Справа № 400/11158/21
Суддя: Вербицька Н. В.
Дата ухвалення: 2023-03-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 березня 2023 р.м.ОдесаСправа № 400/11158/21
Головуючий в 1 інстанції: Лісовська Н. В.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Вербицької Н.В.,

суддів Джабурії О.В.,

Кравченка К.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , якій діє в інтересах ОСОБА_2 , на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 11 листопада 2022 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Вільнозапорізької сільської ради Баштанського району Миколаївської області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А :

15.11.2021 ОСОБА_2 звернувся до Миколаївського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Вільнозапорізької сільської ради, в якій просив:

- визнати протиправним та скасувати рішення від 24.09.2021 р. № 184 "Про відмову у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передачу у власність земельної ділянки та зміні цільового призначення земельної ділянки";

- зобов`язання прийняти рішення про затвердження документації із землеустрою "Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність із земель сільськогосподарського призначення комунальної власності гр. ОСОБА_2 (код КВЦПЗ А 01.03) для ведення особистого селянського господарства в межах території Новополтавської сільської ради Новобузького району Миколаївськорї області" та про надання ОСОБА_2 у власність земельної ділянки розміром 2 га, кадастровий номер :01:000:1345, розташованої в межах території Вільнозапорізької сільської ради, із цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що за дозволом Новополтавської сільської ради він виготовив проект землеустрою, має позитивний експертний висновок та подав проект на затвердження, однак отримав відмову відповідача на підставі оскаржуваного рішення. Цим же рішенням відмовлено у зміні цільового призначення земельної ділянки. Позивач вважає, що отримавши проект землеустрою на затвердження, відповідач міг лише прийняти рішення про його затвердження.

Відповідач заперечував проти позову та вказував, що ОСОБА_2 був обізнаним, що бажана ним земельна ділянка має цільове призначення земель загального користування, що й стало підставою для відмови. Таку земельну ділянку позивач міг лише орендувати.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 11 листопада 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із прийнятим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невірне застосування судом норм матеріального права та невідповідності висновків суду обставинам справи, просив рішення скасувати та прийняти нове про задоволення позовної заяви у повному обсязі. Апелянт вказує, що суд першої інстанції не взяв до уваги п.6 висновку державної експертизи щодо відповідності документації із землеустрою земельному законодавству, а також не застосував до спірних правовідносин вимоги п.4 ст.9 та ч.5 ст.24 Закону України «Про державний земельний кадастр», з яких вбачається, що державний реєстратор реєструє земельну ділянку у Державному земельному кадастрі присвоєнням їй кадастрового номера за умови відповідності документації із землеустрою вимогам закону. У даному випадку бажана земельна ділянка має кадастровий номер, що підтверджує відповідність документації із землеустрою вимогам закону. Суд не застосував правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 06.03.2019 № 1640/2594/18, згідно якої єдиною підставою для відмови у затвердженні проекту землеустрою може бути лише відсутність погодження проекту землеустрою у порядку, встановленому ст.186-1 ЗК України, а також відсутність державної експертизи та відомостей щодо державної реєстрації сформованої земельної ділянки у ДЗК. Зазначені випадки у спірних правовідносинах відсутні, тому відповідач зобов`язаний був погодити проект землеустрою.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України справа розглядається в порядку письмового провадження.

Заслухавши доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги, матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Новополтавської сільської ради від 08.10.2020 р. № 587 позивачу надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки площею 2 га для ведення особистого селянського господарства із земель сільськогосподарського призначення комунальної власності, а саме із земельної ділянки площею 41,97 га, кадастровий номер :01:000:1345.

Зі змісту зазначеного рішення сільської ради вбачається, що воно прийнято на виконання рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 31.03.2020, залишеного без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 01.07.2020 у справі № 400/60/20, про зобов`язання Новополтавської сільської ради Новобузького району Миколаївської області надати ОСОБА_2 дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки площею 2 га для ведення особистого селянського господарства із земель сільськогосподарського призначення комунальної власності, а саме: із земельної ділянки комунальної власності площею 41,97 га, кадастровий номер :01:000:12:1213, що розташована в межах території Новополтавської сільської ради Новобузького району Миколаївської області (за межами населених пунктів, поблизу с. Шевченкове) за клопотанням від 21.11.2019.

