.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження в залі судового засідання Третього апеляційного адміністративного суду в м. Дніпрі апеляційну скаргу Долинської сільської рада Запорізького району Запорізької області на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 12.05.2022 ( суддя першої інстанції Артоуз О.О.) в адміністративній справі №280/167/22 за позовом ОСОБА_1 до Долинської сільської рада Запорізького району Запорізької області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Запорізького окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Долинської сільської ради Запорізького району Запорізької області, відповідно до якого позивач просить суд:

визнати протиправною бездіяльність Долинської сільської ради Запорізького району Запорізької області щодо неприйняття рішення за заявою ОСОБА_1 про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, розташованої за межами населених пунктів Долинської сільської ради Запорізького району Запорізької області;

зобов`язати Долинську сільську раду Запорізького району Запорізької області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, розташованої за межами населених пунктів Долинської сільської ради Запорізького району Запорізької області, за результатами її розгляду прийняти рішення відповідно до вимог чинного законодавства України, з урахуванням правової оцінки, наданої в судовому рішенні.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 21.05.2021 позивачем на адресу Долинської сільської ради Запорізького району Запорізької області була направлена заява про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передачу її у власність позивача. До заяви був доданий оригінал проекту землеустрою. Впродовж більше 3 місяців відповіді від Долинської сільської ради Запорізького району Запорізької області позивачем отримано не було. У вересні 2021 року позивач звернувся із заявою до сільської ради про надання належним чином засвідченої копії рішення Долинської сільської ради щодо розгляду питання про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. За результатом розгляду якої 26.09.2021 від Долинської сільської ради Запорізького району Запорізької області ним був отриманий лист за вихідним №07 06/1688, яким повідомлялося, що заяву про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передачу її у власність позивача було винесено на розгляд пленарного засідання 11 чергової сесії восьмого скликання Долинської сільської ради, яке відбулось 16.09.2021 та за результатами голосування, рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення позивачу земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства депутатами не прийнято, оскільки за результатами голосування не набрало більшості голосів. Втім, будьякі пояснення чи мотивована відповідь із посиланням на відповідні нормативно правові акти діючого законодавства у наданій відповіді були відсутні хоча за наслідками розгляду заяви суб`єкт владних повноважень мав би прийняти відповідне управлінське рішення. Щодо зобов`язання відповідача затвердити проект землеустрою позивач зазначив, що оскільки протиправна бездіяльність відповідача полягає у неприйнятті ним жодного з рішень, які передбачені статтею 118 Земельного кодексу України, належним способом захисту прав позивача є зобов`язання Долинської сільської ради Запорізького району Запорізької області прийняти рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Окрім того вказує, що відповідачем допущено протиправну бездіяльність, яка полягає у не здійсненні належного розгляду заяви позивача, як того вимагає стаття 118 Земельного кодексу України, оскільки цією правовою нормою права не закріплено за суб`єктом владних повноважень права утримуватись від прийняття відповідного рішення за результатом розгляду питання про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, у зв`язку з чим позивач клопотав перед судом про встановлення судового контролю за виконанням рішення суду шляхом подачі звіту про виконання рішення суду.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 12.05.2022 позов задоволено в повному обсязі.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення суду та прийняти нову постанову, якою в задоволенні адміністративного позову відмовити.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Зазначає, що за результатами голосування на пленарному засіданні сесії даний проект рішення не набрав необхідної кількості голосів для прийняття рішення. Тому, рішення не було прийнято. У зв`язку з цим позивачу було направлено відповідь сільською радою у формі листа про те, що винесене на розгляд сесії питання стосовно позивача не набрало необхідної кількості голосів. Також відповідач зазначив, що отримане позивачем розпорядження про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки орієнтовною площею до 2,0000 га, землі сільськогосподарського призначення (під господарськими будівлями і дворами) для ведення особистого селянського господарства, із земель запасу, розташованих на території Розумівської сільської ради за межами населених пунктів не породжує у позивача права на цю земельну ділянку. Окрім того, в даному випадку позивачу не було відмовлено у затвердженні проекту землеустрою та не залишено його клопотання без розгляду. Долинською сільською радою дотримано вимоги Закону України Про місцеве самоврядування в Україні та Регламенту Долинської сільської ради, а тому визнання протиправною бездіяльність Долинської сільської ради щодо неприйняття рішення за заявою ОСОБА_1 про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, розташованої за межами населених пунктів Долинської сільської ради Запорізького району Запорізької області не відповідає дійсності та не підлягає розгляду.

Позивачем поданий відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відповідно до п.3 ч.1 статті 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Приймаючи до уваги, що в суді першої інстанції справа розглядалась в порядку спрощеного провадження, враховуючи, що за наявними у справі матеріалами її може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів та з огляду на відсутність необхідності розглядати справу у судовому засіданні, справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга відповідача не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції, що 29.11.2012 ОСОБА_1 , розпорядженням голови Запорізької районної державної адміністрації Запорізької області №1295 надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки орієнтовною площею до 2,0000 га, землі сільськогосподарського призначення (під господарськими будівлями і дворами) для ведення особистого селянського господарства, із земель запасу, розташованих на території Розумівської сільської ради за межами населених пунктів.

