Справа № 320/2690/21
Суддя: Кушнова А.О.
Дата ухвалення: 2023-03-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 березня 2023 року справа № 320/2690/21

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Кушнової А.О., розглянувши у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України про стягнення коштів.

Суть спору: до Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) з позовом до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України (далі - відповідач, Украерорух), з вимогою (з урахуванням уточненої позовної заяви від 31.03.2021 (а.с.37-39)):

- стягнути з Украероруху на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 3 576 856,90 грн.

На обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що при звільненні зі служби відповідач не виплатив йому вихідну допомогу, через що за її стягненням він звернувся до Київського окружного адміністративного суду, який 15.10.2020 ухвалив відповідне рішення, і лише 22.01.2021 сума вихідної допомоги була зарахована на рахунок позивача.

Посилаючись на положення статті 117 Кодексу законів про працю України, позивач уважає, що відповідач зобов`язаний виплатити йому середній заробіток за період з дня звільнення до дня розрахунку з ним, загальний розмір якого становить 3 576 856,90 грн.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 07.04.2021 відкрито спрощене провадження у справі без проведення судового засідання, витребувано докази у справі від сторін.

27.04.2021 до суду надійшли витребувані від позивача докази у справі.

Від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач зазначив, що 22.01.2021 Украерорухом було виплачено позивачу одноразову грошову допомогу при звільненні на підставі рішення Київського окружного адміністративного суду від 15.10.2020 у справі № 320/6519/20 та те, що відповідач не ухилявся від здійснення даної виплати, однак фактично не мав змоги здійснити виплату, зважаючи на відсутність рішення відповідної робочої групи, що діє на підприємстві відповідача. Також відповідач зазначив, що заявлена сума коштів, яку хоче стягнути позивач, є неспівмірною із збитками, завданими позивачу внаслідок невиконання даного грошового зобов`язання відповідачем. З-поміж іншого відповідач зазначив, що обов`язок останнього нарахувати одноразову грошову допомогу виник з дати, коли позивач дізнався про порушення свого права та звернувся із заявою про виплату, а саме з 02.07.2020.

Позивач правом подати відповідь на відзив не скористався.

Відповідно до частини п`ятої статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Учасники справи з клопотанням про розгляд справи у судовому засіданні до суду не звертались.

З урахуванням викладеного, розгляд справи судом здійснено у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами та доказами.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України, що підтверджується паспортом серії НОМЕР_1 , виданим Мелітопольським МВ УМВС України в Запорізькій області 18.07.1996 (а.с.26-27).

Наказом Міністра оборони України від 18.08.2010 №827 підполковника ОСОБА_1 , провідного інженера групи з функціонування та розвитку об`єднаної цивільно-військової системи ОПР України відділу з організації та використання повітряного простору Украероруху звільнено з військової служби у запас за підпунктом «б» частини 6 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (за станом здоров`я) (а.с.20).

Наказом Украероруху від 27.08.2010 №482/о підполковника ОСОБА_1 , провідного інженера групи з функціонування та розвитку об`єднаної цивільно-військової системи ОПР України відділу з організації та використання повітряного простору Украероруху звільнено із займаної посади 01.09.2010 з направленням для зарахування на військовий облік до ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.21).

16 вересня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Украероруху із заявою, у якій, посилаючись на абзац 5 частини другої статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», вимагав виплатити йому одноразову грошову допомогу у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, тобто за 22 повні роки військової служби, що становить 120307,00 грн., виходячи з розміру грошового забезпечення на момент звільнення у розмірі 10937,00 грн.

Украерорух листом від 02.07.2020 №1-14.2/7250/20 повідомив позивача про те, що виплата одноразової грошової допомоги може бути проведена після закінчення карантину та/або простою і відновлення роботи Тимчасової робочої групи з розробки виплати одноразової грошової допомоги військовослужбовцям при звільненні, діяльність якої зупинена наказом Украероруху від 16.03.2020 №197 «Про простій на підприємстві» (а.с. 25).