За замовленням позивача Миколаївською регіональною філією ДП "Центр державного земельного кадастру" виготовлено відповідний проект, відповідно до якого запроектоване цільове призначення земельної ділянки згідно з класифікацією видів цільового призначення земель (КВЦПЗ) землі сільськогосподарського призначення, код цільового призначення А 01.03 для ведення особистого селянського господарства, за складом угідь згідно з класифікацією видів земельних угідь (ВКВЗУ) сільськогосподарські землі: код угідь 002.02 пасовища, код цільового призначення К.18.00.

Земельну ділянку зареєстровано в Державному земельному кадастрі з кадастровим номером :01:000:1345.

28.07.2021 позивач звернувся до сільської ради із заявою (зареєстрована 03.08.2021) про затвердження проекту землеустрою та зміну цільового призначення земельної ділянки.

24.09.2021 р. на сесії Вільнозапорізької сільської ради розглянуто заяву позивача та прийнято рішення № 184, яким відмовлено у затвердженні проекту землеустрою та зміні цільового призначення земельної ділянки. Підставою відмови вказано невідповідність місця розташування вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а саме: рішенням Новополтавської сільської ради від 02.06.2020 р. № 472 створено громадське пасовище та надано дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення громадських пасовищ на земельній ділянці, яка зазначена в клопотанні. Згідно витягу з Державного земельного кадастру земельна ділянка віднесена до земель з цільовим призначенням 18.00 Землі загального користування.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з правомірності оскаржуваного рішення сільської ради.

Судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

За приписами ст.12 ЗК України, до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.

Згідно п. 34 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», питання регулювання земельних відносин вирішуються виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради.

Відповідно до части 1 та 2 статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом.

У відповідності до п. "б" ч.1 ст.81 Земельного кодексу України, громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст.83 Земельного кодексу України, землі, які належать на праві власності територіальним громадам є комунальною власністю.

У комунальній власності перебувають: а) усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності; б) земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування; в) землі та земельні ділянки за межами населених пунктів, що передані або перейшли у комунальну власність із земель державної власності відповідно до закону.

За правилами частини шостою, абзацу першого частини сьомої, частин дев`ятої, десятої статті 118 Земельного кодексу України в редакції, чинній станом на дату прийняття відповідачем оскаржуваного позивачем рішення, громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

Цей же орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, що передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду.

За приписами пункту 6 частини третьої, частин сьомої, восьмої, десятої статті 186 Земельного кодексу України проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок затверджуються Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу

Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, органи виконавчої влади або органи місцевого самоврядування, інші суб`єкти, визначені цією статтею, зобов`язані протягом десяти робочих днів з дня одержання документації із землеустрою безоплатно надати або надіслати рекомендованим листом з повідомленням розробнику свої висновки про її погодження або про відмову в погодженні з обов`язковим посиланням на закони та прийняті відповідно до них нормативно-правові акти, що регулюють відносини у відповідній сфері. Строк дії таких висновків є необмеженим.

Підставою для відмови у погодженні та затвердженні документації із землеустрою може бути лише невідповідність її положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівної документації.

Висновок (рішення) органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, іншого суб`єкта, визначеного цією статтею, щодо відмови у погодженні або затвердженні документації із землеустрою має містити вичерпний перелік недоліків документації із землеустрою з описом змісту недоліку та посиланням на відповідні норми законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, затверджену документацію із землеустрою або містобудівну документацію. Повторна відмова у погодженні або затвердженні документації із землеустрою допускається лише у разі, якщо розробник не усунув недоліки, зазначені у попередньому висновку (рішенні), а також якщо підстава для відмови виникла після надання попереднього висновку (рішення). Повторна відмова у погодженні або затвердженні не позбавляє розробника документації із землеустрою права усунути недоліки такої документації та подати її на погодження або затвердження.

