Справа № 280/2813/22
Суддя: Панченко О.М.
Дата ухвалення: 2023-03-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

06 березня 2023 року м. Дніпросправа № 280/2813/22

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Панченко О.М. (доповідач),

суддів: Іванова С.М., Чередниченка В.Є.,

розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за апеляційною скаргою Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області

на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 09 листопада 2022 року (м. Запоріжжя, суддя Бойченко Ю.П.) у справі № 280/2813/22

за позовом ОСОБА_1

до Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області, Дніпровського відділу у місті Запоріжжі Управління державної міграційної служби України в Запорізькій області

про визнання відмови протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-

встановив:

У лютому 2022 року ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до суду із позовом до Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області (далі відповідач-1 або скаржник), Дніпровського відділу у місті Запоріжжі Управління державної міграційної служби України в Запорізькій області (далі відповідач-2), в якому, з урахуванням заяви про зміну позовних вимог, просив:

- визнати протиправною відмову Дніпровського відділу у місті Запоріжжі Управління Державної міграційної служби України у Запорізькій області у видачі ОСОБА_2 паспорта громадянина України у формі книжечки відповідно до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого постановою Верховної Ради України від 26.06.1992 № 2503-ХІІ;

- зобов`язати Дніпровський відділ у місті Запоріжжі Управління Державної міграційної служби України у Запорізькій області оформити та видати ОСОБА_2 паспорт громадянина України у формі книжечки відповідно до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого постановою Верховної Ради України від 26.06.1992 № 2503- ХІІ.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 09 листопада 2022 року адміністративний позов задоволено частково.

Зобов`язано Дніпровський відділ у місті Запоріжжі Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області оформити та видати ОСОБА_2 паспорт громадянина України у формі книжечки відповідно до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого постановою Верховної Ради України від 26.06.1992 № 2503-ХІІ.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_2 має право на отримання паспорта громадянина у формі книжечки.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог, відповідач-1 оскаржив його в апеляційному порядку, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вимоги апеляційної скарги відповідача-1 мотивовано, зокрема тим, що ОСОБА_2 особисто із заявою встановленої форми про оформлення та видачу паспорта не звертався, а рішення щодо обмеження його дієздатності або визнання його недієздатним позивачем не надавалось. Натомість, положення №2503-ХІІ передбачає необхідність подання ОСОБА_2 для одержання паспорту заяви за формою, встановленою Міністерством внутрішніх справ України.

З огляду на це, скаржник просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині задоволення позовних вимог та ухвалити нове рішення, яким у задоволені адміністративного позову відмовити повністю.

Позивач та відповідач-2 відзив на апеляційну скаргу відповідача-1 до суду не подали.

Розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження у відповідності до приписів ст. 311 КАС України.

Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги дотримання судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, апеляційний суд зазначає наступне.

Судом першої інстанції встановлено та сторонами не заперечується, що позивач, у зв`язку із досягненням його дитиною, ОСОБА_2 , 14-річного віку, звернувся до Дніпровського відділу у місті Запоріжжі Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області із заявою від 12.01.2021 про видачу паспорта громадянина України у формі книжечки.

Листом від 29.01.2022 №Л-1/6/2313-22/2313/39-22 позивача повідомлено, що відповідно до Положення №2503 паспорт громадянина України видається кожному громадянинові України центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері громадянства, після досягнення 16-річного віку. На момент звернення ОСОБА_2 виповнилося 14 років, та він може оформити паспорт громадянина України у формі картки. Також зазначено, що відповідно до п. 3 постанови Кабінету Міністрів України від 25.03.2015 №302 Державна міграційна служба до законодавчого врегулювання питання завершення оформлення та видачі паспорта громадянина України зразка 1994 року здійснює оформлення та видачу таких паспортів у порядку, встановленому Міністерством внутрішніх справ, громадянам України, щодо яких прийнято рішення суду, що набрало законної сили, про зобов`язання Державної міграційної служби оформити та видати паспорт громадянина України зразка 1994 року. На підставі викладеного заявнику рекомендовано після усунення обставин, що перешкоджають в оформленні паспорта у формі книжечки, звернутися в порядку, встановленому законодавством, з наданням відповідних документів, до Дніпровського відділу у місті Запоріжжі Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області.

