Справа № 420/12465/22
Суддя: Свида Л.І.
Дата ухвалення: 2023-03-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 березня 2023 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Свиди Л.І.

розглянувши в порядку письмового провадження справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Управління поліції охорони в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання відповідача поновити позивача на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

ВСТАНОВИВ:

До суду звернувся ОСОБА_1 з позовною заявою до Управління поліції охорони в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу начальника Управління поліції охорони в Одеській області від 08.08.2022 року №168 о/с щодо звільнення зі служби в поліції за п. 7 ч. 1 ст. 77 (за власним бажанням) сержанта поліції ОСОБА_1 , молодшого інспектора взводу №1 роти реагування №1 батальйону №2 УПО в Одеській області, зобов`язання відповідача поновити сержанта поліції ОСОБА_1 , молодшого інспектора взводу №1 роти реагування №1 батальйону №2 УПО в Одеській області з 08.08.2022 року або на рівнозначній посаді, стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу починаючи з 08.08.2022 року по день фактичного поновлення на посаді.

За цією позовною заявою відкрито загальне позовне провадження у відповідності до ст. 12 КАС України та наданий відповідачу строк для подання до суду відзиву на цю заяву, позивачу - відповіді на відзив.

Представник позивача в судове засідання не з`явився, надіслав заяву про розгляд справи в порядку письмового провадження. В заяві про розгляд справи в порядку письмового провадження представник позивача зазначив, що в частині позовних вимог щодо зобов`язання відповідача поновити на службі в поліції ОСОБА_1 просить поновити позивача на посаді з 09.08.2022 року, та просить вважати дату 08.08.2022 року помилковою. Крім того, в частині стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу змінити з 08.08.2022 року на 09.08.2022 року та вважати дату 08.08.2022 року помилковою. Позов, відповідь на відзив обґрунтовані позивачем тим, що ОСОБА_1 проходив службу в органах МВС України з 18.05.2018 року по 08.08.2022 року. Наказом начальника Управління поліції охорони в Одеській області №168 о/с від 08.08.2022 року позивача звільнено зі служби в поліції за п. 7 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» (за власним бажанням). У ході написання рапорту від 08.08.2022 року на ім`я начальника Управління поліції охорони в Одеській області будь-яка поважна причина звільнення вказана позивачем не була, що надавала підстави працівнику на протязі двох тижнів відізвати заяву. 13.08.2022 року позивач направив засобами поштового відправлення через АТ «Укрпошта» на адресу відповідача лист-заяву, в якій повідомив начальника ОСОБА_2 про те, що рапорт від 08.08.2022 року щодо звільнення за власним бажанням він відкликає та просить скасувати наказ №168 о/с від 08.08.2022 року про звільнення зі служби в поліції, оскільки рапорт не відповідав власній волі, яка надійшла на адресу відповідача 15.08.2022 року. Таким чином власник не вправі звільнити працівника до закінчення двотижневого строку після подачі працівником заяви про звільнення, якщо працівник про це не просить. Якщо власник звільнить працівника до закінчення двотижневого строку за відсутності його згоди, то такий працівник має бути поновлений на роботі. Право відкликати раніше подану заяву про звільнення за власним бажанням це безумовне право працівника. Позивач зазначає, що не поновлення позивача на посаді протирічить вимогам ч. 1, 2 ст. 38 Кодексу законів про працю України, згідно яких працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, оскільки заявою від 13.08.2022 року попередив начальника УПО в Одеській області про відзив рапорту, тому позивач обґрунтовано вважає, що оскаржуваний наказ є неправомірним та підлягає скасуванню.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, надіслав заяву про розгляд справи в порядку письмового провадження. Відзив на позовну заяву обґрунтований відповідачем тим, що позивач в позовній заяві робить акцент на тому, що під час написання ним 08.08.2022 року рапорту про звільнення зі служби в поліції за власним бажанням, ним не було вказано поважну причину для такого звільнення, а без наявності такої причини, як на думку позивача, звільнення ОСОБА_1 08.08.2022 року зі служби в поліції є незаконним. При цьому, позивач посилається на норму ч.1 ст. 38 Кодексу законів про працю України, однак вказана правова норма не містить прямої заборони щодо звільнення працівника за власним бажанням раніше двотижневого строку у випадку, якщо працівник не зазначить у своїй заяві причину для його звільнення у більш короткий строк. В даному випадку заслуговує а увагу правова позиція Верховного Суду у постанові від 04.11.2020 року у справі №753/1181/18, зокрема, що роботодавець, при звільненні за ст. 38 КзПП України, вправі звільнити працівника з займаної посади на його прохання раніше двотижневого строку, без зазначення причин, але з зазначенням дати звільнення. Таким чином, не є обов`язковим зазначення причини звільнення за власним бажанням в заяві працівника на звільнення та в наказі роботодавця на звільнення. Отже звільнення позивача зі служби в поліції з 08.08.2022 року відбулося, оскільки сторони про це домовилися. Крім того, враховуючи те, що звільнення позивача вже фактично відбулося на момент складання позивачем заяви від 13.08.2022 року про відкликання рапорту від 08.08.2022 року та враховуючи ті обставини, які викладені відповідачем у відзиві на позовну заяву, намагання позивача відкликати зазначений рапорт є безпідставним та не ґрунтується на чинному законодавстві.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

