Справа № 460/51278/22
Суддя: О.Р. Гресько
Дата ухвалення: 2023-02-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

15 лютого 2023 року м. Рівне №460/51278/22

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Греська О.Р за участю секретаря судового засідання Гук О.Р. та сторін і інших осіб, які беруть участь у справі:

позивача: представник Новак М.В.,

відповідача: представник не прибув,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1
доСмизької селищної ради Дубенського району Рівненської області
про визнання рішення нечинним, -
В С Т А Н О В И В:

До Рівненського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) до Смизької селищної ради Дубенського району Рівненської області (далі по тексту - відповідач) про визнання нечинним рішення №2233 від 30.06.2020 "Про встановлення ставок та пільг зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на 2021 рік на території Смизької селищної ради" в частині встановлення ставки податку у розмірі 1,5% від розміру мінімальної заробітної плати за 1 кв. м. об`єкту оподаткування, встановленого для фізичних та юридичних осіб - Будівель промисловості - код 1251 та Будівель промисловості та складів - код 125.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначає, що оспорюване рішення суб`єкта владних повноважень прийняте з порушенням вимог Податкового кодексу України щодо встановлення місцевих податків і зборів та не відповідає принципам державної регуляторної політики згідно з приписами Закону України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності".

Відповідачем подано до суду відзив на позовну заяву у якому останній зазначив про безпідставність позовних вимог та просив відмовити у їх задоволенні повністю. Зокрема вказав, що рішення №2233 від 30.06.2020 "Про встановлення ставок та пільг зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на 2021 рік на території Смизької селищної ради" прийняте на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, було оприлюднене на офіційному веб-сайті Смизької селищної ради. Встановлена ставка податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на 2021 рік на території Смизької селищної ради, відповідає вимогам податкового законодавства.

Крім того, представник відповідача вказує на те, що на момент розгляду даної справи оскаржуване рішення втратило чинність з 01.01.2021 у зв`язку з набранням чинності рішенням Смизької селищної ради №724 від 14.07.2021 «Про встановлення ставок та пільг зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на 2022 рік на території Смизької селищної ради».

Ухвалою Рівненського окружного адміністративного суду від 26.12.2022 позовну заяву ОСОБА_1 до Смизької селищної ради Дубенського району Рівненської області про визнання рішення нечинним прийнято до розгляду. Відкрито загальне позовне провадження в адміністративній справі №460/51278/22. Призначено підготовче засідання.

Ухвалою Рівненського окружного адміністративного суду від 30.01.2023, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, закрито підготовчого провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Позивач подав до суду відповідь на відзив у якому, зокрема, зазначив, що у відповідачем не обґрунтовано дотримання принципів та процедур, встановлених Законом України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності". Також вважає, що чинність оспорюваного нормативно-правового акта визначається межами настання конкретної обставини.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив позов задовольнити.

До початку судового розгляду справи по суті представником відповідача подана заява про розгляд справи за його відсутності.

Розглянувши матеріали та з`ясувавши всі обставини адміністративної справи, які мають юридичне значення для розгляду та вирішення спору по суті, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд встановив наступне.

У власності позивача (спільна часткова власність 15/100) перебуває будівля меблевого цеху, будівля складського цеху, будівля заводоуправління загальною площею 15267,5 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 .

Наведені обставини в силу вимог ч.1 ст.78 КАС України доказуванню не підлягають, оскільки визнаються учасниками справи.

30.06.2020 Смизькою селищною радою (восьмого скликання) прийнято рішення № 2233 "Про встановлення ставок та пільг із сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на 2021рік на території Смизької селищної ради".

Відповідно до вказаного рішення (Додаток 1) встановлено ставки податку у розмірі 1,5% від розміру мінімальної заробітної плати за 1 кв.м. за кодом класифікації - «Будівлі промислові та склади» (код 125), що включає, в тому числі, підкод «Будівлі промисловості».

Не погоджуючи із прийнятим рішенням та встановленими ним ставки податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Статтею 57 Конституції України встановлено, що закони та інші нормативно-правові акти, що визначають права і обов`язки громадян, мають бути доведені до відома населення у порядку, встановленому законом. Закони та інші нормативно-правові акти, що визначають права і обов`язки громадян, не доведені до відома населення у порядку, встановленому законом, є нечинними.

