Справа № 640/24000/21
Суддя: Горяйнов Андрій Миколайович
Дата ухвалення: 2023-03-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2023 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі: головуючого судді - Горяйнова А.М.,

суддів - Кучми А.Ю. та Файдюка В.В.,

за участю секретаря - Ворони Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 вересня 2022 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про визнання протиправною та скасування постанови про повернення виконавчого документа стягувачу,

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, у якому просив визнати протиправною та скасувати постанову Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (далі - Шевченківський відділ ДВС) від 04 серпня 2021 року про повернення виконавчого документа стягувачу у виконавчому провадженні № 65417372.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 вересня 2022 року у задоволенні вказаного адміністративного позову було відмовлено.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нову постанову про задоволення позову. Свої вимоги обґрунтовує тим, що суд першої інстанції неповно встановив фактичні обставини справи та неправильно застосував норми матеріального права. Скаржник зазначає, що повернення виконавчого документа стягувачу виключає можливість виконання рішення суду про стягнення коштів в порядку, передбаченому ст. 4 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень».

Шевченківський відділ ДВС подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що постанова від 04 серпня 2021 року про повернення виконавчого документа стягувачу прийнята у повній відповідності до п. 9 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження».

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти апеляційної скарги і просив суд відмовити в її задоволенні, посилаючись на те, що суд першої інстанції ухвалив законне і обґрунтоване рішення, а підстави для його зміни чи скасування - відсутні.

Позивач, був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, проте явку свого представника у судове засідання не забезпечив, однак звернувся до суду з клопотанням про розгляд справи без його участі. За таких обставин колегія суддів, керуючись ч. 3 ст. 268, ч. 2 ст. 313 КАС України, вирішила розглядати справу за відсутності позивача та його представника.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити, рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 вересня 2022 року - скасувати та прийняти нову постанову про задоволення позову, виходячи з такого.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Справа за адміністративним позовом ОСОБА_1 належить до категорії термінових справ, передбачених ст. 287 КАС України, та підлягає розгляду з урахуванням особливостей, передбачених параграфом 2 глави 11 КАС України.

Судом першої інстанції встановлено та сторонами справи не заперечується, що Окружним адміністративним судом міста Києва видано виконавчий лист №826/6958/17 від 22 квітня 2021 року з примусового виконання постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 08 квітня 2021 року про стягнення з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на користь ОСОБА_1 судових витрат на правничу допомогу у розмірі 25200 грн 00 коп.

Постановою державного виконавця Шевченківського відділу ДВС Величка Р.С. від 14 травня 2021 року відкрито виконавче провадження № 65417372 з примусового виконання зазначеного виконавчого листа.

Фонду гарантування вкладів фізичних осіб звернувся до відповідача із заявою про повернення виконавчого документа стягувачу.

Постановою державного виконавця Шевченківського відділу ДВС Величко Р.С. від 04 серпня 2021 року ВП № 65417372 повернуто виконавчий лист стягувачу без виконання на підставі п. 9 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження».

Не погоджуючись із вказаною постановою, ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом про визнання її протиправною та скасування.

Приймаючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що відповідач при винесенні оскаржуваної постанови правомірно застосував положення п. 9 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» та повернув виконавчий документ стягувачу (позивачу), а тому спірне рішення відповідає критеріям, які встановлені ч. 2 ст. 2 КАС України, з огляду на що відсутні підстави для його скасування.

Також суд першої інстанції роз`яснив, що на виконавчі документи, за якими боржником виступає Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, поширюється дія Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» та постанови Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845, якою затверджено Порядок виконання рішень про стягнення коштів з державних та місцевих бюджетів або боржників та й відповідно, стягнення судових витрат має здійснюватися в порядок та спосіб, встановлений вказаними нормативно-правовими актами. Водночас при вирішенні цього спору по суті не підлягають оцінці обставини виконання / невиконання відповідачем дій згідно із вимогами вказаних нормативно-правових актів, адже наведене не є предметом розгляду адміністративної справи.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення адміністративного позову ОСОБА_1 , оскільки він не знайшов свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Предметом оскарження в цій справі є постанова державного виконавця Шевченківського відділу ДВС від 04 серпня 2021 року ВП № 65417372 про повернення виконавчого листа стягувачу без виконання на підставі п. 9 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження».