ОСОБА_1 проходив службу в органах національної поліції України з 18.05.2018 року по 08.08.2022 року.

08.08.2022 року ОСОБА_1 подав начальнику Управління поліції охорони в Одеській області рапорт про звільнення за власним бажанням з 08.08.2022 року (аркуш справи 74).

Також, 08.08.2022 року командиром батальйону №2 УПО в Одеській області ОСОБА_3 подано рапорт начальнику Управління поліції охорони в Одеській області, в якому зазначено, що 08.08.2022 року молодшим інспектором взводу №1 роти реагування №1 батальйону №2 УПО в Одеській області сержантом поліції ОСОБА_1 складено власноручно та подано рапорт про звільнення зі служби в поліції за п. 7 ч. 1 ст. 77 (за власним бажанням) 08.08.2022 року. З вказаним поліцейським проведено співбесіду, але від подальшого проходження служби він відмовляється, наполягає на негайному звільненні 08.08.2022 року. В зв`язку з цим, як керівник підрозділу надає свою згоду на задоволення рапорту сержанта поліції ОСОБА_1 про його звільнення за власним бажанням 08.08.2022 року та клопоче по суті спору (аркуш справи 53).

Наказом Управління поліції охорони в Одеській області №168 о/с від 08.08.2022 року (по особовому складу) відповідно д Закону України «Про Національну поліцію» звільнено зі служби в поліції за п. 7 ч. 1 ст. 77 (за власним бажанням) сержанта поліції ОСОБА_1 молодшого інспектора взводу №1 роти реагування №1 батальйону №2 УПО в Одеській області, 08 серпня 2022 року (аркуш справи 18).

При цьому, 13.08.2022 року позивач направив на адресу начальника Управління поліції охорони в Одеській області заяву про відкликання рапорту від 08.08.2022 року про його звільнення за власним бажанням та скасування наказу УПО в Одеській області від 08.08.2022 року №168 о/с, оскільки його рапорт не відповідав власній волі, був написаний під психологічним та моральним впливом на нього з боку командира батальйону №2 УПО в Одеській області майора поліції ОСОБА_3 (аркуш справи 19).

Проте, наказ Управління поліції охорони в Одеській області №168 о/с від 08.08.2022 року (по особовому складу) відповідач не скасував, у зв`язку із чим позивач звернувся до суду із цим позовом.

Відповідно ст. 19, 43 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, а держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності.

Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначено Законом України «Про Національну поліцію».

Відповідно до ч. 1 ст. 1, ст. 3 Закону України «Про Національну поліцію», національна поліція України - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.

У своїй діяльності поліція керується Конституцією України, міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цим та іншими законами України, актами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, а також виданими відповідно до них актами Міністерства внутрішніх справ України, іншими нормативно-правовими актами.

Згідно із ч.1, 3, 4 ст. 59 Закону України «Про Національну поліцію» служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.

