Справа № 380/17333/22
Суддя: Шинкар Тетяна Ігорівна
Дата ухвалення: 2023-03-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2023 рокуЛьвівСправа № 380/17333/22 пров. № А/857/1970/23
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

судді-доповідача Шинкар Т.І.,

суддів Іщук Л.П.,

Обрізка І.М.,

розглянувши в письмовому провадженні в м.Львові апеляційну скаргу Дрогобицького відділу державної виконавчої служби у Дрогобицькому районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції на рішення Львівського окружного адміністративного суду (головуючий суддя Кисильова О.Й.), ухвалене у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження в м.Львові 10 січня 2023 року у справі №380/17333/22 за позовом ОСОБА_1 до Дрогобицького відділу державної виконавчої служби у Дрогобицькому районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про скасування постанови,

В С Т А Н О В И В :

12.12.2022 ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до Дрогобицького відділу державної виконавчої служби у Дрогобицькому районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, просила скасувати постанову заступника начальника Дрогобицького міськрайонного відділу виконавчої служби Західного територіального управління Міністерства юстиції /м. Львів/ від 04.02.2021 про відкриття виконавчого провадження №64361055 щодо виконання постанови №50167050 від 30.10.2017 про стягнення з ОСОБА_1 на користь Дрогобицького міськрайонного відділу виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області виконавчого збору в сумі 11455,57 грн.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 10 січня 2023 року позов задоволено.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що у розмінні положень Закону № 1404-VIII постанова про стягнення виконавчого збору є різновидом виконавчого документу, примусове виконання якого здійснюється з певними особливостями, обумовленими правовою природою виконавчого збору як плати за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Суд першої інстанції вказав, що аналізуючи положення статей 26, 45 Закону № 1404-VIII слід дійти висновку, що про стягнення виконавчого збору державний виконавець зазначає у постанові про відкриття виконавчого провадження, а його безпосереднє стягнення здійснюється без виокремлення в інше виконавче провадження за рахунок стягнутих із боржника грошових сум одночасно із задоволенням вимог стягувача. Суд першої інстанції зазначив, якщо стягнутих виконавцем з боржника за виконавчим провадженням грошових сум (зокрема, одержаних від реалізації майна боржника) достатньо для задоволення вимог стягувача за виконавчим документом, але недостатньо для сплати виконавчого збору, його стягнення продовжується на загальних підставах, а вирішуючи питання про наявність підстав для відкриття виконавчого провадження щодо стягнення виконавчого збору необхідно перевіряти, зокрема, чи не пропущений строк пред`явлення виконавчого документа до виконання. Суд першої інстанції вказав, що строк пред`явлення до виконання постанови про стягнення виконавчого збору від 30.10.2017 ВП 50167050 не закінчився через його переривання та дійшов висновку, що у постанові про повернення виконавчого документа стягувачу виконавець вказує результат виконання (суму, яку фактично стягнуто), а на виконавчому документі робиться відповідна відмітка щодо залишку нестягнутої суми та суми стягненого виконавчого збору, а тому законодавець, передбачивши зазначення дії виконавця, встановив, що виконавчий збір стягується лише з фактично стягнутої на використання стягувача суми за виконавчим листом. Суд першої інстанції зазначив, що повернення стягувачу виконавчого листа із зазначенням можливості його повторного подання на виконання без вказівки на відсоток виконання, із одночасним звернення до стягнення постанови про стягнення із позивача виконавчого збору, призведе до подвійного його стягнення з цього боржника.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Дрогобицький відділ державної виконавчої служби у Дрогобицькому районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції подав апеляційну скаргу, просить скасувати рішення Львівського окружного адміністративного суду від 10 січня 2023 року та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що 30.10.2017 в межах виконавчого провадження АСВП №50167050 державним виконавцем винесено постанову про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору в сумі 11 455,57 грн. Скаржник вказує, що постанова про стягнення виконавчого збору набуває статусу виконавчого документа за пунктом 5 статті 3 Закону №1404 та може бути винесена лише за відповідними визначеними Законом наслідками, саме закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа стягувачу виконавчого збору та відсутності обставин стягнення виконавчого збору. Скаржник зазначає, що постанова про стягнення з боржника виконавчого збору від 30.10.2017 є чинною (у порядку, визначеному законодавством, протиправною не визнана та не скасована), строк пред`явлення даної постанови до виконання був перерваний, постанова про відкриття виконавчого провадження від 04.02.2021 №64361055 винесена не пізніше наступного робочого дня з дня її реєстрації в автоматизованій системі виконавчого провадження.