Відповідно до абзацу першого статті 3, частини п`ятої статті 20 Земельного кодексу України зі змінами, внесеними Законом України від 28.04.2021 №1423-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин», який набрав чинності 27.05.2021, категорія земель та вид цільового призначення земельної ділянки визначаються в межах відповідного виду функціонального призначення території, передбаченого затвердженим комплексним планом просторового розвитку території територіальної громади або генеральним планом населеного пункту.

Класифікатор видів цільового призначення земельних ділянок, видів функціонального призначення територій та співвідношення між ними, а також правила його застосування з визначенням категорій земель та видів цільового призначення земельних ділянок, які можуть встановлюватися в межах відповідної функціональної зони, затверджуються Кабінетом Міністрів України. Зазначені класифікатор та правила використовуються для ведення Державного земельного кадастру і містобудівного кадастру.

Віднесення земельних ділянок до певних категорії та виду цільового призначення земельних ділянок має відповідати класифікатору та правилам, зазначеним в абзаці першому цієї частини.

На виконання вищевказаних приписів законодавства постановою Кабінету Міністрів України від 28.07.2021 № 821 «Про внесення змін до деяких актів Кабінету Міністрів України», яка набрала чинності 11.08.2021, введено в дію Класифікатор видів цільового призначення земельних ділянок (додаток 59), Класифікатор видів функціонального призначення територій та співвідношення між ними (додаток 60), а також правила їх застосування.

За змістом пункту 1 вказаного вище Класифікатора він призначений для використання органами державної влади, Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами місцевого самоврядування, юридичними та фізичними особами, які здійснюють землеустрій, землевласниками та землекористувачами.

Об`єктами класифікації у Класифікаторі є земельні ділянки з певним видом їх цільового призначення в межах відповідних категорій земель та функціональних зон територій.

Вид цільового призначення земельної ділянки - визначений відповідно до встановлених законом вимог конкретний напрям використання земельної ділянки та її правовий режим в межах відповідної категорії земель та функціонального призначення територій.

Пунктом 2 Класифікатора видів цільового призначення земельних ділянок, видів функціонального призначення територій та співвідношення між ними, а також правил їх застосування передбачено, що під час встановлення цільового призначення земельних ділянок здійснюється віднесення їх до певної категорії земель та виду цільового призначення в межах відповідних функціональних зон територій.

Під час формування земельної ділянки визначення її виду цільового призначення здійснюється розробником документації із землеустрою та містобудівної документації (детального плану території та/або його планувальних рішень у складі комплексного плану просторового розвитку території територіальної громади) згідно з рішенням органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування про надання дозволу на розроблення відповідної документації, наданим відповідно до повноважень, визначених статтею 122 Земельного кодексу України.

Введення в дію Класифікатора припиняє чинність Класифікації видів цільового призначення земель (КВЦПЗ) та Українського класифікатора форм власності на землю (УКФВЗ).

Класифікатором видів цільового призначення земельних ділянок, введеним в дію з 11.08.2021, у межах категорії земель сільськогосподарського призначення під кодом 01.03 визначено вид цільового призначення для ведення особистого сілянского господарства.

Відповідно до Класифікатора видів цільового призначення земельних ділянок, бажана для позивача земельна ділянка (код КВЦПЗ - 18) має вид цільового призначення з категорії земель сільськогосподарського призначення, з кодом цільового призначення 01.19 - Земельні ділянки під громадськими сіножатями та громадськими пасовищами.

Після відведення у власність позивачу земельної ділянки за проектом землеустрою вона повинна мати вид цільового призначення також із категорії земель сільськогосподарського призначення, з кодом 01.03 - для ведення особистого селянського господарства.

