Справа № 160/20920/22
Суддя: Дєєв Микола Владиславович
Дата ухвалення: 2023-03-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі судді Дєєва М.В., при секретарі судового засідання - Сергієнко В.Ю., за участю: позивача - ОСОБА_1 , представника позивача - Саргасян М.Л., представника відповідача - Куцугуб О.Ю. розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу
до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області
про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-
28.12.2022 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, в якому позивач просить:
- зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби в Дніпропетровській області здійснити оформлення та видачу громадянці Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 РНОКПП НОМЕР_1 посвідки на тимчасове проживання.
30.12.2022 року ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду було відкрито спрощене позовне провадження без виклику (повідомлення) сторін.
30.01.2023 року від позивача надійшла відповідь на відзив, відповідно до якої вказано, що позивач зареєстрована та постійно проживає в м.Кривий Ріг, однак на момент оформлення документів тимчасово перебувала у м.Дніпро, в тому числі в день, коли представники міграційної служби, які не представились та не надали жодних документів, які підтверджували їх повноваження збирали відомості щодо місця проживання позивача.
01.02.2023 року ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду вирішено продовжити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін, призначено судове засідання, задоволено клопотання позивача про витребування доказів та виклик свідків, витребувано у відповідача додаткові докази по справі та викликано у судове засідання свідків.
09.02.2023 року ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду відмовлено у задоволенні клопотань позивача та свідків про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.
14.02.2023 року ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про розгляд справи за правилами загального позовного провадження з викликом сторін.
15.02.2023 року у судовому засіданні задоволено клопотання позивача та посвідчено надану представником позивача довіреність, допитано в якості свідків ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , клопотання відповідача про виклик свідка вирішено розглянути в порядку письмового провадження після надходження письмової заяви з відповідними даними особи, оголошено перерву у судовому засіданні до початку розгляду справи по суті, яка розглядається в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.
17.02.2023 року ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду призначено судове засідання, клопотання відповідача про виклик свідка задоволено, викликано у судове засідання свідка, клопотання представника позивача про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції задоволено.
28.02.2023 року ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду клопотання відповідача про участь свідка у судовому засіданні в режимі відеоконференції повернуто заявнику без розгляду.
01.03.2023 року у судовому засіданні свідок належним чином повідомлений про дату, час та місце не з`явився, підстави для визнання неявки свідка з неповажних причин відсутні, вирішено розглядати справу за відсутності свідчень викликаного свідка.
Позивач у судовому засіданні просила задовольнити позовні вимоги, при цьому посилаючись на доводи наведені у позовній заяві та відповіді на відзив.
Представник відповідача просила відмовити у задоволенні позовних вимог, при цьому посилаючись на доводи наведені у відзиві на позовну заяву.
Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню, з наступних підстав.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 відповідно до паспорту НОМЕР_3 від 06.05.2019 року є громадянкою Російської Федерації.
24.12.2021 року ОСОБА_5 було видано посвідку на тимчасове проживання № НОМЕР_4 , дата закінчення строку дії - 13.12.2022 року.
Відповідно до свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_5 , виданого Саксаганським районним у місті Кривому Розі відділ державної реєстрації актів цивільного тану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) між громадянином України ОСОБА_6 та громадянкою Російської Федерації ОСОБА_1 08.02.2020 року укладено шлюб про що здійснено відповідний актовий запис за №42.
Згідно з довідкою про реєстрацію місця проживання особи, за відомостями Відділу реєстрації місця проживання громадян виконкому Саксаганської районної у місті ради ОСОБА_1 зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 .
ОСОБА_1 зверталась до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області із заявою-анкетою №105131384 від 18.11.2022 року на обмін тимчасової посвідки, у зв`язку із закінченням строку дії, після перевірки документів на оформлення, до якої долучено: - копію паспорта; - страховий поліс; - РНОКПП; - довідку про місце реєстрації; - свідоцтво про шлюб, - квитанції про сплату державного мита.