Враховуючи положення статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд апеляційної інстанції дійшов висновку щодо можливості розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, на підставі наявних у ній доказів.

Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що оскаржуване рішення суду першої інстанції вимогам статті 242 КАС України не відповідає.

З матеріалів справи судом першої інстанції встановлено, що у Дрогобицькому МРВ ДВС Головного ТУЮ у Львівській області (після реорганізації Дрогобицькому МРВ ДВС Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) перебувало на виконанні виконавче провадження АСВП № 50167050 з виконання виконавчого листа №442/4990/14-ц, виданого 15.01.2016 Дрогобицьким міськрайонним судом про стягнення солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором №0 на загальну суму 114555,73 грн.

12.02.2016 головний державний виконавець Дрогобицького міськрайонного відділу державної виконавчої служби ГТУЮ у Львівській області виніс постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №50167050, якою боржнику наданий строк до 19.02.2016 для добровільного виконання та попереджено про примусове виконання зі стягненням з боржника виконавчого збору та витрат, пов`язаних з провадженням виконавчих дій при невиконанні рішення у вказаний строк.

30.10.2017 у межах виконавчого провадження ВП №50167050 головний державний виконавець Дрогобицького міськрайонного відділу державної виконавчої служби ГТУЮ у Львівській області виніс постанову про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору в сумі 11455,57 грн.

03.02.2021 до Дрогобицького МРВДВС ЗМУМЮ (м. Львів) звернувся стягувач - АТ «УкрСиббанк» із заявою про повернення без виконання виконавчого листа Дрогобицького міськрайонного суду № 442/4990/14-ц від 15.01.2016 про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «УкрСиббанк» заборгованості у сумі 9676,20 дол. США.

Постановою заступника начальника Дрогобицького міськрайонного ВДВС Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) від 03.02.2021 за виконавчим провадженням ВП № 50167050 виконавчий документ (виконавчий лист №442/4990/14-ц) повернутий стягувачу.

04.02.2021 заступник начальника відділу Дрогобицького міськрайонного ВДВС Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) виніс постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 64361055 щодо виконання виконавчого документа - постанови № 50167050 від 30.10.2017, виданої Дрогобицьким МРВ ДВС ЗМУ МЮ (м. Львів).

Вважаючи протиправною зазначену постанову від 04.02.2021, ОСОБА_1 звернулась з позовом до суду.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначає Закону України «Про виконавче провадження» №1404-VІІІ від 02.06.2016, який набрав чинності 05.10.2016 (далі - Закон №1404-VІІІ).

Так, згідно з статтею 1 Закону №1404-VІІІ виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Водночас, на час винесення постанови про відкриття виконавчого провадження ВП №50167050 щодо виконання виконавчого листа №442/4990/14-ц діяв Закон України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 №606-XIV, у відповідній редакції, частиною 2 статті 25 якого встановлено, що державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.

У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п`ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом.

Відповідно до статті 28 вказаного Закону у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню чи поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом.

У зазначених розмірах виконавчий збір стягується з боржника також у разі повернення виконавчого документа без виконання за письмовою заявою стягувача та у разі виконання рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки та виконання боржником рішення після закінчення строку для самостійного його виконання, зокрема шляхом перерахування коштів безпосередньо на рахунок стягувача.

Виконавчий збір стягується незалежно від вчинення державним виконавцем заходів примусового виконання, передбачених цим Законом.