Поліцейські проходять службу в поліції: на посадах у центральному органі управління поліції, територіальних органах, закладах, установах поліції; під час перебування в розпорядженні згідно з положеннями статті 67 цього Закону; під час навчання на денній формі навчання за державним замовленням у закладі вищої освіти із специфічними умовами навчання, який здійснює підготовку поліцейських; під час прикомандирування до Верховної Ради України, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування згідно з положеннями статті 20 Закону України «Про статус народного депутата України», статті 29 Закону України «Про статус депутата Верховної Ради Автономної Республіки Крим» та статті 33 Закону України «Про статус депутатів місцевих рад»; під час відрядження до державних органів, установ та організацій згідно з положеннями статті 71 цього Закону.

Рішення з питань проходження служби оформлюються письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік та форма яких установлюються Міністерством внутрішніх справ України.

Видавати накази по особовому складу можуть керівники органів, підрозділів, закладів та установ поліції відповідно до повноважень, визначених законом та іншими нормативно-правовими актами, та номенклатурою посад, затвердженою Міністерством внутрішніх справ України.

Відповідно до п.7 ч.1, ч. 2, 3 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється, зокрема, за власним бажанням.

Днем звільнення зі служби в поліції вважається день видання наказу про звільнення або дата, зазначена в наказі про звільнення. День звільнення вважається останнім днем служби.

З матеріалів справи вбачається, що позивача було звільнено зі служби на підставі його рапорту за власним бажанням.

При цьому, вже після винесення відповідачем наказу про звільнення ОСОБА_1 з посади, 13.08.2022 року позивач направив на адресу начальника Управління поліції охорони в Одеській області заяву про відкликання рапорту від 08.08.2022 року про його звільнення за власним бажанням та скасування наказу УПО в Одеській області від 08.08.2022 року №168 о/с, оскільки його рапорт не відповідав власній волі, був написаний під психологічним та моральним впливом на нього з боку командира батальйону №2 УПО в Одеській області майора поліції ОСОБА_3 .

Так, відповідно до ч. 1 ст. 60 Закону України «Про Національну поліцію» проходження служби в поліції регулюється цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з п.4 Розділу XI Закону України «Про Національну поліцію» до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом акти законодавства застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Отже, нормативно-правові акти, які були прийняті до утворення поліції і не суперечать законодавству про останню, мають застосовуватися, як спеціальні норми права, до правовідносин, що виникають з приводу проходження служби поліцейськими до прийняття відповідних нормативно-правових актів.

Враховуючи, що Національна поліція України входить до структури МВС України, то в питаннях своєї діяльності та проходження служби працівники поліції, керуються в тому числі і нормативно-правовими актами МВС України.

Так, постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 року №114 затверджено «Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ».

Спеціальним актом законодавства, нормами якого безпосередньо врегульовані спірні правовідносини та чинним на час їх виникнення - є Положення №114.

Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 22.10.2019 року у справі №804/4997/17.

Крім того, згідно висновків Верховного Суду у постановах від 30.09.2020 року у справі №826/16621/17 та від 24.01.2019 року у справі №817/981/17, приписи Положення №114 в частині звільнення «за власним бажанням» не суперечать вимогам Закону №580-VIII, а лише встановлюють певні конкретизовані гарантії для осіб, що проходять службу, у разі звільнення за власним бажанням.

Згідно із п. 10, 24 «Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 липня 1991 року № 114 особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ користуються всіма соціально-економічними, політичними, а також особистими правами та свободами, виконують усі обов`язки громадян, що передбачені Конституцією України та іншими законодавчими актами, а їх права, обов`язки та відповідальність, що випливають з умов служби, визначаються законодавством, Присягою, статутами органів внутрішніх справ і цим Положенням.

У разі незаконного звільнення або переведення на іншу посаду особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають поновленню на попередній посаді з виплатою грошового забезпечення за час вимушеного прогулу або різниці в грошовому забезпеченні за час виконання службових обов`язків, але не більш як за один рік.

Відповідно до п.п. «ж» п.64, п 68 «Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 липня 1991 року № 114, особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) за власним бажанням - при наявності поважних причин, що перешкоджають виконанню службових обов`язків.

Особи рядового і начальницького складу, які виявили бажання звільнитися зі служби за особистим проханням, попереджають прямого начальника органу внутрішніх справ про прийняте ними рішення не пізніш як за три місяці до дня звільнення, про що подають рапорт за командою.