Не погоджуючись із відмовою в оформленні та видачі ОСОБА_2 паспорта громадянина України у вигляді книжечки, позивач звернувся до суду.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що перелік підстав, які становлять легітимну мету обмежень прав і свобод особи, є вичерпним, а позбавлення особи можливості отримання паспорта у традиційній формі - у вигляді книжечки, може спричинити шкоду приватному життю, становить втручання держави, яке не було необхідним у демократичному суспільстві, і воно є непропорційним цілям, які мали б бути досягнуті без покладення на особу особистого надмірного тягаря. Також, суд першої інстанції зазначив, що до спірних правовідносин застосуванню підлягає Закон № 5492-VI, який має вищу юридичну силу, ніж Положення № 2503-ХІІ та Тимчасовий порядок № 456. Крім того, суд першої інстанції відхилив доводи відповідачів про те, що особисто ОСОБА_2 із заявою про видачу паспорта у формі книжечки не звертався, а звернення одного з батьків із заявою передбачено лише за умови наявності рішення суду щодо обмеження дієздатності або визнання особи недієздатною, оскільки у листі від 29.01.2022 №Л-1/6/2313-22/2313/39-22 відповідач-2 на вказані обставини не посилався та позивачу це не роз`яснював. Відтак, суд дійшов висновку, що ОСОБА_2 має право на отримання паспорта громадянина у формі книжечки, а тому наявні підстави для зобов`язання Дніпровського відділу у місті Запоріжжі Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області оформити та видати ОСОБА_2 паспорт громадянина України у формі книжечки.

Суд апеляційної інстанції погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч.1 ст.21 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» від 20.11.2012 № 5492-VI (далі Закон України №5492-VI) паспорт громадянина України є документом, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України.

Відповідно до частини першої статті 14 Закону України №5492-VI форма кожного документа встановлюється цим Законом.

Частиною 2 статті 14 Закону України №5492-VI передбачено, що документи залежно від змісту та обсягу інформації, яка вноситься до них, виготовляються у формі книжечки або картки, крім посвідчення на повернення в Україну, що виготовляється у формі буклета.

За правилами частини четвертої статті 14 Закону України №5492-VI документи у формі книжечки на всіх паперових сторінках та на верхній частині обкладинки повинні мати серію та номер документа, виконані за технологією лазерної перфорації.

Частиною п`ятою статті 14 Закону України №5492-VI встановлено, що персоналізація документів у формі книжечки здійснюється за технологією лазерного гравіювання та лазерної перфорації. Персоналізація документів у формі картки виконується за технологією термодруку або лазерного гравіювання. Персоналізація документів здійснюється централізовано у Державному центрі персоналізації документів.

Отже, у разі відсутності у особи паспорта, така особа не має підтвердження громадянства України, що в свою чергу є порушенням її громадянських прав у зв`язку з неможливістю їх реалізації.

Постановою Верховної Ради України від 26 червня 1992 року №2503-XII затверджено Положення про паспорт громадянина України (далі Положення про паспорт громадянина України №2503-XII), пунктом 3 якого встановлено, що бланки паспортів виготовляються у вигляді паспортної книжечки або паспортної картки за єдиними зразками, що затверджуються Кабінетом Міністрів України. Терміни запровадження паспортної картки визначаються Кабінетом Міністрів України у міру створення державної автоматизованої системи обліку населення.

Пунктом 5 Положення про паспорт громадянина України №2503-XII передбачено, що Паспортна книжечка являє собою зшиту внакидку нитками обрізну книжечку розміром 88х125 мм, що складається з обкладинки та 16 сторінок.

