Справа № 380/4110/23
Суддя: Гавдик Зіновій Володимирович
Дата ухвалення: 2023-03-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа №380/4110/23
У Х В А Л А

з питань забезпечення позову

06 березня 2023 року м.Львів

Львівський окружний адміністративний суд, головуючий суддя Гавдик З.В., розглянувши в письмовому порядку заяву фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про забезпечення позову у справі № 380/4110/23 за позовом фізичної особи підприємця ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Львівської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до Львівського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Виконавчого комітету Львівської міської ради в якому просить визнати протиправним та скасувати Рішення Виконавчого комітету Львівської міської ради № 129 від 10.02.2023 року «Про демонтаж тимчасової споруди на АДРЕСА_1 ».

Також позивач звернувся до суду із заявою про вжиття заходів забезпечення позову в якому просить:

1. Зупинити дію Рішення Виконавчого комітету Львівської міської ради №129 від 10.02.2023 року «Про демонтаж тимчасової споруди на АДРЕСА_1 » до набрання законної сили судовим рішенням у даній справі;

2. Заборонити Виконавчому комітету Львівської міської ради (ідентифікаційний код юридичної особи 26256622; 79006, м. Львів, пл. Ринок, 1), Залізничній районній адміністрації Львівської міської ради (ідентифікаційний код юридичної особи 04056084; 79022, м. Львів, вул. Виговського, буд. 34), Комунальному підприємству «Адміністративно-технічне управління» (ідентифікаційний код юридичної особи 13804591; м. Львів, пл. Міцкевича, буд. 6/7) та будь яким іншим уповноваженим особам вчиняти дії, спрямовані на демонтаж та/або відключення від інженерних мереж належної Фізичній особі - підприємцю ОСОБА_1 тимчасової споруди (павільйону) за адресою: АДРЕСА_1 - до набрання законної сили рішенням суду у даній справі.

В обґрунтування вказаної заяви зазначає, що згідно Рекомендації № В (89) 8 про тимчасовий судовий захист в адміністративних справах, прийнятій Комітетом Ради Європи 13 вересня 1989 року, рішення про вжиття заходів тимчасового захисту може, зокрема, прийматися у разі, якщо виконання адміністративного акта може спричинити значну шкоду, відшкодування якої неминуче пов`язано з труднощами, і якщо на перший погляд наявні достатньо вагомі підстави для сумнівів у правомірності такого акта. Суд, який постановляє вжити такий захід, не зобов`язаний одночасно висловлювати думку щодо законності чи правомірності відповідного адміністративного акта; його рішення стосовно вжиття таких заходів жодним чином не повинно мати визначального впливу на рішення, яке згодом має бути ухвалено у зв`язку з оскарженням адміністративного акта.

Тобто, інститут забезпечення позову є однією з гарантій захисту прав, свобод та законних інтересів юридичних та фізичних осіб-позивачів в адміністративному процесі, механізмом, який покликаний забезпечити реальне та неухильне виконання судового рішення, прийнятого в адміністративній справі.

Оскаржуваним Рішенням:

- визначено уповноваженою особою на виконання демонтажу тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності на І. Виговського, 69 Комунальне підприємство «Адміністративно-технічне управління» спільно з Залізничною районною адміністрацією;

- КП «Адміністративно-технічне управління» належить здійснити демонтаж за участю представника Залізничної районної адміністрації у термін протягом 60 календарних днів;

- у разі, якщо розмір чи конфігурація тимчасових споруд не дозволяє провести демонтаж та перевезення тимчасових споруд у цілісному стані, здійснити їх розділення на конструктивні елементи;

- Залізничній районній адміністрації Довести це рішення до відома власника (користувача) тимчасової споруди, а також відповідних експлуатуючих організацій та забезпечити відключення тимчасової споруди від інженерних мереж протягом 14 календарних днів.

Рішення Виконавчого комітету Львівської міської ради № 129 від 10.02.2023 року «Про демонтаж тимчасової споруди на АДРЕСА_1 », позивач вважає протиправним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки:

- Позивачем встановлено павільйон на відведеній йому та переданій в оренду земельній ділянці (згідно Договору оренди землі від 27 липня 2011 року);

- павільйон встановлений на виконання Договору про пайову участь № 556 від 21 листопада 2012 року, що був укладений між позивачем та Департаментом економічної політики Львівської міської ради;

- Департаментом містобудування Львівської міської ради Наказом №5 від 22.01.2013 року було затверджено містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки на проектування та реконструкцію з розширенням позивачем існуючого павільйону на АДРЕСА_1 , за рахунок прибудови під тимчасовий торговий павільйон та кафе-бар із збірно - розбірних конструкцій без права капітального будівництва;

- Позивачем було зареєстровано Декларацію про початок виконання будівельних робіт по об`єкту будівництва «Реконструкція з розширенням існуючого павільйону за рахунок прибудови павільйону продуктів та кафе - бару на АДРЕСА_1 »;

- Об`єкт будівництва (павільйон) був прийнятий до експлуатації, що підтверджується Декларацією про готовність об`єкта до експлуатації (№ЛВ 01 від 23.06.2015 року);

- у Виконавчого комітету Львівської міської ради відсутні повноваження на прийняття рішень про демонтаж тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності, що ще раз підтверджує незаконність оскаржуваного Рішення.