За Класифікатором видів функціонального призначення територій та їх співвідношення з видами цільового призначення земельних ділянок дозволеними переважними (основними) видами цільового призначення у межах виду функціонального призначення територій території для випасання худоби є види цільового призначення земельних ділянок за кодами: 01.08; 04.01; 04.02; 04.03; 04.08; 04.09; 04.10; 04.11; 05.01; 08.01, а супутніми 11.04; 13.01; 13.03; 14.02 (в частині розміщення об`єктів розподільчих мереж).

Згідно ж з проектом землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність із земель сільськогосподарського призначення гр. ОСОБА_2 (код 01.03) для ведення особистого селянського господарства в межах території Новополтавської сільської ради Новобузького району Миколаївської області, цільове призначення визначене за кодом Класифікатора 01.03 для ведення особистого селянського господарства, не відповідає вимогам статті 20 Земельного кодексу України, та затвердженого на їх виконання Класифікатора видів цільового призначення земельних ділянок, видів функціонального призначення територій та співвідношення між ними, а також правил їх застосування.

Тобто, станом на дату прийняття відповідачем оскаржуваного рішення Класифікатором видів цільового призначення земельних ділянок, видів функціонального призначення територій та співвідношення між ними, а також правил їх застосування, вид цільового призанчення земельних ділянок для особистого селянського господарства не віднесено до переважних (основних) або суміжних видів функціонального призначення територій для випасання худоби.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає обґрунтованими вказані відповідачем у оскаржуваному рішенні мотиви стосовно того, що поданий позивачем на затвердження до сільської ради проєкт землеустрою не відповідав вимогам закону, а визначений проєктом вид цільового призначення земельної ділянки не є дозволеним для такої зони. З цих самих підстав відповідач правомірно відмовив у зміні цільового призначення земельної ділянки.

Такі обґрунтування, вказані відповідачем у спірному рішенні, узгоджуються з приписами частини восьмої статті 186 Земельного кодексу України, згідно з якою невідповідність положень документації із землеустрою вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, містобудівної документації прямо передбачена як підстава для відмови у її погодженні та затвердженні.

Щодо доводів апелянта, що суд першої інстанції повинен був застосувати попередню редакцію статей Земельного кодексу України при ухваленні рішення, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з юридичними позиціями Конституційного Суду України, наведеними у Рішенні від 09.02.1999 №1-рп/99, у регулюванні суспільних відносин застосовуються різні способи дії в часі нормативно-правових актів. Перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма).

За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

У Рішенні Конституційного Суду України від 12.07.2019 №5-р(I)/2019 Конституційний Суд України висловив думку, що за змістом частини першої статті 58 Основного Закону України новий акт законодавства застосовується до тих правовідносин, які виникли після набрання ним чинності. Якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення акта законодавства та продовжують існувати після його ухвалення, то нове нормативне регулювання застосовується з дня набрання ним чинності або з дня, встановленого цим нормативно-правовим актом, але не раніше дня його офіційного опублікування (абзац четвертий пункту 5 мотивувальної частини).

Отже, у разі безпосередньо (прямої) дії закону в часі новий нормативний акт поширюється на правовідносини, що виникли після набрання ним чинності, або до набрання ним чинності і тривали на момент набрання актом чинності.

Якщо під час розгляду заяви особи суб`єктом владних повноважень до прийняття остаточного рішення було змінено нормативно-правове регулювання, суб`єкт владних повноважень не має законних можливостей для прийняття рішення з урахуванням попереднього нормативно-правового регулювання, яке є нечинним, а його рішення та дії в цих випадках не можуть вважатися протиправними за формальними ознаками.

У теорії права допускається можливість застосування до триваючих відносин до їх завершення нормативно-правового регулювання, яке діяло на час їх виникнення, за окремим рішенням і розглядається з позицій встановлення спеціального регулювання перехідного періоду - «переживаючої» (ультраактивної) дії нормативно-правових актів. Водночас, таке застосування повинно бути чітко обумовлено при прийнятті відповідних нормативно-правових актів. Відсутність такого застереження не надає суб`єкту владних повноважень права на самовільне застосування нечинних правових норм.