«Відповідно до п. 5, п.п.9, 12, 20 п.7, п.п.3, 6, 9 п.9, п.11 Положення про Управління міграційного контролю, протидії нелегальній міграції та реадмісії ГУ ДМС в Дніпропетровській області, затвердженого Наказом ГУ ДМС в Дніпропетровській області №111 від 10.06.2022 та посадових інструкцій державних службовців Управління, проведено перевірку інформації, наданої вказаною особою, та адреси проживання іноземця, а саме: АДРЕСА_1 , зазначеної в заяві-анкеті №105131384 від 18.11.2022 про надання посвідки на тимчасове проживання в Україні (підстава - возз`єднання сім`ї з гр. України).
За результатами перевірки повідомляю наступне. За вказаною в заяві-анкеті адресою проживання вказаного іноземця не виявлено. Працівниками Управління міграційного контролю, протидії нелегальній міграції та реадмісії ГУ ДМС в Дніпропетровській області проведено бесіду з особами, що проживають у квартирному приміщенні за вказаною адресою. Встановлено, що за адресою: АДРЕСА_1 , зазначеній в заяві-анкеті громадянки Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає бабця чоловіка вказаної особи, яка представлятись відмовилась, але повідомила, що ОСОБА_1 за вказаною адресою не проживає та ніколи не проживала, а фактично проживає у м. Дніпро. Аналогічні відомості повідомили сусіди, що проживають у тому ж будинку у сусідніх квартирах. Під час телефонної розмови за номером телефону НОМЕР_6 , зазначеній у заяві-анкеті іноземця, особа, що представилась ОСОБА_7 повідомила, що на даний час вона фактично проживає у м. Дніпрі.
Від надання письмових пояснень вказані особи відмовились, однак повідомили, що у разі необхідності зазначену інформацію зможуть підтвердити, у тому числі письмово або усно, у судовому засіданні чи під час опитування у правоохоронних органах. Особисті та контактні дані вказаних мешканців будинку зафіксовані та зберігаються в Управлінні міграційного контролю, протидії нелегальній міграції та реадмісії ГУ ДМС в Дніпропетровській області на підставі п.п. 10, 13 п.7, п.11 вказаного Положення про Управління та будуть надані у встановленому порядку у разі необхідності, у тому числі у разі оскарження дій та рішень службових осіб ГУ ДМС в Дніпропетровській області.
Вищевказані результати перевірки свідчать про надання громадянкою Російської Федерації ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 неправдивих відомостей при зверненні надання посвідки на тимчасове проживання в Україні, що є підставою для відмови в оформленні та видачі посвідки відповідно до ч.21 ст.5 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» та п.п.9 п.61 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2018 року №322.
Викладена інформація надається для врахування в роботі при прийнятті рішення щодо надання посвідки на тимчасове проживання в Україні громадянці Російської Федерації ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 ».
Позивач вважає вказане рішення відповідача протиправним та таким, що не відповідає вимогам чинного законодавства, що і стало підставою для звернення з даною позовною заявою до суду.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
Згідно частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, як на момент отримання позивачем посвідки на тимчасове проживання в Україні так і на час прийняття рішення про її скасування визначався Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22 вересня 2011 року№ 3773-VI (далі по тексту - Закон України від 22 вересня 2011 року №3773-VI) (в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин), який у тому числі встановлює порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України.
Відповідно до пункту 18 частини 1 статті 1 Закону України від 22 вересня 2011 року № 3773-VI визначено, що посвідка на тимчасове проживання - документ, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує законні підстави для тимчасового проживання в Україні.