Відповідно до ч. 1 ст. 143 Конституції України територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності; затверджують програми соціально-економічного та культурного розвитку і контролюють їх виконання; затверджують бюджети відповідних адміністративно-територіальних одиниць і контролюють їх виконання; встановлюють місцеві податки і збори відповідно до закону; забезпечують проведення місцевих референдумів та реалізацію їх результатів; утворюють, реорганізовують та ліквідовують комунальні підприємства, організації і установи, а також здійснюють контроль за їх діяльністю; вирішують інші питання місцевого значення, віднесені законом до їхньої компетенції.

Згідно з ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 25 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" визначено, що сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.

Відповідно до п. 24 ч. 1 ст. 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання, зокрема, щодо встановлення місцевих податків і зборів відповідно до Податкового кодексу України.

Частиною 1 статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" встановлено, що рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

Частиною 12 цієї ж статті передбачено, що акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування, які відповідно до закону є регуляторними актами, розробляються, розглядаються, приймаються та оприлюднюються у порядку, встановленому Законом України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності".

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності" регуляторний акт - це прийнятий уповноваженим регуляторним органом нормативно-правовий акт, який або окремі положення якого спрямовані на правове регулювання господарських відносин, а також адміністративних відносин між регуляторними органами або іншими органами державної влади та суб`єктами господарювання; - прийнятий уповноваженим регуляторним органом інший офіційний письмовий документ, який встановлює, змінює чи скасовує норми права, застосовується неодноразово та щодо невизначеного кола осіб і який або окремі положення якого спрямовані на правове регулювання господарських відносин, а також адміністративних відносин між регуляторними органами або іншими органами державної влади та суб`єктами господарювання, незалежно від того, чи вважається цей документ відповідно до закону, що регулює відносини у певній сфері, нормативно-правовим актом.

Статтею 3 Закону України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності" встановлено, що дія цього Закону поширюється на відносини у сфері здійснення державної регуляторної політики та регуляторної діяльності. Водночас, частиною другою даної статті Закону, визначений перелік відносини у сфері здійснення державної регуляторної політики та регуляторної діяльності, на який не поширюється дія цього Закону.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків та зборів, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює Податковий кодекс України (далі - ПК України).

Відповідно до пп.3.1 ст. 3 ПК України податкове законодавство України складається з Конституції України; цього Кодексу; Митного кодексу України та інших законів з питань митної справи у частині регулювання правовідносин, що виникають у зв`язку з оподаткуванням митом операцій з переміщення товарів через митний кордон України (далі - законами з питань митної справи); чинних міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України і якими регулюються питання оподаткування; нормативно-правових актів, прийнятих на підставі та на виконання цього Кодексу та законів з питань митної справи; рішень Верховної Ради Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування з питань місцевих податків та зборів, прийнятих за правилами, встановленими цим Кодексом.

Відповідно до ст. 8 ПК України в Україні встановлюються загальнодержавні та місцеві податки та збори.

До загальнодержавних належать податки та збори, що встановлені цим Кодексом і є обов`язковими до сплати на усій території України, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

До місцевих належать податки та збори, що встановлені відповідно до переліку і в межах граничних розмірів ставок, визначених цим Кодексом, рішеннями сільських, селищних і міських рад у межах їх повноважень, і є обов`язковими до сплати на території відповідних територіальних громад.

Отже, безпосереднє встановлення місцевих податків, у тому числі і податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, віднесено ПК України до компетенції відповідних сільських, селищних, міських рад у межах їх повноважень.

Як було зазначено судом, встановлення місцевих податків здійснюється виключно рішеннями місцевих рад.

В свою чергу, в пп. 10.1.1 п.10.1 ст.10 ПК України визначено, що податок на майно належить до місцевих податків.

Відповідно до п.10.3 ст.10 ПК України місцеві ради в межах повноважень, визначених цим Кодексом, вирішують питання відповідно до вимог цього Кодексу щодо встановлення податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) та встановлення збору за місця для паркування транспортних засобів, туристичного збору та земельного податку за лісові землі.

Згідно з п.12.3, пп.12.3.1 - 12.3.2 п.12.5 ст.12 ПК України, сільські, селищні, міські ради в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів та податкових пільг.