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 15.10.2020 у справі №320/6519/20, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду 18.01.2021, з Украероруху на користь ОСОБА_1 стягнуто заборгованість з виплати одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 22 роки служби в сумі 120 307,00 грн. (а.с.48-51).

Згідно з відміткою на рішенні Київського окружного адміністративного суду від 15.10.2020 у справі № 320/6519/20, воно набрало законної сили 18.01.2021 (51, зворотній бік).

Судом встановлено, що рішення Київського окружного адміністративного суду від 15.10.2020 у справі №320/6519/20 було виконано відповідачем 22.01.2021 шляхом зарахування належних позивачу до виплати коштів у сумі 118502,39 грн. (після нарахування та утримання обов`язкових податків і зборів) на рахунок позивача № НОМЕР_2 у ПАТ КБ «Райффайзен Банк Аваль», що підтверджується випискою по вказаному рахунку та не заперечується позивачем (а.с.23).

Посилаючись на затримку розрахунку при звільненні, позивач звернувся з цим позовом до суду.

Суд зазначає, що спір у цій справі є похідним від відносин публічної (військової) служби. При цьому як на підставу позову позивач посилається на положення трудового законодавства.

Верховний Суд сформував сталу практику застосування Кодексу законів про працю України до відносин проходження публічної служби, відповідно до якої у відносинах публічної служби пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство необхідно застосовувати у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться в спеціальному законі (постанови від 23 листопада 2022 року у справі №160/20449/21, від 28 вересня 2022 року у справі № 540/1820/21, від 12 травня 2022 року у справі №400/2741/19, від 22.02.2022 у справі № 380/3547/20 та ін.).

Основи правового статус військовослужбовців визначені в Законах України «Про військовий обов`язок і військову службу», «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Положенні про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженому Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008, якими не встановлено відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців.

Таким чином, до спірних правовідносин можуть бути застосовані положення Кодексу законів про працю України.

Висновок щодо застосування норм Кодексу законів про працю України до питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців неодноразово викладався Верховним Судом, зокрема у постановах від 30 квітня 2020 року в справі №140/2006/19, від 16 липня 2020 року в справі №400/2884/18, від 04 вересня 2020 року в справі №120/2005/19-а, від 05 березня 2021 року в справі №120/3276/19-а, від 31 березня 2021 року в справі №340/970/20, від 13 жовтня 2021 року в справі №580/1790/20, від 21 жовтня 2021 року в справі №640/14764/20 та інших.

Статтею 47 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний у день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Так, у статті 116 КЗпП України вказано, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» визначено, що, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

У разі непроведення розрахунку у зв`язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Отже, стаття 116 КЗпП України покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, тобто виплатити всі суми, що йому належать у зв`язку із звільненням. У разі невиплати зазначених сум наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність, яка полягає в обов`язку роботодавця сплатити працівникові його середній заробіток з дня, наступного за днем звільнення, по день повного розрахунку з ним.

Статтею 117 КЗпП України охоплюється два випадки затримки розрахунку: коли роботодавець свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником (частина перша); коли остаточний розрахунок не проводиться через спір між роботодавцем і колишнім працівником про належні до виплати суми (частина друга).

У другому випадку підставою для покладення на підприємство, установу, організацію обов`язку сплатити колишньому працівникові середній заробіток є ухвалення органом, що розглядав спір про належні до виплати суми, рішення на користь колишнього працівника.

При цьому як і в першому випадку середній заробіток виплачується за весь період затримки, у тому числі за час розгляду спору між колишнім працівником і підприємством, установою, організацією.

Особливістю цієї справи є те, що після звільнення у серпні 2010 року з військової служби у позивача не виникло претензій до Украероруху щодо складових та розміру належних йому при звільненні сум.

Відповідний спір позивач ініціював лише у серпні 2020 року, тобто через десять років після звільнення, звернувшись до Київського окружного адміністративного суду з вимогами стягнути з Украероруху одноразову грошову допомогу при звільненні.