У постанові від 19 вересня 2018 року у справі № 806/3265/17 (Пз/9901/2/18) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що статтею 32 Конституції України визначено, що ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Рішенням Конституційного Суду України від 20 січня 2012 року N 2-рп/2012 надано офіційне тлумачення положення ч. 2 ст. 32 Конституції України, зокрема: неможливо визначити абсолютно всі види поведінки фізичної особи у сферах особистого та сімейного життя, оскільки особисті та сімейні права є частиною природних прав людини, які не є вичерпними‚ і реалізуються в різноманітних і динамічних відносинах майнового та немайнового характеру, стосунках, явищах, подіях тощо. Право на приватне та сімейне життя є засадничою цінністю, необхідною для повного розквіту людини в демократичному суспільстві, та розглядається як право фізичної особи на автономне буття незалежно від держави, органів місцевого самоврядування, юридичних і фізичних осіб. Збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди державою, органами місцевого самоврядування, юридичними або фізичними особами є втручанням в її особисте та сімейне життя. Таке втручання допускається винятково у випадках, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Велика Палата Верховного Суду зауважила, що у даному випадку відсутня будь-яка загроза національній безпеці, економічному добробуту або правам людини, а тому збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди є втручанням держави в її особисте та сімейне життя.

Європейська Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі Конвенція), була ратифікована Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, та відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства.

Стаття 8 Конвенції передбачає, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Будь-яке втручання у право особи на повагу до її приватного та сімейного життя становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо воно не здійснювалося "згідно із законом", не переслідувало легітимну ціль або цілі згідно з пунктом 2 та було "необхідним у демократичному суспільстві" у тому сенсі, що воно було пропорційним цілям, які мали бути досягнуті (див. рішення ЄСПЛ у справі "Ельсхольц проти Німеччини" (Elsholz v. Germany) [ВП], заява N 25735/94, п. 45, ECHR 2000-VIII).

Аналізуючи викладені вище норми законодавства, Велика Палата Верховного Суду зауважила, що особа не може зазнавати безпідставного втручання у особисте і сімейне життя, безпідставного посягання на недоторканність житла, таємницю кореспонденції або на її честь і репутацію. Кожна людина має право на захист законом від такого втручання або таких посягань.

Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що принципами обробки персональних даних є відкритість і прозорість, відповідальність, адекватність та не надмірність їх складу та змісту стосовно визначеної мети їх обробки, а підставою обробки персональних даних є згода суб`єкта персональних даних.

Водночас, Велика Палата Верховного Суду звернула увагу, що законодавством не врегульовано питання щодо наслідків відмови особи від обробки її персональних даних, тобто фактично відсутня будь-яка альтернатива такого вибору, що в свою чергу обумовлює неякість закону та порушення конституційних прав такої особи.

Велика Палата Верховного Суду зазначила, що реалізація державних функцій має здійснюватися без примушення людини до надання згоди на обробку персональних даних, їх обробка повинна здійснюватись, як і раніше, в межах і на підставі тих законів і нормативно-правових актів України, на підставі яких виникають правовідносини між громадянином та державою. При цьому, згадані технології не повинні бути безальтернативними і примусовими. Особи, які відмовилися від обробки їх персональних даних, повинні мати альтернативу - використання традиційних методів ідентифікації особи.

Таким чином, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що норми Закону N5492-VI на відміну від норм Положення N 2503-XII (теж діючого на момент виникнення правовідносин) не тільки звужують, але фактично скасовують право громадянина на отримання паспорту у вигляді паспортної книжечки без безконтактного електронного носія персональних даних, який містить кодування його прізвища, ім`я та по-батькові та залишають тільки право на отримання паспорта громадянина України, який містить безконтактний електронний носій, що є безумовним порушенням вимог ст. 22 Конституції України, яка забороняє при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод, не відповідає вимогам якості закону (тобто втручання не було "встановлене законом") не було "необхідним у демократичному суспільстві" у тому сенсі, що воно було непропорційним цілям, які мали бути досягнуті, не покладаючи на особу особистий надмірний тягар. Зазначене допускає свавільне втручання у право на приватне життя, у контексті неможливості реалізації права на власне ім`я, що становить порушення ст. 8 Конвенції.

Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що позбавлення особи можливості отримання паспорта у традиційній формі - у вигляді книжечки, і спричинені цим побоювання окремої суспільної групи, що отримання паспорта у вигляді ID-картки може спричинити шкоду приватному життю, становить втручання держави, яке не було необхідним у демократичному суспільстві, і воно є непропорційним цілям, які мали б бути досягнуті без покладення на особу такого особистого надмірного тягаря.