Встановлення місцевих податків та зборів здійснюється у порядку, визначеному цим Кодексом.

При прийнятті рішення про встановлення місцевих податків та зборів обов`язково визначаються об`єкт оподаткування, платник податків і зборів, розмір ставки, податковий період та інші обов`язкові елементи, визначенні статтею 7 цього Кодексу з дотриманням критеріїв, встановлених розділом XII цього Кодексу для відповідного місцевого податку чи збору.

Рішення про встановлення місцевих податків та зборів офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.

У разі якщо сільська, селищна, міська рада або рада об`єднаних територіальних громад, що створена згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, не прийняла рішення про встановлення відповідних місцевих податків і зборів, що є обов`язковими згідно з нормами цього Кодексу, такі податки до прийняття рішення справляються виходячи з норм цього Кодексу із застосуванням їх мінімальних ставок, а плата за землю справляється із застосуванням ставок, які діяли до 31 грудня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосування плати за землю.

Офіційно оприлюднене рішення про встановлення місцевих податків та зборів є нормативно-правовим актом з питань оподаткування місцевими податками та зборами, який набирає чинності з урахуванням строків, передбачених підпунктом 12.3.4 цієї статті (п.12.5 ст.12 ПК України).

Статтею 3 Бюджетного кодексу України встановлено, що бюджетний період для всіх бюджетів, що складають бюджетну систему України, становить один календарний рік, який починається 1 січня кожного року і закінчується 31 грудня того ж року.

Отже, якщо рішення місцевої ради про встановлення/зміну місцевих податків буде прийнято пізніш як за шість місяців до початку нового бюджетного періоду, в якому будуть діяти нові правила та ставки, та/або не буде опубліковано до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому підлягає застосуванню відповідний податок, таке рішення застосовується з початку наступного бюджетного періоду за тим, у якому планувалося запровадити відповідний податок.

За змістом пп.265.1.1 п. 265 ст.265 ПК України податок на майно складається з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Пунктом 269.1 статті 269 ПК України визначено, що платниками земельного податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв); землекористувачі.

Відповідно до пп.266.1.1 п.266.1 та пп. 266.2.1 п.266.2 ст.266 ПК України платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Визначення платників податку в разі перебування об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості у спільній частковій або спільній сумісній власності кількох осіб:

а) якщо об`єкт житлової та/або нежитлової нерухомості перебуває у спільній частковій власності кількох осіб, платником податку є кожна з цих осіб за належну їй частку;

б) якщо об`єкт житлової та/або нежитлової нерухомості перебуває у спільній сумісній власності кількох осіб, але не поділений в натурі, платником податку є одна з таких осіб-власників, визначена за їх згодою, якщо інше не встановлено судом;

в) якщо об`єкт житлової та/або нежитлової нерухомості перебуває у спільній сумісній власності кількох осіб і поділений між ними в натурі, платником податку є кожна з цих осіб за належну їй частку.

Об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.

Базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток (пп. 266.3.1 п.266.2 ст.266 ПК України).

Відповідно до пп. 266.5.1 п.266.1 ст.266 ПК України ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.

Із аналізу правових норм слідує, що рішення органів місцевого самоврядування про встановлення податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, виконує насамперед, функцію наповнення місцевого бюджету й не змінюють порядок адміністрування місцевих податків та зборів, компетенцію контролюючих органів тощо, не формулюють власні регулятивні механізми, а тому й не мають регуляторного впливу, оскільки лише на підставі, за правилами та на виконання відповідних приписів ПК України, закріплених у його ст. 12, визначають елементи податку, зокрема, об`єкт оподаткування, платника податку, розмір ставки, податковий період та інші обов`язкові елементи, визначені ст.7 цього Кодексу з дотриманням критеріїв, встановлених розділом XII цього Кодексу для відповідного місцевого податку чи збору (пп.12.3.2 п. 12.3 ст. 12 ПК України).

Рішення органів місцевого самоврядування з питань місцевих податків та зборів напряму ідентифіковані законодавцем саме як нормативно-правові акти з питань оподаткування місцевими податками та зборами (п.12.5 ст.12 ПК України) і жодної правової регламентації стосовно віднесення таких актів до регуляторних не містять ані ПК України, ані Закон України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності".