Загальними ж нормами, зокрема, ч.ч.1 та 2 ст.38 КЗпП України, передбачено те, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи «за власним бажанням» зумовлена неможливістю продовжувати роботу, серед іншого: переїзд на нове місце проживання, переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість, вступ до навчального закладу, неможливість проживання у місцевості, підтверджена медичним висновком, вагітність, догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю, догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи, вихід на пенсію, прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин, власник або ж уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або ж уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Суд звертає увагу на те, що у постановах від 12.08.2019 року у справі №810/3376/16, від 20.12.2019 року у справі №826/375/17 та від 15.02.2021 року у справі №160/3607/19 Верховний Суд, розтлумачивши застосування п.68 Положення №114, наголосив, що така позиція законодавця, на відміну від загального правила про обов`язок попередити власника чи уповноважений ним орган про звільнення за власним бажанням за два тижні, обумовлена особливим правовим положенням працівника органу внутрішніх справ, що стосується, серед іншого, виконання останнім обов`язків по забезпеченню безпеки громадян та громадського порядку, здійснення оперативно-розшукових заходів тощо.

При цьому, у межах передбаченого п.68 «Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 липня 1991 року № 114 строку з дня подання рапорту про звільнення «сторони трудового договору» вправі домовитися про звільнення «у більш короткий строк».

Такою «домовленістю», зокрема, слід вважати зазначення у рапорті «конкретної дати», з якої працівник органу внутрішніх справ має бажання звільнитися зі служби до закінчення строку, передбаченого у п.68 «Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 липня 1991 року № 114 та «згоду» уповноваженого органу звільнити цього працівника у визначений ним термін.

Особливістю розглянутого правового регулювання є те, що за змістом наведеного законодавчого припису, до закінчення тримісячного строку попередження особа має право відкликати поданий рапорт, але якщо сторони не домовилися про звільнення у більш короткий строк. У разі якщо сторони «домовилися» про звільнення «у більш короткий строк», особа має право відкликати поданий рапорт про звільнення до спливу цього строку. Але, при цьому, одночасно слід зазначити про те, що про таке відкликання «суб`єкт призначення» має достовірно знати, тобто повинен бути своєчасно та належним чином повідомлений працівником, який раптово вирішив змінити своє бажання звільнитися із зазначенням об`єктивних причин.

Отже, враховуючи вищевикладене, працівник органів внутрішніх справ, який виявив бажання звільнитися, фактично може бути звільнений до закінчення визначеного законодавством тримісячного строку, тобто в інший, більш короткий строк «за взаємною домовленістю із суб`єктом призначення».

Так, з матеріалів справи вбачається, що 08.08.2022 року молодший інспектор взводу №1 роти реагування №1 батальйону №2 УПО в Одеській області сержант поліції ОСОБА_1 склав власноручно та подав рапорт про звільнення зі служби в поліції за п. 7 ч. 1 ст. 77 (за власним бажанням) з 08.08.2022 року.

При цьому, у вказаному рапорті від 08.08.2022 року позивач, з метою прискорити процес свого звільнення, самостійно додатково зазначив, що від проходження військово-лікарської комісії він добровільно відмовляється.

Слід зазначити, що даний рапорт також погоджено рапортом командира батальйону №2 УПО в Одеській області ОСОБА_3 до начальника Управління поліції охорони в Одеській області.

Таким чином, зі змісту рапорту позивача, поданого ним 08.08.2022 року чітко видно, що ОСОБА_1 добровільно висловив бажання бути звільненим зі служби в Національній поліції України саме «за власним бажанням» та фактично наполягав на своєму звільненні «у найкоротший термін» та конкретно визначений ним самим строк - з 08.08.2022 року.

Будь-яких відомостей та належних і достовірних доказів про те, що на позивача при поданні вище вказаного рапорту від 08.08.2022 року з боку посадових осіб Управління поліції охорони в Одеській області чинився який-небудь тиск матеріали справи не містять.

Таким чином, враховуючи вищевикладені обставини, суд дійшов висновку, що в даному випадку, сторони фактично дійшли взаємної «домовленості» (згоди) щодо підстав, скороченого строку та конкретної дати звільнення зі служби, визначеної самим позивачем, а саме з 08.08.2022 року, про що останній зазначив у своєму рапорті від 08.08.2022 року, який, в свою чергу, був погоджений керівництвом Управління поліції охорони в Одеській області 08.08.2022 року та реалізований 08.08.2022 року наказом Управління поліції охорони в Одеській області №168 о/с, а тому, відповідно, посилання позивача на протиправність або передчасність оскаржуваного наказу №168 о/с від 08.08.2022 року є необґрунтованими.