Як наслідок, у цьому позові позивач вимагає компенсувати йому середній заробіток як за 10 років, протягом яких він не ставив перед відповідачем питання про неповний розрахунок, так і за період з дня ініціювання спору по день фактичного розрахунку за наслідками виконання рішення Київського окружного адміністративного суду у справі №320/6519/20.

Суд зазначає, що Верховний Суд уже викладав висновок щодо підстав для стягнення з підприємства, установи, організації середнього заробітку відповідно до частини другої статті 117 КЗпП України за вказаних особливостей.

У постанові від 04 грудня 2019 року у справі №825/742/16 (пункти 30-31) Верховний Суд зазначив, що: «Аналіз наведених положень свідчить про те, що підставою для виплати передбаченого статтею 117 КЗпП України відшкодування відповідно до частини 1 цієї статті є: нарахування сум належних працівникові при звільнені; відсутність спору щодо їх розміру; невиплата нарахованих сум в день звільнення.

Підставою для виплати передбаченого статтею 117 КЗпП України відшкодування відповідно до частини 2 цієї статті є: нарахування сум належних працівникові при звільнені; незгода працівника з нарахованими/ненарахованими сумами, що стало підставою для виникнення трудового спору, який вирішився на користь працівника.

Незгода працівника з розміром належних до виплати при звільненні сум повинна мати активні прояви шляхом звернення до роботодавця або безпосередньо до суду. Це звернення повинно бути здійснене відразу після виплати цих сум чи ознайомленні з їхнім розміром або принаймні у достатньо стислі строки. Такі дії будуть свідчити про наявність спору щодо розміру належних йому сум при звільненні».

Аналогічну правову позицію Верховний Суд виклав у постанові від 28 листопада 2022 року у справі №380/693/20.

У справі №825/742/16 Верховний Суд з`ясував, що спір щодо невиплачених при звільненні сум між роботодавцем і колишнім працівником виник більш ніж через півтора роки після звільнення. З урахуванням викладеного Верховний Суд дійшов висновку, що у такому випадку підстави для застосування положень статті 117 КЗпП України відсутні.

У справі №380/693/20 спір про належні колишньому працівникові суми при звільненні виник через більш ніж два роки після звільнення, у зв`язку з чим Верховний Суд зазначив, що у спірних правовідносинах не настало передбачених у частині другій статті 117 КЗпП України умов для стягнення середнього заробітку.

Таким чином, не заявлення колишнім працівником вимог про розрахунок у зв`язку зі звільненням у розумний строк не дають йому права вимагати у колишнього роботодавця сплати середнього заробітку відповідно до частини другої статті 117 КЗпП України.

Метою покладення на підприємство, установу, організацію відповідальності за несвоєчасний розрахунок є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Зазначений механізм не може бути застосований для цілей, не пов`язаних з указаною метою, чи слугувати способом необґрунтованого збагачення.

У цій справі позивач звільнився у серпні 2010 року а з вимогами до відповідача про розрахунок у частині одноразової грошової допомоги при звільненні звернувся лише в серпні 2020 року, тобто через десять років.

Враховуючи правові позиції Верховного Суду у справах №825/742/16, №380/693/20, суд дійшов висновку про відсутність підстав для застосування частини другої статті 117 КЗпП України та стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку.

Суд також вважає за необхідне звернути увагу на правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду (ВП ВС) від 26.02.2020 у справі №821/1083/17, в якій також вирішувалися окремі аспекти застосування частини другої статті 117 КЗпП України і навести мотиви, з яких він вважає її незастосовною до цієї справи.

У цій постанові ВП ВС, зокрема, зазначила, що: «…якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення».

Буквальний зміст зазначеної правової позиції вказує на те, що з ухваленням рішення суду про стягнення невиплачених належних працівникові на день звільнення сум обов`язок роботодавця сплатити колишньому працівникові середній заробіток за час затримки розрахунку не припиняється.