Постанова про стягнення виконавчого збору виноситься під час першого надходження виконавчого документа державному виконавцю. Під час наступних пред`явлень до виконання виконавчого документа державному виконавцеві виконавчий збір стягується в частині, що не була стягнута під час попереднього виконання.

Постанова державного виконавця про стягнення виконавчого збору є виконавчим документом та підлягає примусовому виконанню (пункт 7 частини 2 статті 17 Закону №606-XIV).

Постанова державного виконавця про стягнення виконавчого збору як виконавчий документ може бути пред`явлена до виконання протягом року.

Пунктом 1 частини 1 статті 23 Закону №606-XIV встановлено, що строки пред`явлення виконавчого документа до виконання перериваються пред`явленням виконавчого документа до виконання.

Після переривання строку пред`явлення виконавчого документа до виконання перебіг строку поновлюється. Час, що минув до переривання строку, до нового строку не зараховується.

На час винесення постанови про повернення виконавчого документа стягувачу, Закон №1404-VІІІ у пункті 7 Розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» встановлено, що виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.

Відповідно до положень статті 27 Закону №1404-VІІІ виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України. Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

Державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору.

Пунктом 5 частини 1 статті 3 Закону №1404-VІІІ постанови державних виконавців про стягнення виконавчого збору віднесено до виконавчих документів.

Відповідно до частин 1, 2 статті 11 Закону №1404-VІІІ строки у виконавчому провадженні - це періоди часу, в межах яких учасники виконавчого провадження зобов`язані або мають право прийняти рішення або вчинити дію. Строки у виконавчому провадженні встановлюються законом, а якщо вони не визначені законом - встановлюються виконавцем. Будь-яка дія або сукупність дій під час виконавчого провадження повинна бути виконана не пізніше граничного строку, визначеного цим Законом.

Згідно з частинами 1, 2 статті 12 Закону №1404-VІІІ виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців.

Строки, зазначені в частині першій цієї статті, встановлюються для виконання рішення з наступного дня після набрання ним законної сили чи закінчення строку, встановленого в разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а якщо рішення підлягає негайному виконанню - з наступного дня після його прийняття.

Частиною 4 статті 12 Закону №1404-VІІІ строки пред`явлення виконавчого документа до виконання перериваються у разі пред`явлення виконавчого документа до виконання.

Відповідно до частини 3 статті 40 Закону № 1404-VIII у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Системний аналіз вказаних положень дозволяє суду апеляційної інстанції дійти висновку, що постанова про стягнення виконавчого збору як Законом №606-XIV, так і Законом № 1404-VIII віднесена до виконавчих документів, однак особливістю цієї справи є те, що оскаржувана постанова про стягнення виконавчого збору прийнята до набрання чинності Законом №1404-VIII.

Аналіз вказаних положень Закону №606-XIV дає підстави для висновку, що про стягнення виконавчого збору та його розмір державний виконавець зазначав у постанові, яку приймав після закінчення строку для самостійного виконання рішення суду, за умови, що рішення боржником самостійно не було виконано.

При цьому Закон №606-XIV передбачав тотожний визначеному у Законі №1404-VIII механізм безпосереднього стягнення виконавчого збору у випадку повернення виконавчого документа, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за письмовою заявою стягувача, та завершення виконавчого провадження з цієї підстави. Передбачено, що не стягнута сума виконавчого збору у такому випадку підлягає стягненню (продовжує стягуватися) в окремому виконавчому провадженні на підставі постанови про стягнення виконавчого збору.

Відмінність полягає у тому, що відповідно до Закону №606-XIV таку постанову державний виконавець виносить одночасно з початком примусового виконання рішення, яким є сплив строку для самостійного його виконання, тоді як відповідно до Закону №1404-VIII така постанова виноситься після закінчення виконавчого провадження з указаних підстав.

Проте часткова зміна механізму стягнення виконавчого збору не означає, що у ситуації, як у спірних правовідносинах, коли тривалість основного виконавчого провадження перевищувала визначений у законі строк пред`явлення постанови про стягнення виконавчого збору, остання не може бути пред`явлена до виконання через закінчення такого строку.