Згідно з пунктом 2 вищезазначеного розпорядження позивачу запропоновано розробити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надати його на розгляд і затвердження згідно чинного законодавства. На виконання пункту 2 вказаного розпорядження за замовленням позивача ФОП ОСОБА_2 було розроблено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Розроблений проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки, серед інших визначених законодавством документів, містив висновки про його погодження Міжрайонним управлінням у Запорізькому районі та м. Запоріжжі Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області, відділом містобудування, архітектури та житловокомунального господарства Запорізької районної державної адміністрації та підприємством Запорізький науково дослідний центр заснованим на власності ЗОГО Запорізьке товариство охорони пам`яток історії та культури. Терміни дії цих погоджень є необмеженими.

21.05.2021 позивач звернувся із заявою про затвердження проекту землеустрою на адресу Долинської сільської ради Запорізького району Запорізької області.

До заяви позивач додав оригінал проекту землеустрою. Але, більше 3 місяців жодної відповіді від відповідача позивач не отримував.

В подальшому, у вересні 2021 року позивачем знов була направлена заява до відповідача про надання належним чином засвідченої копії рішення сільської ради щодо розгляду питання про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

26.09.2021 від Долинської сільської ради Запорізького району Запорізької області позивачем отримано лист за вихідним №07 06/1688, яким повідомлялося, що заяву було винесено на розгляд пленарного засідання 11 чергової сесії восьмого скликання Долинської сільської ради, яке відбулось 16.09.2021 та за результатами голосування, рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення позивачу земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства депутатами не прийнято, оскільки за результатами голосування не набрало більшості голосів.

Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо не розгляду його клопотання у порядку, визначеному Земельним кодексом України, позивач звернувся до суду за захистом порушених прав.

Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, за наслідками розгляду поданого клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою, повинен прийняти вмотивоване рішення про надання дозволу або відмову у його наданні із наведенням усіх підстав такої відмови.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Статтею 40 Земельного кодексу України вказано, що громадянам України за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть передаватися безоплатно у власність або надаватися в оренду земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і гаражного будівництва в межах норм, визначених цим Кодексом. Понад норму безоплатної передачі громадяни можуть набувати у власність земельні ділянки для зазначених потреб за цивільно-правовими угодами.

Тобто, законом передбачено право громадян України на безоплатне набуття у власність земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд.

Порядок набуття відповідного права визначається главою 19 Розділу IV Земельного кодексу України.

Згідно підпункту «в» частини третьої статті 116 Земельного кодексу України, безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі, зокрема, одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Пунктом «г» частини першої статті 121 Земельного кодексу України передбачено, що громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у селах - не більше 0,25 гектара, в селищах - не більше 0,15 гектара, в містах - не більше 0,10 гектара.

Частиною шостою статті 118 Земельного кодексу України встановлено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Згідно з положеннями частини сьомої наведеної статті відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

При цьому, чинним законодавством не передбачено право суб`єкта владних повноважень відступати від положень статті 118 Земельного кодексу України.

Таким чином, обов`язковим є прийняття відповідним органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування за наслідками розгляду поданого клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою вмотивованого рішення про надання дозволу або відмову у його наданні із наведенням усіх підстав такої відмови.

Аналогічні висновки щодо застосування норм права викладені у постановах Верховного Суду від 18.10.2018 у справі №813/481/17, від 25.02.2019 у справі №347/964/17, від 22.04.2019 у справі №263/16221/17, від 08.11.2019 у справі №420/914/19, від 09.10.2020 у справі №1840/3664/18 та вірно враховані судом першої інстанції.

Як вбачається з матеріалів справи, що перше звернення до відповідача позивачем направлено 21.05.2021. Втім, відповідь у формі листа від відповідача позивачем отримано лише 26.09.2021, тобто більш ніж через три місяці після надходження звернення позивача.

Натомість, відповідач, не прийнявши відповідне рішення за клопотанням позивача, надіслав останньому лист, в якому повідомив про неможливість розгляду поданого клопотання, оскільки за результатами голосування клопотання не набрало більшості голосів.

В даному випадку, колегія суддів зауважує, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, за наслідками розгляду поданого клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою, повинен прийняти вмотивоване рішення про надання дозволу або відмову у його наданні із наведенням усіх підстав такої відмови.

Згідно пункту 34 частини 1статті 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" №280/97-ВР(далі - Закон №280/97-ВР) виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються відповідно до закону питання регулювання земельних відносин.

Частиною 1статті 59 Закону №280/97-ВРвстановлено, що рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

Отже, розгляд клопотання зацікавленої особи повинен прийматись у формі рішення, що є виключною компетенцією органів місцевого самоврядування чи органів виконавчої влади виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради.

Аналогічна правова позиція вказана в постанові Верховного Суду від 23 листопада 2018 року по справі №826/8844/16.