Ця правова позиція, якщо не вдаватися в контекст, за якого її було висловлено, може створити враження, що будь-яке судове рішення, яким встановлено, що певні належні при звільненні суми не були виплачені у строки, встановлені статтею 116 КЗпП України, автоматично дозволяє вимагати від колишнього роботодавця середній заробіток за весь час зі звільнення до фактичної виплати відповідних сум.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 12.10.2021 у справі №233/2021/19 зазначала, що у кожному випадку порівняння правовідносин і їх оцінювання на предмет подібності необхідно насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин

Враховуючи різноманіття можливих правовідносин, в межах яких відбувається застосування відповідної норми права, для забезпечення однакового застосування такої норми основними при визначенні подібних правовідносин мають бути ті ознаки, які впливають на їх правове регулювання (тобто можливість застосування відповідної норми).

З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків сторін спору) є основним, а два інші додатковими. Суб`єктний і об`єктний критерії матимуть значення у випадках, якщо для застосування норми права, яка поширюється на спірні правовідносини, необхідним є специфічний суб`єктний склад цих правовідносин або їх специфічний об`єкт.

Отже, оцінюючи, чи є правова позиція у справі №821/1083/17 застосовною до цієї справи важливо встановити контекст, у якому її було висловлено.

Справа №821/1083/17 стосувалася заявниці, яку 31.10.2016 було звільнено зі служби з виплатою одноразової грошової допомоги, з розміром якої вона не погодилася та безпосередньо після звільнення звернулася до суду з позовом про стягнення недоплаченої частини допомоги.

Як установили суди у справі №821/1083/17, спочатку судовим рішенням було стягнуто решту недоплаченої одноразової допомоги разом із середнім заробітком відповідно до частини другої статті 117 КЗпП України за період з 01.11.2016 по 30.01.2017, а потім, у зв`язку з продовженням бездіяльності колишнього роботодавця заявниці, який не виконував судове рішення, ще одним судовим рішенням було стягнуто середній заробіток вже за період з 31.01.2017 по 23.05.2017.

Не дивлячись на наявність двох судових рішень, колишній роботодавець продовжував свою протиправну бездіяльність, у зв`язку з чим заявниця втретє звернулася до суду (справа №821/1083/17) з вимогами стягнути з нього середній заробіток за період, починаючи з 24.05.2017.

Тобто, зазначений висновок ВП ВС стосувався застосовності частини другої статті 117 КЗпП України у випадку, коли у спорі між колишніми працівником і роботодавцем щодо належних при звільненні працівникові сум вже є рішення на користь працівника, не дивлячись на яке роботодавець продовжує не виплачувати належні працівникові суми. Іншими словами чи є підстави для стягнення середнього заробітку за період невиконання судового рішення про стягнення невиплачених при звільненні сум.

Питання можливості застосування частини другої статті 117 КЗпП України у випадку, коли колишній працівник через значний проміжок часу змінив свою думку щодо повноти розрахунку з ним у справі №821/1083/17 не вирішувалося.

З урахуванням викладеного у суду немає підстав вважати, що викладена у постанові ВП ВС від 26.02.2020 у справі №821/1083/17 правова позиція є релевантною до спірних правовідносин.

Згідно з частиною 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до вимог статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Тобто, ці норми одночасно покладають обов`язок на сторін доводити суду обґрунтованість своїх тверджень або заперечень.

На виконання цих вимог позивачем не було доведено суду обґрунтованості позовних вимог, а також не спростовано доводів відповідача.

З огляду на зазначене, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що у задоволенні адміністративного позову необхідно відмовити.

Беручи до уваги результат розгляду справи, підстави для вирішення судом питання про розподіл між сторонами судових витрат відповідно до статті 139 КАС України відсутні.

Керуючись статтями 243-246, 250, 255 КАС України, суд

в и р і ш и в:

У задоволенні адміністративного позову відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Повний текст судового рішення складено 07.03.2023.

Суддя Кушнова А.О.