Ураховуючи, що до набрання чинності Законом №1404-VIII постанова про стягнення виконавчого збору приймалася одночасно з початком примусового виконання рішення і виконувалася за рахунок стягнутих із боржника грошових сум одночасно із задоволенням вимог стягувача в межах основного виконавчого провадження, правильними є висновки суду першої інстанції про те, що постанова про стягнення виконавчого збору від 30.10.2017 є такою, що автоматично пред`явлена до виконання з дати її прийняття.

Отже, строк пред`явлення такої до виконання був перерваний, у зв`язку з чим його початок після переривання у спірних правовідносинах необхідно обчислювати з моменту закінчення виконавчого провадження, у межах якого вона виконувалася (була пред`явлена до виконання) - ВП №50167050.

Вказане узгоджується з правовою позицією, викладеною у постановах Верховного Суду від 29.05.2020 у справі № 826/7708/17, від 12 серпня 2020 року у справі №320/6360/18, від 27 травня 2021 року у справі №640/18626/20.

Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що строк пред`явлення до виконання постанови про стягнення виконавчого збору від 30.10.2017 ВП 50167050 не закінчився через його переривання.

Разом із тим, відповідно до виконавчого листа № 442/4990/14-ц, виданого 15.01.2016 Дрогобицьким міськрайонним судом, сума заборгованості підлягала солідарному стягненню з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором № 0 на загальну суму 11 4555,73 грн.

Питання стягнення виконавчого збору із солідарних боржників не врегульовано в законодавчому порядку, однак за загальним правилом солідарний обов`язок боржників означає, що кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Таким чином, стягнення усієї суми виконавчого збору із позивача, який є солідарним боржником, створює для нього надмірний тягар, не відповідає самій суті солідарного обов`язку.

Відповідно до частини 4 статті 41 Закону №1404-VIII на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження у разі необхідності примусового стягнення з боржника витрат виконавчого провадження виконавцем виноситься постанова про їх стягнення.

Згідно з положеннями пункту 8 розділу ІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5, виконавчий збір стягується з боржника на підставі постанови про стягнення виконавчого збору, у якій зазначаються розмір та порядок стягнення нарахованого виконавчого збору. Не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 4 частини першої статті 37 Закону, державний виконавець на підставі розрахунку нарахування виконавчого збору виносить постанову про стягнення виконавчого збору.

Відповідно до пункту 22 розділу ІІІ вказаної Інструкції у постанові про повернення виконавчого документа стягувачу, виконавець зазначає підставу для цього з посиланням на відповідну норму Закону, результати виконання, залишок нестягненої суми, якщо за виконавчим документом проводилося стягнення, сума стягнутого виконавчого збору або сума стягнутої основної винагороди приватного виконавця, розмір авансового внеску, який підлягає поверненню стягувачу, а також наслідки повернення виконавчого документа, передбачені частиною першою статті 40 Закону.

Системний аналіз вказаних законодавчих положень дозволяє дійти висновку, що відсутність у постанові про стягнення виконавчого збору визначення такого способу стягнення з боржників як солідарно, є протиправним рішенням відповідача яке не відповідає вимогам Закону № 1404 та Інструкції з організації примусового виконання рішень, відповідно, має наслідком його надмірне стягнення з одного боржника.

Відповідно до частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Згідно з частиною 2 статті 6 КАС України та статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

З огляду на викладене, враховуючи положення стаття 316 КАС України прецедентну практику ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції приходить переконання, що судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні викладено мотиви протиправності оскаржуваної постанови, на основі об`єктивної оцінки наданих сторонами доказів повно встановлено фактичні обставини справи, правильно застосовано норми матеріального права. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Керуючись статтями 241, 243, 287, 308, 311, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Дрогобицького відділу державної виконавчої служби у Дрогобицькому районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 10 січня 2023 року у справі №380/17333/22 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач Т. І. Шинкар
судді Л. П. Іщук
І. М. Обрізко