Податкові правовідносини унормовуються, насамперед, ПК України, положення якого можуть бути змінені виключно шляхом внесення змін до нього відповідними законами України, а усі нормативно-правові акти, які входять до складу податкового законодавства України, повинні прийматися на підставі, за правилами та на виконання цього Кодексу.

Закон України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності" ПК України не віднесено до актів податкового законодавства України, які наведені у ст. 3 цього Кодексу за вичерпним і остаточним переліком, який розширеному тлумаченню не підлягає.

Таким чином, податкові відносини є окремим і самостійним різновидом відносин, урегульованих, окрім Конституції України, спеціальними актами законодавства за вичерпним і остаточним переліком, і не належать ані до господарських відносин, ані до адміністративних відносин між регуляторними органами або іншими органами державної влади та суб`єктами господарювання, про які іде мова у Законі України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності".

Висновки аналогічного характеру викладено в постановах Верховного Суду від 10.12.2021 у справі № 0940/2301/18 та від 23.06.2022 у справах № 357/11099/16-а, №719/304/16-а.

Пунктом 52-7 підрозділу 10 розділу XX (доповнений згідно із Законом № 540-IX від 30.03.2020 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)»; із змінами, внесеними згідно із Законом № 591-IX від 13.05.2020) встановлено, що у 2020 році на проекти рішень, рішення сільських, селищних, міських рад про внесення змін до прийнятого рішення про встановлення місцевих податків та/або зборів щодо зменшення ставок єдиного податку, та/або плати за землю, та/або податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, щодо об`єктів нежитлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних або юридичних осіб, прийняті відповідно до пункту 52-6 підрозділу 10 розділу XX цього Кодексу, не поширюється підпункт 4.1.9 пункту 4.1 та пункт 4.5 статті 4, підпункт 12.3.4 пункту 12.3, підпункт 12.4.3 пункту 12.4 (у частині строку прийняття та набрання чинності рішень) та пункт 12.5 (у частині строку набрання чинності рішеннями) статті 12 Податкового кодексу України, Закон України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності", частина третя статті 15 Закону України "Про доступ до публічної інформації", Закон України "Про державну допомогу суб`єктам господарювання".

З огляду на наведене, органи місцевого самоврядування у 2020 році були наділені повноваженнями приймати рішення щодо встановлення місцевих податків та зборів, керуючись при цьому вимогами Закону № 540-IX від 30.03.2020, незважаючи на правила щодо правового регулювання порядку встановлення та зміни до будь-яких елементів податків, встановлених п.п.4.1.9 п. 4.1 ст. 4, пп. 12.3.4 п. 12.3, пп. 12.4.3 п. 12.4 та п.12.5 ст. 12 ПК України та положень Закону України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності".

Оскільки оспорюване рішення прийняте відповідачем у 2020 році, а саме 30.06.2020, то твердження позивача наведені у позовній заяві про порушення відповідачем при його прийнятті Закону України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності" є безпідставними.

Також суд зазначає, що в постанові Верховного Суду від 10 грудня 2021 року у справі № 0940/2301/18 зазначено, що як у ПК України, так і в Законі України "Про місцеве самоврядування в Україні", або будь-якому іншому акті законодавства немає норм, якими б був визначений спосіб оприлюднення рішень органів місцевого самоврядування про встановлення місцевих податків та зборів, не встановлено обов`язку опубліковувати ці рішення у офіційних друкованих виданнях та/або у друкованих засобах масової інформації відповідних рад, у місцевих друкованих засобах масової інформації.

Враховуючи встановлені судом обставини судом, Смизькою селищною радою Дубенського району Рівненської області при прийнятті рішення №2233 від 30.06.2020 "Про встановлення ставок та пільг зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на 2021 рік на території Смизької селищної ради" не встановлено порушень процедури його прийняття.

Як було зазначено судом, відповідно до пп. 266.5.1 п.266.1 ст.266 ПК України ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування

Так, оспорюваним рішенням у 2020 році встановлена ставка податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на рівні 1,5 % від розміру мінімальної заробітної плати за 1 кв.м. за кодом «Будівлі промислові та склади» (код 125), «Будівлі промислові» (код 1251).