Згідно з вказаною нормою права виконавчий документ повертається стягувачу, якщо законом встановлено заборону щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо в нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення.

При прийнятті оскаржуваної постанови державний виконавець врахував, що боржником за виконавчим документом є Фонд гарантування вкладів фізичних осіб.

Правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд), порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків визначено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 ст. 3 вказаного Закону Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків у випадках, встановлених цим Законом.

Фонд є юридичною особою публічного права, має відокремлене майно, яке є об`єктом права державної власності і перебуває у його господарському віданні. Фонд є суб`єктом управління майном, самостійно володіє, користується і розпоряджається належним майном, вчиняючи стосовно нього будь-які дії (у тому числі відчуження, передача в оренду, ліквідація), що не суперечать законодавству та меті діяльності Фонду.

Фонд є економічно самостійною установою, має самостійний баланс, поточний та інші рахунки в Національному банку України, а також рахунки в цінних паперах у депозитарних установах - державних банках. Фонд є установою, що не має на меті отримання прибутку.

Положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 20 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачено, що Фонд є єдиним розпорядником коштів, акумульованих у процесі його діяльності.

Кошти Фонду не включаються до Державного бюджету України, не підлягають вилученню і можуть використовуватися Фондом виключно для: 1) виплати гарантованої суми відшкодування вкладникам коштів за вкладами відповідно до цього Закону; 2) покриття витрат, пов`язаних з виконанням покладених на Фонд функцій та повноважень, зокрема, пов`язаних з процедурою виведення неплатоспроможного банку з ринку, у межах кошторису витрат Фонду, затвердженого адміністративною радою Фонду; 21) погашення облігацій і виплата доходів за ними (сплата векселів), враховуючи витрати, пов`язані з їх розміщенням (видачею); 22) покриття витрат, пов`язаних із залученими Фондом кредитами; 3) забезпечення поточної діяльності Фонду, утримання його апарату, розвитку його матеріально-технічної бази в межах кошторису витрат, затвердженого адміністративною радою Фонду; 4) надання фінансової підтримки приймаючому або перехідному банку; 7) надання кредиту перехідному банку, створеному з метою, визначеною пунктом 2 частини двадцятої статті 42 цього Закону, на підставі рішення Кабінету Міністрів України про участь держави у виведенні неплатоспроможного банку з ринку у спосіб, визначений пунктом 4 частини другої статті 39 цього Закону, у порядку та на умовах, визначених нормативно-правовими актами Фонду; 8) формування статутного капіталу перехідного банку; 10) повернення гарантійних внесків, перерахованих учасниками відкритого конкурсу у випадках, передбачених цим Законом.

Також ч. 5 ст. 20 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» визначено, що на майно, у тому числі кошти, Фонду не може бути накладений арешт, а також застосовані способи забезпечення позову.

З огляду на вказані норми права колегія суддів вважає, що державний виконавець прийшов до обґрунтованого висновку про наявність обставин, передбачених п. 9 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження».

Разом з тим правові наслідки встановлення зазначених обставин передбачені не лише п. 9 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження», а й ч. 3 ст. 4 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень».

Відповідно до ч. 3 ст. 4 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» протягом десяти днів з дня встановлення державним виконавцем факту наявності підстав для повернення виконавчого документа стягувачу відповідно до пунктів 2 - 4, 9 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», крім випадків, коли стягувач перешкоджає провадженню виконавчих дій, але не пізніше строку, встановленого частиною другою цієї статті, керівник відповідного органу державної виконавчої служби подає до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, документи та відомості, необхідні для перерахування стягувачу коштів, згідно з переліком, затвердженим Кабінетом Міністрів України, про що повідомляє в установленому порядку стягувача.

Згідно зі ст. 2 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є: державний орган; державні підприємство, установа, організація; юридична особа, примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства.

Примусова реалізація майна юридичних осіб - відчуження об`єктів нерухомого майна та інших основних засобів виробництва, з використанням яких юридичні особи провадять виробничу діяльність, а також акцій (часток, паїв), що належать державі та передані до їх статутного фонду.