Позивач також зазначив, що площа павільйону, який згідно оскаржуваного Рішення підлягає демонтажу, складає 218,2 кв.м., що підтверджується технічним паспортом, копія якого додана до позовної заяви. Тобто, провести демонтаж та перевезення павільйону в цілісному стані є неможливим. Враховуючи площу та складність конструкції, а також природній знос кріплень її елементів за час користування, демонтаж павільйону призведе до руйнування значної його частини, що вимагатиме придбання і монтажу фактично нової споруди у випадку поновлення прав Позивача у судовому порядку. Це призведе до значних фінансових втрат Позивача. Крім того, враховуючи площу та складність конструкції павільйону сам демонтаж також потребує значних фінансових витрат.

Окрім того, господарська діяльність у павільйоні (кафе-бар) не могла і не може здійснюватися без використання електроенергії. Демонтаж павільйону призведе до припинення її електропостачання і розірвання договірних відносин з ПрАТ «Львівобленерго».

Таким чином, у випадку невжиття заходів забезпечення позову належна Позивачу споруда після демонтажу буде фактично зруйнована і позбавлена електропостачання, внаслідок чого у випадку задоволення позовних вимог необхідно буде докласти значних зусиль та матеріальних ресурсів для поновлення його прав.

На думку позивача фактично, після виконання Відповідачем оскаржуваного Рішення «Про демонтаж тимчасової споруди на АДРЕСА_1 » шляхом демонтажу павільйону, прийняття рішення у даній справі втратить своє значення (аналогічний висновок викладений в Постанові Верховного Суду від 23 січня 2020 року по справі № 1840/2909/18).

При постановленні ухвали суд виходить з наступного:

Згідно із ст. 150 КАС України:

1. Суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.

2. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо:

1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або

2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

3. Ухвалу про забезпечення позову постановляє суд першої інстанції, а якщо розпочато апеляційне провадження, то таку ухвалу може постановити суд апеляційної інстанції.

4. Подання позову, а також відкриття провадження в адміністративній справі не зупиняють дію оскаржуваного рішення суб`єкта владних повноважень, якщо суд не застосував відповідні заходи забезпечення позову.

Згідно із ст. 151 КАС України:

1. Позов може бути забезпечено:

1) зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта;

2) забороною відповідачу вчиняти певні дії;

4) забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору;

5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.

2. Суд може застосувати кілька заходів забезпечення позову. Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб.

Згідно із ст. 153 КАС України:

1. Заява про забезпечення позову подається:

1) до подання позовної заяви - до суду, до якого має бути подано позов за правилами підсудності, встановленими цим Кодексом;

2) одночасно з пред`явленням позову - до суду, до якого подається позов за правилами підсудності, встановленими цим Кодексом;

3) після відкриття провадження у справі - до суду, у провадженні якого перебуває справа.

2. У разі подання заяви про забезпечення позову до подання позовної заяви заявник повинен подати відповідну позовну заяву протягом десяти днів з дня постановлення ухвали про забезпечення позову.

Згідно із ст. 154 КАС України:

1. Заява про забезпечення позову розглядається судом, у провадженні якого перебуває справа або до якого має бути поданий позов, не пізніше двох днів з дня її надходження, без повідомлення учасників справи.

2. Суд, розглядаючи заяву про забезпечення позову, може викликати особу, яка подала заяву про забезпечення позову, для надання пояснень або додаткових доказів, що підтверджують необхідність забезпечення позову.

3. У виняткових випадках, коли наданих заявником пояснень та доказів недостатньо для розгляду заяви про забезпечення позову, суд може призначити її розгляд у судовому засіданні з повідомленням заінтересованих сторін у встановлений судом строк.

4. Залежно від обставин справи суд може забезпечити позов повністю або частково.

5. Про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову суд постановляє ухвалу.

6. В ухвалі про забезпечення позову суд зазначає вид забезпечення позову та підстави його обрання. Суд може також зазначити порядок виконання ухвали про забезпечення позову.

7. Суд, встановивши, що заяву про забезпечення позову подано без додержання вимог статті 152 цього Кодексу, повертає її заявнику без розгляду, про що постановляє ухвалу.

8. Ухвалу про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову може бути оскаржено. Оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання, а також не перешкоджає подальшому розгляду справи.

9. Оскарження ухвали про скасування забезпечення позову або про заміну одного заходу забезпечення позову іншим зупиняє виконання цієї ухвали.

Також судом встановлено наступне:

Позивач як підстави забезпечення позову зазначає про технічний стан згаданого павільйону, вказує , що складність конструкції, а також природній знос кріплень її елементів за час користування, при демонтажі призведе до руйнування значної його частини. Окрім того, демонтаж призведе до припинення електропостачання і розірвання договірних відносин з ПрАТ «Львівобленерго».