Правова визначеність як елемент верховенства права не передбачає заборони на зміну нормативно-правового регулювання. На думку Конституційного Суду України, особи розраховують на стабільність та усталеність юридичного регулювання, тому часті та непередбачувані зміни законодавства перешкоджають ефективній реалізації ними прав і свобод, а також підривають довіру до органів державної влади, їх посадових і службових осіб. Однак очікування осіб не можуть впливати на внесення змін до законів та інших нормативно-правових актів (абзац 4 п. 4.1 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 22.05.2018 № 5-р/2018).

У даній справі правовідносини виникли з приводу отримання позивачем безоплатно у власність земельної ділянки комунальної власності та розпочались у момент подання ним клопотання про надання дозволу на розроблення проєкту землеустрою, тобто з 21.11.2019 року й тривали до моменту набрання чинності відповідачем оскаржуваного рішення від 24.09.2021, яким відмовлено у затвердженні такого проєкту землеустрою.

Поряд із цим, постанова Кабінету Міністрів України від 28.07.2021 №821, якою введено в дію Класифікатор видів цільового призначення земельних ділянок, видів функціонального призначення територій та співвідношення між ними, а також правила їх застосування, набули чинності 11.08.2021, тобто у момент, коли спірні правовідносини між позивачем та сільською радою ще тривали, а передбаченого законом рішення за наслідками вирішення питання про відведення земельної ділянки у власність громадян - прийнято не було.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що спірне рішення за результатами розгляду порушеного позивачем питання про відведення у власність земельної ділянки комунальної власності правомірно прийнято відповідачем з урахуванням норм законодавства, чинним на дату прийняття такого рішення, а не на дату подання ОСОБА_2 клопотання про надання дозволу на розроблення проєкту землеустрою.

Щодо доводів апелянційної скарги про те, що надавши позивачу дозвіл на розроблення відповідної документації із землеустрою, а згодом відмовивши у її затвердженні, сільська рада діяла непослідовно, з порушенням принципів належного врядування та верховенства права, колегія суддів зазначає, що надання уповноваженим органом дозволу на розроблення відповідної документації із землеустрою є лише одним з початкових етапів у процедурі реалізації громадянами права на отримання у власність земельних ділянок комунальної власності.

Надання такого дозволу не покладає обов`язку на орган, який його надав, у подальшому після розроблення документації із землеустрою її затвердити і не зобов`язує в майбутньому передати відповідну земельну ділянку у власність громадянину, якщо це суперечить вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівної документації.

До того ж, відповідно до висновків щодо застосування норм права, викладених у постанові від 30.05.2018 у справі №826/5737/16 Великою Палатою Верховного Суду, надання дозволу уповноваженим органом на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про передачу її у власність або в користування, а направлене на ідентифікацію земельної ділянки, яка в подальшому може стати предметом передачі.

Крім того, судова колегія враховує, що надання відповідачем дозволу на розробку проекту землеустрою було здійснено на виконання судового рішення в адміністративній справі, яке носить зобов`язальний характер.

З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що спірне рішення за результатами розгляду порушеного позивачем питання про відведення йому у власність земельної ділянки комунальної власності правомірно прийнято відповідачем з урахуванням норм законодавства, яке було чинним на дату прийняття такого рішення.

Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 24.01.2023 № 600/5806/21.

Оцінюючи викладене в сукупності, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно та у достатньому обсязі встановив обставини справи, і ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до статті 316 КАС України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Враховуючи, що дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, що підтверджується ухвалою суду про відкриття провадження від 22 листопада 2021 року, постанова суду апеляційної інстанції може бути оскаржена до Верховного Суду лише з підстав, передбачених пп. "а"-"г" п.2 ч.5 ст.328 КАС України.

Керуючись ст. ст. 308, 311, 315, 316, 320, 322, 325, 328 КАС України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Павлова Юрія Володимировича, якій діє в інтересах ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 11 листопада 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення, з підстав, передбачених ст.328 КАС України.

Головуючий: Н.В.Вербицька

Суддя: О.В.Джабурія

Суддя: К.В.Кравченко