При цьому, суд звертає увагу, що у випадку виявлення бажання бути звільненим та подання відповідного рапорту «без дати бажаного звільнення» дійсно підлягали б застосуванню приписи п.68 «Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 липня 1991 року № 114, а відтак і похідні можливості співробітника, який виявив бажання бути звільненим, відкликати свій рапорт про звільнення, оскільки в такому випадку між співробітником та керівництвом не було досягнуто згоди щодо дати звільнення.

Однак, за обставин даного спору добровільно поданий позивачем 08.08.2022 року рапорт про звільнення «за власним бажанням» з 08.09.2022 року фактично вже був реалізований 08.08.2022 року наказом №168 о/с, а тому поданий ним після цього наказу про звільнення рапорт від 13.08.2022 року вже не міг та навіть не повинен був братися до уваги керівництвом Управління поліції охорони в Одеській області.

Крім того, також очевидно й те, що факт раптового подання рапорту про відкликання попереднього рапорту (без зазначення будь-яких причин) не може слугувати належним аргументом проти вже винесеного і діючого наказу, оскільки видання наказу про звільнення на підставі подання особою відповідного рапорту про звільнення за власним бажанням у найкоротший термін не суперечить жодній правовій нормі та не утворює необґрунтованості цього акту індивідуальної дії.

Суд також звертає увагу на те, що чинним законодавством, що регулює спірні правовідносини, взагалі не передбачено обов`язку керівництва Управління поліції охорони в Одеській області скасовувати свої власні і чинні накази, після ухвалення яких, співробітник, без зазначення об`єктивних причин, раптово змінив своє бажання бути звільненим, якщо, зокрема, сторони перед цим раніше дійшли взаємної згоди про конкретну дату такого звільнення.

Таким чином, факт видачі уповноваженим органом, на підставі власноручного рапорту працівника поліції про звільнення у конкретну дату, наказу про його звільнення зі служби «за власним бажанням» до закінчення передбаченого п.68 Положення строку, якщо таке прохання міститься у рапорті про звільнення, є правомірним і обґрунтованим.

Аналогічну правову позицію з цього спірного питання було висловлено і Верховним Судом, зокрема, у постанові від 05.02.2020 року по справі №819/744/16.

Крім того, в даному випадку, спірний наказ Управління поліції охорони в Одеській області від 08.08.2022 року №168 о/с на момент свого ухвалення повністю відповідав (і відповідає зараз) усім ознакам правомірного рішення і судом не встановлено будь-яких підстав для визнання його протиправним та скасування.

Наведені ж позивачем доводи щодо неправомірності вказаного наказу є необґрунтованими.

Враховуючи правомірність оскаржуваного наказу у суду відсутні підстави для поновлення позивача на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогул, оскільки, в даному випадку, відповідач діяв в межах норм законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Згідно з ч. 1 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Враховуючи вищезазначене та оцінюючи надані докази в сукупності, суд вважає позовні вимоги ОСОБА_1 не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню в повному обсязі

Керуючись ст. ст. 6, 14, 90, 243-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Управління поліції охорони в Одеській області (вул. Ак. Філатова, 70-А, м. Одеса, 65074, ) про визнання протиправним та скасування наказу начальника Управління поліції охорони в Одеській області від 08.08.2022 року №168 о/с щодо звільнення зі служби в поліції за п. 7 ч. 1 ст. 77 (за власним бажанням) сержанта поліції ОСОБА_1 , молодшого інспектора взводу №1 роти реагування №1 батальйону №2 УПО в Одеській області, зобов`язання відповідача поновити сержанта поліції ОСОБА_1 , молодшого інспектора взводу №1 роти реагування №1 батальйону №2 УПО в Одеській області з 08.08.2022 року або на рівнозначній посаді, стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу починаючи з 08.08.2022 року по день фактичного поновлення на посаді відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та строки, встановлені ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду може бути оскаржено в порядку та строки, встановлені ст. 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Л.І. Свида

.