Отже, вимоги податкового законодавства щодо встановлення ставки податку також відповідачем не порушені.

Враховуючи вищевикладене в сукупності, рішення Смизької селищної ради Дубенського району Рівненської області №2233 від 30.06.2020 "Про встановлення ставок та пільг зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на 2021 рік на території Смизької селищної ради" в частині встановлення ставки податку у розмірі 1,5% від розміру мінімальної заробітної плати за 1 кв. м. об`єкту оподаткування, встановленого для фізичних та юридичних осіб - Будівель промисловості - код 1251 та Будівель промисловості та складів - код 125, прийнято правомірно з урахуванням публічного інтересу щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень, покращення інвестиційного клімату в Україні для забезпечення ефективної реалізації поточних завдань і функцій держави.

Крім того, судом також встановлено, що станом на момент звернення до суду оскаржуване рішення втратило чинність з 01.01.2021 у зв`язку з набранням чинності рішенням Смизьком селищної ради №724 від 14.07.2021.

Згідно з ч. 9 ст. 264 КАС України суд може визнати нормативно-правовий акт протиправним (незаконним чи таким, що не відповідає правовому акту вищої юридичної сили) та нечинним повністю або в окремій його частині.

Так, рішення суб`єкта владних повноважень є нечинним, тобто втрачає чинність з певного моменту лише на майбутнє, якщо на підставі цього рішення виникли правовідносини, які доцільно зберегти.

При цьому, згідно з приписами ч.3 ст.264 КАС України нормативно-правові акти можуть бути оскаржені до адміністративного суду протягом всього строку їх чинності.

Таким чином, визначальним при вирішенні вказаної категорії спорів є встановлення періоду чинності оскаржуваних рішень.

У разі втрати чинності оскаржуваним актом, позивачем фактично обраний невірний спосіб захисту своїх прав та інтересів, що не позбавляє його можливості оскаржувати наслідки, які виникли через правовідносини, що утворилися на підставі нечинного акту.

Суд зазначає, що оскаржуване рішення розповсюджує свою дію виключно на 2021 рік, оскільки при прийнятті органом місцевого самоврядування рішення про встановлення ставок податків і зборів на наступний рік, втрачають чинність, аналогічні рішення за попередній рік.

Станом на час звернення позивача із розглядуваним позовом рішення Смизької селищної ради Дубенського району Рівненської області №2233 від 30.06.2020 "Про встановлення ставок та пільг зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на 2021 рік на території Смизької селищної ради" не було чинним, а тому скасування рішення відповідача, яке втратило свою чинність, не має на меті поновлення прав позивача, які він вважає порушеними.

Втрата чинності оскаржуваним позивачем рішенням - має принципове та ключове значення під час розгляду наведеної справи, оскільки виключає можливість застосування обраного позивачем способу захисту порушеного права та визнання його повторно нечинним вже судом.

Такий висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду від 13.03.2019 р. у справі № 712/8985/17, де вказано, що у разі оскарження нормативно-правового акту строк такого оскарження буде вимірюватися усім часом чинності цього нормативно-правового акту.

Що стосується решти доводів учасників справи в межах розгляду цієї справи, то суд, враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Відповідно до частин першої та другої 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи вищенаведене у сукупності, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову належить відмовити повністю.

Підстави для розподілу судових витрат відповідно до ст.139 КАС України відсутні.

Керуючись статтями 241-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Смизької селищної ради Дубенського району Рівненської області про визнання нечинним рішення №2233 від 30.06.2020 "Про встановлення ставок та пільг зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на 2021 рік на території Смизької селищної ради" в частині встановлення ставки податку у розмірі 1,5% від розміру мінімальної заробітної плати за 1 кв. м. об`єкту оподаткування, встановленого для фізичних та юридичних осіб - Будівель промисловості - код 1251 та Будівель промисловості та складів - код 125, відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , ЄДРПОУ/РНОКПП НОМЕР_1 )

Відповідач - Смизька селищна рада Дубенського району Рівненської області (вул. Б.Хмельницького, 37,смт. Смига,Дубенський район, Рівненська область,35680, ЄДРПОУ/РНОКПП 04385391)

Повний текст рішення складений 03 березня 2023 року

Суддя О.Р. Гресько