Суд зазначає, що відповідно до пункту 4 роз`яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року №9 «Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» при розгляді заяв про забезпечення позову суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитись, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Згідно Рекомендацій № R (89) 8 «Про тимчасовий судовий захист в адміністративних справах», прийнятих Комітетом Міністрів Ради Європи 13 вересня 1989 року, приймаючи рішення щодо необхідності надання особі тимчасового захисту, суд бере до уваги всі фактори та інтереси, які мають відношення до цієї справи. Рішення про вжиття заходів тимчасового захисту може, зокрема, прийматися у разі, якщо виконання адміністративного акта може спричинити значну шкоду, відшкодування якої неминуче пов`язано з труднощами, і якщо на перший погляд (prima facie) наявні достатньо вагомі підстави для сумнівів у правомірності такого акта.

Крім того, відповідно до Рекомендацій (2004)20 «Про судовий перегляд адміністративних актів», прийнятих Комітетом Міністрів Ради Європи 15 грудня 2004 року, суд повинен мати право надавати тимчасові заходи захисту до завершення провадження. Цей принцип спрямований на забезпечення того, що виконання оскаржуваного заходу може бути призупинено у випадках, коли його виконання поставило б відповідну особу в незворотну ситуацію (рішення у справі Джабарі проти Туреччини (Jabari v. Turkey), 2000 рік, заява №40035/98 та рішення у справі Чонка проти Бельгії (Conka v. Belgium), 2002 рік, заява №51564/99). Суд повинен мати повноваження надавати тимчасові заходи захисту до завершення судового розгляду. Такі заходи можуть включати повне або часткове призупинення виконання оскаржуваного адміністративного акта, таким чином дозволяючи суду відновити фактичну та де-юре ситуацію, яка б панувала за відсутності адміністративного акта, або покладати відповідні зобов`язання на адміністративні органи. Цей принцип узгоджується з Рекомендацією № R(89)8 Комітету міністрів держав-членів Ради Європи «Про тимчасовий судовий захист в адміністративних справах», яка передбачає, що заявник може просити суд або інший компетентний орган вжити заходів щодо тимчасовий захист від адміністративного акта.

Крім цього, згідно з позицією Європейського суду з прав людини заходи забезпечення (тимчасові заборони), які вживає суд у процесі вирішення спору, повинні відповідати закону, враховувати суспільні (загальні) інтереси та пропорційність між використаними засобами та метою, яку прагне суд досягнути (див., наприклад, Dћiniж against Croatia (Джиніч проти Хорватії), № 38359/13, п.п. 61-62 та Karahasanoglu v. Turkey (КАРАГАСАНОГЛУ проти Туреччини) (заяви № 21392/08 та 2 інші заяви, п.п. 144-153)).

Тобто, інститут забезпечення адміністративного позову є однією з гарантій захисту прав, свобод та законних інтересів юридичних та фізичних осіб - позивачів в адміністративному процесі, механізмом, який покликаний гарантувати, у суворій відповідності до закону та за наявності безумовних фактичних підстав, (1) виконання майбутнього рішення суду або/та (2) ефективний захист позивача, який неможливий без негайного втручання суду.

Заходи забезпечення позову мають бути вжиті лише в межах позовних вимог, бути адекватними та співмірними з позовними вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Суд зазначає, що у даному випадку позивачем, крім обставин зазначених в заяві про вжиття заходів забезпечення позову, не надано суду жодних належних та допустимих доказів технічного стану згаданого павільйону. В справі немає доказів про те, що демонтаж призведе до руйнування цього ж павільйону. Судом також не враховується аргумент позивача, що демонтаж призведе до припинення електропостачання і розірвання договірних відносин з ПрАТ «Львівобленерго», оскільки наданий позивачем примірних договору про приєднання до електричних мереж втратив чиніть 31.12.2015.

За таких обставин, суд дійшов висновку про те, що заява про забезпечення позову не підлягає до задоволення, оскільки на підставі вищевказаної неодноразової практики Європейського суду з прав людини, заходи забезпечення позову вживаються з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, що позивачем не зроблено.

Як вже суд зазначав, що інститут забезпечення адміністративного позову є механізмом, який покликаний гарантувати права особи у суворій відповідності до вимог закону та за наявності безумовних фактичних підстав, відповідно лише позиція позивача без підтвердження належними та допустимими доказами не є підставою для вжиття заходів забезпечення позову.

Керуючись статтями 150-154, 243, 248 КАС України, суд , -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні заяви позивача про забезпечення адміністративного позову - відмовити.

Згідно ч. 8 ст. 154 КАС України, ухвалу про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову може бути оскаржено. Оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання, а також не перешкоджає подальшому розгляду справи.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Ухвала складена в повному обсязі 06.03.2023 року.

Суддя Гавдик З.В.