Таким чином, рішення про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою або відмову у наданні такого дозволу орган місцевого самоврядування приймає виключно на пленарних засіданнях відповідної ради, в порядку визначеному законом України "Про місцеве самоврядування в Україні".

Отже, судом першої інстанції дійшов вірного висновку, що відповідач порушив визначений Земельним кодексом і Законом України "Про місцеве самоврядування в Україні" порядок розгляду клопотання позивача про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, оскільки відповідне рішення по суті клопотання не прийняте.

Відповідно до правових висновків Верховного Суду (постанова від 11.04.2018 у справі № 806/2208/17) відсутність належним чином оформленого рішення про надання дозволу або про відмову у наданні такого дозволу після спливу встановленого законом місячного строку розгляду клопотання особи, незважаючи на надсилання заявнику листа про розгляд його клопотання, свідчить про те, що орган не прийняв жодного рішення з числа тих, які він повинен ухвалити за законом.

При цьому, суд апеляційної інстанції не бере до уваги доводи апеляційної скарги стосовно наявності недоліків в поданих позивачем на розгляд відповідача документах для отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, оскільки вказана обставинам не була підставою відмови у наданні вказаного дозволу. До того ж, у листі, надісланому позивачу, відповідач також про невідповідність поданих документів не відзначав.

Згідно ч. 1 ст. 77 КАС України встановлює обов`язок кожної сторони доводити ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Разом з тим, ч. 2 цієї статті обумовлює, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У цій справі відсутні належні та беззаперечні докази, які б вказували на об`єктивні причини неможливості прийняття відповідачем у місячний строк згідно з частиною другою статті 59 Закону №280/97-ВР відповідного рішення, визначеного частиною сьомою статті 118 Земельного кодексу України, за результатами розгляду клопотання позивача.

Таким чином колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про допущення відповідачем протиправної бездіяльності, яка полягала у не вирішенні клопотання позивача про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства у порядку, встановленому статтею 118 Земельного кодексу України.

Аналогічний висновок викладений Сьомим апеляційним адміністративним судом у постанові від 30.03.2022 у справі №120/11391/21.

Щодо обраного способу захисту порушеного права - розглянути заяву ОСОБА_1 про затвердження технічної документації та передачі у власність земельної ділянки та прийняти рішення відповідно до вимог Земельного кодексу України, то колегія суддів вважає, він відповідає вимогам статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України, з огляду на наступне.

На законодавчому рівні поняття "дискреційні повноваження" суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку. Отже, дискреційні повноваження можуть полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким. У справі, що переглядається, повноваження щодо надання дозволу на розробку проекту землеустрою чи надання мотивовано відмови у його наданні, регламентовано частиною 6 статті 118 Земельного кодексу України. Умови, за яких орган відмовляє у наданні дозволу, визначені законом. Якщо такі умови відсутні, орган повинен надати дозвіл. Ці повноваження та порядок їх реалізації передбачають лише один вид правомірної поведінки відповідного органу - надати дозвіл або не надати (відмовити). За законом у цього органу немає вибору між декількома можливими правомірними рішеннями. Тому зазначені повноваження не є дискреційними.

Що стосується способу захисту прав позивача, то колегія суддів виходить з того, що метою адміністративного судочинства є ефективний захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (стаття 2 Кодексу адміністративного судочинства України).

Ця мета перегукується зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Відповідно до неї кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Європейський суд з прав людини у своїх численних рішеннях сформував сталу практику оцінки ефективності засобу юридичного захисту. Засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути "ефективним" як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Навіть якщо якийсь окремий засіб юридичного захисту сам по собі не задовольняє вимоги статті 13, задоволення її вимог може забезпечуватися за допомогою сукупності засобів юридичного захисту, передбачених національним законодавством (рішення від 15.10.2009 у справі "Юрій Миколайович Іванов проти України", п. 64).

Верховний Суд у своїй практиці неодноразово покликався на те, що "ефективний засіб правового захисту" у розумінні статті 13 Конституції про захист прав людини і основоположних свобод, повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації - не відповідає зазначеній нормі Конвенції. (Постанова Великої палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 705/552/15-а, постанови Верховного Суду від 18.04.2018 у справі №826/14016/16 СМ, від 11.02.2019 у справі № 2а-204/12 ).

Частиною 4 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини 2 цієї статті, суд може зобов`язати відповідача суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

За приписами вказаної правової норми слідує, що у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками розгляду звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому суб`єктом звернення дотримано усіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення.

Такий підхід, встановлений процесуальним законодавством, є прийнятним не тільки при розгляді вимог про протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень, але і у випадку розгляду вимог про зобов`язання вчинити дії після скасування його адміністративного акту.

На підставі вищезазначеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення позову.

В контексті викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеному рішенні, у зв`язку з чим підстав для його скасування не вбачається.

Інші доводи апеляційної скарги встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Долинської сільської рада Запорізького району Запорізької області залишити без задоволення.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 12.05.2022 в адміністративній справі №280/167/22 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Повне судове рішення складено 02 березня 2023 року.

Головуючий - суддя Н.А. Олефіренко

суддя С.В. Білак

суддя В.А. Шальєва