Дія цього Закону не поширюється на рішення суду, стягувачем за якими є державний орган, державне підприємство, орган місцевого самоврядування, підприємство, установа, організація, що належать до комунальної власності.

Фонд гарантування вкладів фізичних осіб належить до юридичних осіб, примусова реалізація майна яких забороняється відповідно до ст. 20 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Відтак, на виконання рішення суду про стягнення з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на користь ОСОБА_1 судових витрат на правничу допомогу у розмірі 25200 грн 00 коп поширюються гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом України «Про виконавче провадження».

З огляду на викладене колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідне судове рішення підлягає виконанню за правилами ст. 4 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» та Порядку виконання рішень про стягнення коштів з державних та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845.

Разом з тим колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про наявність підстав для винесення постанови від 04 серпня 2021 року про повернення виконавчого документа стягувачу у виконавчому провадженні № 65417372.

Як вже зазначалося, за правилами ч. 3 ст. 4 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» протягом десяти днів з дня встановлення державним виконавцем факту наявності підстав для повернення виконавчого документа стягувачу відповідно до, зокрема, п. 9 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» керівник відповідного органу державної виконавчої служби подає до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, документи та відомості, необхідні для перерахування стягувачу коштів.

У свою чергу п. 9 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про виконавче провадження» передбачає, що надіслання виконавчого документа до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 4 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» є підставою для зупинення вчинення виконавчих дій.

Зазначені норми права у своїй сукупності вказують на те, що державний виконавець, встановивши обставини, передбачені п. 9 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження», зобов`язаний також перевірити чи поширюються на виконання судового рішення гарантії держави, передбачені Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень». За наявності підстав для застосування положень вказаного закону державний виконавець зупиняє вчинення виконавчих дій згідно з п. 9 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про виконавче провадження», а керівник відповідного органу ДВС подає до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, документи та відомості, необхідні для перерахування стягувачу коштів.

Натомість підстави для повернення документа стягувачу за фактичних обставин, що мали місце в цій справі, у державного виконавця були відсутні.

З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку про те, що постанова державного виконавця від 04 серпня 2021 року про повернення виконавчого документа стягувачу у виконавчому провадженні № 65417372 не відповідає вимогам ч. 3 ст. 4 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», п. 9 ч. 1 ст. 34, п. 9 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження», у зв`язку з чим є протиправною і підлягає скасуванню.

Доводи апеляційної скарги позивача спростовують висновки суду першої інстанції, викладені в рішенні суду від 27 вересня 2022 року та є підставою для його скасування.

З огляду на викладене колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення без додержання норм матеріального і процесуального права. У зв`язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити, рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 вересня 2022 року - скасувати та прийняти нову постанову про задоволення позову.

Відповідно до пп.пп. б, в п. 4 ч. 1 ст. 322 КАС України постанова суду апеляційної інстанції складається, зокрема з резолютивної частини, в якій серед іншого зазначається новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Правила розподілу судових витрат визначені у ст. 139 КАС України. Згідно з абз. 1 ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При зверненні до суду з позовною заявою позивач сплатив судовий збір у розмірі 908 грн 00 коп, а при зверненні з апеляційною скаргою - 1362 грн 00 коп.

Зазначені суми судового збору підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача.

Згідно з ч. 4 ст. 272 КАС України судові рішення суду апеляційної інстанції у справах, визначених статтями 280, 281, 287 та 288 цього Кодексу, можуть бути оскаржені до суду касаційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 9, 12, 160, 229, 242, 257, 268, 272, 287, 308, 310, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 вересня 2022 року - скасувати.

Адміністративний позов ОСОБА_1 - задовольнити.

Постанову Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 04 серпня 2021 року про повернення виконавчого документа стягувачу у виконавчому провадженні № 65417372 - визнати протиправною та скасувати.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 908 грн 00 коп, сплачений за подачу позовної заяви та у розмірі 1362 грн 00 коп, сплачений за подачу апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя А.М. Горяйнов

Судді А.Ю. Кучма

В.В. Файдюк