Справа № 240/42484/21
Суддя: Сушко О.О.
Дата ухвалення: 2023-03-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

03 березня 2023 року
Відповідно до частини третьої статті 34 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суддя, не згодний із судовим рішенням за наслідками розгляду адміністративної справи, може письмово викласти свою окрему думку; про наявність окремої думки повідомляються особи, які беруть участь у справі, без оголошення її змісту в судовому засіданні; окрема думка приєднується до справи і є відкритою для ознайомлення.
Обставини справи:
Наказом Житомирської митниці від 08.11.2021 №145-о позивача відсторонено від роботи на строк до усунення причин, що зумовили відсторонення, до подання документу, який підтверджує профілактичне щеплення проти COVID-19 або медичного висновку про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданого закладом охорони здоров`я, посадови осіб Житомирської митниці.
Відповідно до наказу від 07.03.2022 №40-о Зупинено дію наказу Житомирської митниці від 08.11.2021 №145-о "Про відсторонення від роботи" до завершення воєнного стану в Україні.
Відповідно до наказу №48-о від 29.03.2022 "Про вивільнення ОСОБА_1 " вважати позивача вивільненим з роботи з 24.02.2022 у зв`язку із призовом на військову службу до Збройних сил України зі збереженням місця роботи, займаної посади та середньої заробітної плати.
Судові рішення за наслідками розгляду справи:
03 жовтня 2022 року рішенням Житомирського окружного адміністративного суду позов задоволений:
Визнаний протиправним та скасований наказ №145-о від 08.11.2021 Житомирської митниці в частині відсторонення ОСОБА_1 від виконання службових обов`язків.
Зобов`язано Житомирську митницю нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 08 листопада 2021 року до 24 лютого 2022 року.
Поновлено ОСОБА_1 на посаді головного державного інспектора відділу митних інформаційних технологій Житомирської митниці з 08 листопада 2021 року.
03 березня 2023 Сьомий апеляційний адміністративний суд своєю постановою залишив рішення суду першої інстанції скасував і ухвалив нове - про відмову у задоволенні позову.
Основні мотивами прийняття судових рішень:
Суд першої інстанції встановив, що позивач є державним службовцем і належить до числа працівників, які підлягали обов`язковому профілактичному щепленню від COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.
Застосування до позивача, передбачених Переліком № 2153 та Законом України "Про захист населення від інфекційних хвороб" № 1645-ІІІ від 06 квітня 2000 року (далі - Закон № 1645-ІІІ) заходів не передбачало жодної індивідуальної оцінки виконуваних трудових обов`язків, так як він підлягав обов`язковому вакцінуванню як державний службовець.
Вимога про обов`язкову вакцинацію населення проти особливо небезпечних хвороб з огляду на потребу охорони громадського здоров`я, а також здоров`я заінтересованих осіб є виправданою. Принцип важливості суспільних інтересів превалює над особистими правами особи, однак лише тоді, коли таке втручання має об`єктивні підстави та є виправданим.
Основні мотиви не згоди із прийнятими рішеннями:
Велика Палата Верховного Суду 14 грудня 2022 року у справі № 130/3548/21 зазначила, що відсторонення особи від роботи, що може мати наслідком позбавлення її в такий спосіб заробітку без індивідуальної оцінки поведінки цієї особи, лише на тій підставі, що вона працює на певному підприємстві, у закладі, установі, іншій організації, може бути виправданим за наявності дуже переконливих підстав. У кожному випадку слід перевіряти, чи була можливість досягнути поставленої легітимної мети шляхом застосування менш суворих, ніж відсторонення працівника від роботи, заходів після проведення індивідуальної оцінки виконуваних ним трудових обов`язків, зокрема, оцінки об`єктивної необхідності під час їхнього виконання особисто контактувати з іншими людьми, можливості організації дистанційної чи надомної роботи тощо.
У резолюції Парламентської Асамблеї Ради Європи (ПАРЄ) наголошується, що ніхто не може здійснювати політичного, соціального чи іншого тиску, а також дискримінації, у разі відмови від вакцинації.
Відповідно до вимог статей 4 та 12 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права, держава може встановлювати тільки такі обмеження прав, які визначаються законом, визнає право кожної людини на найвищий досяжний рівень фізичного і психічного здоров`я та вживає заходи для повного здійснення цього права, включаючи ті, які є необхідними для запобігання і лікування епідемічних та інших хвороб і боротьби з ними.
Статтею 1 Конвенції про дискримінацію в галузі праці та занять від 25.06.1958 №111 визначено, що термін дискримінація охоплює, зокрема, будь-яке інше розрізнення, недопущення або перевагу, що призводить до знищення або порушення рівності можливостей чи поводження в галузі праці та занять і визначається відповідним членом Організації після консультації з представницькими організаціями роботодавців і працівників, де такі є, та з іншими відповідними органами.
Звертає увагу, що не до всіх працівників, які отримують заробітну плату із Державного бюджету України, а також до працівників приватного сектору економіки України обмеження, передбачені наказом МОЗ України №2153, не застосовані, що свідчить про дискримінацію особи в залежності від того, в якій установі/організації вона працює. Фактично держава зобов`язала здійснити щеплення від COVID-19 деяких працівників підприємств, установ та організацій державної і комунальної форм власності, а у випадку відсутності відповідного щеплення саме вказана категорія осіб зазнає негативних наслідків.
Крім того, відповідач не зміг довести суду, що обмежувальний захід, у формі відсторонення позивача від роботи, який мав для останнього негативні наслідки, сприяв запобіганню зараженню вірусом інших працівників. Відповідачем не надано доказів, що застосовувалися інші альтернативні заходи обмеження контакту з працівниками, які б враховували, що позивач не був хворим, а також щодо неефективності інших протиепідемічних заходів, зокрема дотримання правил респіраторної гігієни, дотримання соціальної дистанції, дезінфекція тощо.
З урахуванням наведеного, вважаю, що у даній справі слід було залишити апеляційну скаргу відповідача без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Суддя Сушко О.О.