Частиною 10 статті 4 Закону України від 22 вересня 2011 року № 3773-VI передбачено іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну для провадження культурної, наукової, освітньої діяльності на підставах і в порядку, встановлених міжнародними договорами України або спеціальними програмами, а також іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну з метою участі в міжнародних та регіональних волонтерських програмах чи участі в діяльності організацій та установ, що залучають до своєї діяльності волонтерів відповідно до Закону України "Про волонтерську діяльність", інформація про які розміщена на офіційному веб-сайті центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері волонтерської діяльності, отримали посвідку на тимчасове проживання та здійснюють волонтерську діяльність на базі зазначених організацій та установ, вважаються такими, які на законних підставах перебувають на території України на період провадження такої діяльності.
У частині 10 статті 5 Закону України від 22 вересня 2011 року № 3773-VI зазначено, що підставою для видачі посвідки на тимчасове проживання у випадку, передбаченому частиною десятою статті 4 цього Закону, є заява іноземця або особи без громадянства, дійсний поліс медичного страхування, подання відповідного державного органу, відповідального за виконання культурних, освітніх, наукових, спортивних, волонтерських програм, для участі в яких іноземець чи особа без громадянства прибули в Україну, або організації чи установи, що залучає до своєї діяльності волонтерів, інформація про яку розміщена на офіційному веб-сайті центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері волонтерської діяльності, та копія свідоцтва про державну реєстрацію такої організації чи установи.
Порядок оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання затверджений постановою Кабінету Міністрів України №322 від 25 квітня 2018 року (далі по тексту - Порядок №322).
Пунктом 21 Порядку № 322 передбачено, що працівник територіального органу/територіального підрозділу ДМС, уповноваженого суб`єкта під час приймання документів від іноземця або особи без громадянства перевіряє повноту поданих іноземцем або особою без громадянства документів, зазначених у пунктах 32, 33 і 39 цього Порядку, відповідність їх оформлення вимогам законодавства, своєчасність їх подання, наявність підстав для оформлення та видачі посвідки, наявність відмітки про перетинання державного кордону чи продовження строку перебування або наявність документа, що підтверджує законність перебування іноземця або особи без громадянства в Україні, звіряє відомості про іноземця або особу без громадянства, зазначені в паспортному документі іноземця або документі, що посвідчує особу без громадянства, з даними, що містяться в заяві-анкеті.
У разі виявлення факту подання документів не в повному обсязі або подання документів, оформлення яких не відповідає вимогам законодавства, територіальний орган/територіальний підрозділ ДМС, уповноважений суб`єкт інформують іноземця або особу без громадянства про відмову в прийнятті документів із зазначенням підстав такої відмови. За бажанням іноземця або особи без громадянства відмова надається у письмовій формі.
Відповідно до пункту 61 Порядку №322 територіальний орган/територіальний підрозділ ДМС відмовляє іноземцю або особі без громадянства в оформленні або видачі посвідки, у разі, коли:
1) іноземець або особа без громадянства мають посвідку чи посвідку на постійне проживання (крім випадків обміну посвідки), посвідчення біженця чи посвідчення особи, якій надано додатковий захист, які є дійсними на день звернення;
2) іноземець або особа без громадянства перебувають на території України з порушенням встановленого строку перебування або щодо них діє невиконане рішення уповноваженого державного органу про примусове повернення, примусове видворення або заборону в`їзду;
3) дані, отримані з баз даних Реєстру, картотек, не підтверджують надану іноземцем або особою без громадянства інформацію;
4) встановлено належність особи до громадянства України;
5) за видачею посвідки звернувся законний представник, який не має документально підтверджених повноважень для її отримання;
6) іноземцем або особою без громадянства подано не в повному обсязі або з порушенням строків, визначених пунктами 17-19 цього Порядку, документи та інформацію, необхідні для оформлення і видачі посвідки;
7) отримано від Національної поліції, СБУ, іншого державного органу інформацію про те, що дії іноземця або особи без громадянства загрожують національній безпеці, громадському порядку, здоров`ю, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, що проживають в Україні, чи іноземець або особа без громадянства вчинили злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людяності, як їх визначено в міжнародному праві, або розшукуються у зв`язку з учиненням діяння, що відповідно до законів України визнається тяжким злочином;
8) паспортний документ іноземця або документ, що посвідчує особу без громадянства, підроблений, зіпсований чи не відповідає встановленому зразку, чи належить іншій особі, чи строк його дії закінчився;
9) встановлено факт подання іноземцем або особою без громадянства завідомо неправдивих відомостей або підроблених документів;
10) виявлено факти невиконання іноземцем або особою без громадянства рішення суду чи державних органів, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або вони мають інші майнові зобов`язання перед державою, фізичними або юридичними особами, включаючи ті, що пов`язані з попереднім видворенням за межі України, у тому числі після закінчення строку заборони подальшого в`їзду в Україну;
11) в інших випадках, передбачених законом.
Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року № 1382-IV громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені цим Законом.
Наведене в сукупності свідчить, що контролюючий орган має право на підставі проведеної перевірки та після встановленого факту подання іноземцем або особою без громадянства завідомо неправдивих відомостей або підроблених документів відмовити в оформленні або видачі посвідки.
У відзиві на позовну заяву відповідач зазначив, що за результатами проведеної перевірки адреси: . АДРЕСА_1 , зазначеної в заяві-анкеті №105131384 від 18.11.2022, позивач виявлений не був, сусіди її також не бачили, що може свідчити про факт подання ним неправдивих відомостей при зверненні щодо оформлення посвідок на тимчасове проживання. Такий висновок зроблений на підставі інформації Управління міграційного контролю протидії нелегальній міграції та реадмісії ГУ ДМС в Дніпропетровській області.
Дослідивши зміст вказаного листа, судом встановлено, що з його змісту не вбачається, в який саме день та час здійснювався виїзд перевіряючих за адресою місця проживання позивача, як і не зазначено даних сусідів, які були опитані.
Водночас, як вбачається з довідки, виданої Відділом реєстрації місця проживання громадян виконкому Саксаганської районної у місті ради ОСОБА_1 зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 .
Суд вважає за необхідне також зазначити, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази, що посадовими особами відповідача дійсно здійснювались телефонні дзвінки на номер позивача з метою встановлення його місця перебування/проживання.
Крім того, факт проживання позивача за вказаною адресою також підтверджується показами свідків ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , що були надані у судовому засіданні 15.02.2023 року, та усними поясненнями позивача.
Також, у судовому засіданні вказаними свідками було зазначено, що посадові особи відповідача здійснюючи перевірку місця проживання позивача не представлялись, посвідчення не пред`являли, пояснення мети питань не надавали.
З огляду на вищевикладене, суд вважає безпідставними та необгрунтованими твердження відповідача щодо того, що позивач за адресою: АДРЕСА_1 виявлена не була, що може свідчити про факт подання нею неправдивих відомостей при зверненні за оформленням посвідок на тимчасове проживання, що, відповідно, свідчить про протиправність оскаржуваного рішення про відмову позивачу в оформленні (видачі) посвідки на тимчасове проживання.
Крім того, підставою для прийняття оскаржуваного рішення міграційним органом зазначено лише посилання на підпункт 9 пункту 61 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання, який затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2018 №322.
При цьому, з аналізу вказаної норми вбачається, що територіальний орган/територіальний підрозділ ДМС відмовляє іноземцю в оформленні або видачі посвідки «встановлено факт подання іноземцем або особою без громадянства завідомо неправдивих відомостей або підроблених документів».
Однак, вказавши підставою для відмови у видачі посвідки «встановлено факт подання іноземцем або особою без громадянства завідомо неправдивих відомостей або підроблених документів», відповідачем не наведено в оскаржуваному рішенні, не уточнено причин та не конкретизовано обставин, які слугували підставою для прийняття спірного рішення, що фактично позбавило позивача можливості усунути обставини, у зв`язку із якими їй було відмовлено в оформленні посвідки.