Такий висновок Великої Палати Верховного Суду, зроблений у зразковій справі, має бути врахованій судом при розгляді типової справи у відповідності до ч. 3 ст. 291 КАС України.

Колегією суддів досліджено, що позивач, у зв`язку із досягненням його дитиною, ОСОБА_2 , 14-річного віку, звернувся до Дніпровського відділу у місті Запоріжжі Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області із заявою від 12.01.2021 про видачу паспорта громадянина України у формі книжечки.

Однак, листом від 29.01.2022 №Л-1/6/2313-22/2313/39-22 позивача повідомлено, що відповідно до Положення №2503 паспорт громадянина України видається кожному громадянинові України центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері громадянства, після досягнення 16-річного віку, а на момент звернення ОСОБА_2 виповнилося 14 років, у зв`язку з чим, він може оформити паспорт громадянина України у формі картки. Також у листі зазначено, що видачі паспорта громадянина України зразка 1994 року здійснюється громадянам України, щодо яких прийнято рішення суду, яке набрало законної сили, про зобов`язання Державної міграційної служби оформити та видати паспорт громадянина України зразка 1994 року. Крім того, позивачу рекомендовано після усунення обставин, що перешкоджають в оформленні паспорта у формі книжечки, звернутися в порядку, встановленому законодавством, з наданням відповідних документів, до Дніпровського відділу у місті Запоріжжі Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області.

Враховуючи висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 19 вересня 2018 року у справі № 806/3265/17 (Пз/9901/2/18), колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що ОСОБА_2 має право отримати паспорт громадянина у формі книжечки, оскільки таке право прямо передбачено Законом України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус».

Також, колегія суддів зазначає, що приписами статті 21 Закону №5492-VI встановлено обов`язок громадянина України, який досяг чотирнадцятирічного віку отримати паспорт громадянина України, а приписами Положення №2503-ХІІ передбачено отримання паспорта з шістнадцятирічного віку.

Тимчасовий порядок №456 також визначає шістнадцятирічний вік для оформлення та видачі паспорта.

Частинами другою, третьою статті 7 КАС України передбачено, що суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України.

У разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.

Апеляційний суд зазначає, що в спірному випадку підлягають застосування приписи Закону № 5492-VI, який має вищу юридичну силу, ніж Положення №2503-ХІІ та Тимчасовий порядок №456.

Водночас, у разі відсутності у особи паспорта, така особа не має підтвердження громадянства України, що в свою чергу може створювати перешкоди у реалізації особою її громадянських прав.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 18 листопада 2021 року у справі № 420/4049/20.

За таких обставин апеляційний суд вважає, що зобов`язання відповідача-2 оформити та видати ОСОБА_2 паспорт у формі книжечки у зв`язку, з досягненням ним чотирнадцятирічного віку, забезпечить ефективне відновлення його прав та захист його інтересів.

Колегія суддів відхиляє доводи скаржника стосовно того, що ОСОБА_2 особисто із заявою встановленої форми про оформлення та видачу паспорта не звертався, а рішення щодо обмеження його дієздатності або визнання його недієздатним позивачем не надавалось, оскільки як правильно дослідив суд першої інстанції, відповідач-2 на ці доводи в листі 29.01.2022 №Л-1/6/2313-22/2313/39-22 не посилався та позивачу ці доводи не роз`яснював.

Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (заява N 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), Проніна проти України (заява N 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та Серявін та інші проти України (заява N 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Отже, інші доводи апеляційної скарги не потребують правового аналізу, оскільки не мають вирішального значення.

Згідно ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З цих підстав, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції об`єктивно, повно, всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, та ухвалив судове рішення без порушення норм матеріального і процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись статтями 316, 321, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області - залишити без задоволення.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 09 листопада 2022 року у справі № 280/2813/22 - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених частиною 5 статті 291, пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий - суддя О.М. Панченко

суддя С.М. Іванов

суддя В.Є. Чередниченко