Суд зазначає, що за загальними вимогами, які висуваються до актів суб`єктів владних повноважень, як актів правозастосування, є їхня обґрунтованість та вмотивованість, тобто наведення суб`єктом владних повноважень конкретних підстав (фактичних і юридичних) його прийняття, а також переконливих і зрозумілих мотивів його прийняття.
Загальне посилання відповідача у рішенні на положення підпункту 9 пункту 61 Порядку №322, не свідчить про обґрунтованість такого рішення, оскільки ставить заявника у стан правової невизначеності щодо підстав відмови у видачі посвідки на тимчасове проживання, що є неприпустимим.
Відсутність позивача за адресою місця проживання, на час здійснення перевірки, на думку суду, не становить факт подання іноземцем завідомо неправдивих відомостей або підроблених документів, враховуючи, що така інформація відповідає дійсності, наявна у інших поданих позивачем документах та могла бути перевірена у співставленні з іншими джерелами інформації, наявними у розпорядженні підрозділу ДМС.
У відповідності до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
У своїй практиці Європейський суд з прав людини неодноразово робив визначення критерію «необхідності у демократичному суспільстві». Так, за практикою Суду при визначенні питання «необхідності у демократичному суспільстві» держави користуються певною свободою розсуду, межі якої залежать від сфери, що вступає в конфлікт з гарантованим правом. Будь-яке непропорційне втручання з боку держави у фундаментальне право передбачене статтею 8 Європейської конвенцію «Про захист прав людини і основоположних свобод» не буде вважатися необхідним у демократичному суспільстві.
Принцип пропорційності вимагає встановлення балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване оскаржуване рішення суб`єкта владних повноважень, що призвело до негативних наслідків для позивача.
Оскаржуване рішення відповідача, за висновком суду, не відповідає критерію необхідності у демократичному суспільстві та суперечить принципу пропорційності, оскільки для позивача відмова в оформленні посвідки на тимчасове проживання має наслідком повну зміну способу життя особи, що в свою чергу є наслідком допущення незначної помилки у заяві-анкеті.
Аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 18.04.2018 у справі № 820/2262/17 та від 19.09.2022 справі № 280/8987/20.
Щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідача здійснити оформлення та видачу громадянці Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 РНОКПП НОМЕР_1 посвідки на тимчасове проживання, суд зазначає наступне.
Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.
З наведеного слідує, що суд під час розгляду справи повинен встановити факт або обставини, які б свідчили про порушення прав, свобод чи інтересів позивача з боку відповідача - суб`єкта владних повноважень, створення перешкод для їх реалізації або чи мають місце інші ущемлення прав та свобод позивача.
Тобто, при зверненні до суду позивачу необхідно обирати такий спосіб захисту, який міг би відновити його становище та захистити порушене право.
Застосування конкретного способу захисту права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.
Відповідно до частини четвертої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
Відповідно до Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980, під дискреційними повноваженнями необхідно розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Як зазначено судом, відповідно до пункту 61 Порядку № 322 територіальний орган/територіальний підрозділ ДМС відмовляє іноземцю або особі без громадянства в оформленні або видачі посвідки, у разі, коли: 1) іноземець або особа без громадянства мають посвідку чи посвідку на постійне проживання (крім випадків обміну посвідки), посвідчення біженця чи посвідчення особи, якій надано додатковий захист, які є дійсними на день звернення; 2) іноземець або особа без громадянства перебувають на території України з порушенням встановленого строку перебування або щодо них діє невиконане рішення уповноваженого державного органу про примусове повернення, примусове видворення або заборону в`їзду; 3) дані, отримані з баз даних Реєстру, картотек, не підтверджують надану іноземцем або особою без громадянства інформацію; 4) встановлено належність особи до громадянства України; 5) за видачею посвідки звернувся законний представник, який не має документально підтверджених повноважень для її отримання; 6) іноземцем або особою без громадянства подано не в повному обсязі або з порушенням строків, визначених пунктами 17 і 18 цього Порядку, документи та інформацію, необхідні для оформлення і видачі посвідки; 7) отримано від Національної поліції, СБУ, іншого державного органу інформацію про те, що дії іноземця або особи без громадянства загрожують національній безпеці, громадському порядку, здоров`ю, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, що проживають в Україні; 8) паспортний документ іноземця або документ, що посвідчує особу без громадянства, підроблений, зіпсований чи не відповідає встановленому зразку, чи належить іншій особі, чи строк його дії закінчився; 9) встановлено факт подання іноземцем або особою без громадянства завідомо неправдивих відомостей або підроблених документів; 10) виявлено факти невиконання іноземцем або особою без громадянства рішення суду чи державних органів, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або вони мають інші майнові зобов`язання перед державою, фізичними або юридичними особами, включаючи ті, що пов`язані з попереднім видворенням за межі України, у тому числі після закінчення строку заборони подальшого в`їзду в Україну; 11) в інших випадках, передбачених законом.
У ході розгляду справи з пояснень представника відповідача з`ясовано, що рішення стосовно відмови позивачу в оформленні посвідки прийнято з підстав подання ним завідомо неправдивих відомостей щодо адреси місця проживання позивача, у зв`язку з цим у ході адміністративного провадження перевірено лише вказану інформацію. При цьому додаткова перевірка інформації щодо позивача на предмет дотримання інших вимог для прийняття рішення про оформлення посвідки не здійснювалась, зокрема, запити про інформацію щодо позивача до Національної поліції, СБУ, іншого державного органу не направлялись.
Слід відмітити, що відповідач має виключну компетенцію в питаннях прийняття рішення про оформлення посвідки.
Згідно з Рекомендацією №R (80) 2 комітету Міністрів, державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятою Комітетом Міністрів Ради Європи 11 травня 1980 року на 316-й нараді заступників міністрів, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Отже, під дискреційним повноваженням слід розуміти компетенцію суб`єкта владних повноважень на прийняття самостійного рішення в межах, визначених законодавством, та з у рахуванням принципу верховенства права.
Суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим ч. 2 ст. 2 КАС України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.
За змістом ч. 4 ст. 245 КАС України суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача лише у випадку визнання протиправної бездіяльності такого суб`єкта та якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
Таким чином, суд не вправі перебирати на себе функції органу та своїм рішенням зобов`язувати останнього прийняти відповідне рішення про оформлення посвідки, оскільки за своєю правовою природою, відповідно до норм чинного законодавства, повноваження відповідача є дискреційним повноваженням та його виключною компетенцією.
Відповідно до ч. 2 ст. 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
З урахуванням наведеного суд дійшов висновку, що належним та ефективним способом захисту порушених прав позивача у даній справі є зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву-анкету №105131384 від 18.11.2022 року, разом з поданими документами, про видачу посвідки на тимчасове проживання, з урахуванням висновків суду щодо відсутності факту подання позивачем завідомо неправдивих відомостей або підроблених документів та щодо його фактичного проживання за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є такими, що підлягають частковому задоволенню.
Згідно ч. 1, 3 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.
Відповідно до ч.1 ст.132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Враховуючи, що адміністративний позов задоволено частково частина судових витрат пов`язана зі сплатою судового збору за подання адміністративного позову до суду підлягає стягненню в сумі 496,20 грн., що становить 50 відсотків від суми сплаченого судового збору, за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.
Керуючись ст.ст. 139, 243-246,257 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби в Дніпропетровській області повторно розглянути заяву-анкету ОСОБА_1 №105131384 від 18.11.2022 року, разом з поданими документами, про видачу посвідки на тимчасове проживання, з урахуванням правової оцінки наданої судом у рішенні.
У задоволенні іншої частини позову - відмовити.
Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 496,20 грн. (чотириста дев`яносто шість гривень двадцять копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст.255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена в порядку та у строки, встановлені ст. ст.295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення складено 06.03.2023 року.

Суддя М.В. Дєєв