Справа № 420/17738/22
Суддя: Андрухів В.В.
Дата ухвалення: 2023-03-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2023 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд під головуванням судді Андрухіва В.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до директора з управління персоналом та соціальної політики Одеської філії АТ Укрзалізниця Ліщук Наталії Сергіївни про визнання бездіяльності незаконною, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення матеріальної та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до директора з управління персоналом та соціальної політики Одеської філії АТ Укрзалізниця ОСОБА_2 , в якому просить:

- визнати незаконною бездіяльність та вчинення перешкод у здійсненні особистого прийому директором з управління персоналом та соціальної політики Одеської філії АТ Укрзалізниця ОСОБА_2 ;

- визнати неналежним розгляд звернення щодо здійснення особистого прийому та прийняте рішення по зверненню необґрунтованим та незаконним;

- зобов`язати здійснити особистий прийом начальником Одеської філії АТ Укрзалізниця;

- стягнути з відповідача завдану матеріальну та моральну шкоду у сумі 50000 грн.

Позов обґрунтовано позивачем тим, що 2 листопада 2022 року, під час військового стану, позивач звернулась з заявою до начальника Одеської філії АТ «Укрзалізниця» щодо здійснення особистого прийому. Проте Директор з управління персоналом та соціальної політики Одеської філії АТ «Укрзалізниця» ОСОБА_2 у своїй відповіді відмовила позивачу в особистому прийомі начальника Одеської філії АТ «Укрзалізниця», посилаючись на повномасштабну агресію Російської Федерації. Позивач вважає таку відмову не законною та за захистом своїх прав звернулась до суду.

Ухвалою від 13.12.2022 року адміністративний позов залишено без руху та надано позивачу строк на усунення недолікв позову.

Ухвалою від 26.12.2022 року відмовлено позивачу у звільненні від сплати судового збору, продовжено ОСОБА_1 строк для усунення недоліків адміністративного позову.

Ухвалою від 30.12.2022 року прийнято до розгляду вказану позовну заяву та відкрито провадження у справі. Ухвалено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами.

Копію ухвали про відкриття провадження у справі та матеріали позовної заяви відповідач отримав 30.12.2022 року, що підтверджується звітом про доставку електронного листа.

У відзиві на позовну заяву відповідач вказує, що передбачене ст.40 Конституції України право на звернення до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, яке належить до переліку абсолютних прав і не може бути обмежено навіть в умовах i воєнного стану (ст.64 Конституції України), жодним чином відповідачем не обмежується, оскільки усі звернення заявника ОСОБА_3 розглянуті, а на поставлені в них питання надані вичерпні відповіді. Крім того, відмова в особистому прийомі начальника Одеської філії АТ «Укрзалізниця» є законною з огляду на введення воєнного стану з 24 лютого 2022 року, строк дії якого було продовжено відповідними Указами Президента України та запровадження комплексу правових норм, спрямованих на захист прав фізичних та юридичних осіб під час карантину та обмежувальних заходів, пов`язаних із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19) у відповідності до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)». Окремо відповідач зазначив, що права позивача не порушено, оскільки відмовлено в особистому прийомі її сину, а не самому позивачу.

Дослідивши в письмовому провадженні наявні в матеріалах справи докази, суд встановив такі обставини.

Судом встановлено, що 02 листопада 2022 року до Акціонерного товариства «Укрзалізниця» від ОСОБА_3 надійшло усне звернення за допомогою засобів телефонного зв`язку, який звертався від імені своєї матері з проханням у сприянні особистого прийому та наданні допомоги його матері ОСОБА_1 (реєстраційна картка звернення від 02.11.2022 реєстраційний номер ЛЕ-14746546).

За результатами розгляду звернення 21.11.2022 року ОСОБА_3 надано письмову відповідь, в якій повідомлено, що згідно з чинними керівними документами обов`язковою умовою для отримання статусу пенсіонера-залізничника та пільг, та передбачених Колективним договором, є звільнення у зв`язку з виходом на пенсію з підрозділів залізниці або регіональної філії, що підтверджено записами у трудовій книжці. ОСОБА_1 було звільнено у 1993 році з Котовського відділу робітничого постачання Одеської залізниці за скороченням штату у віці 42 років, після чого на підприємствах залізничного транспорту вона не працювала, у зв`язку з чим у керівництва регіональної філії відсутні підстави для постановки ОСОБА_1 на облік як непрацюючого пенсіонера- залізничника та надання їй матеріальної допомоги на оздоровлення у зв`язку з погіршенням стану здоров`я.

Вказаним листом ОСОБА_3 було повідомлено про припинення тимчасово особистого прийому громадян у зв`язку з продовженням розповсюдження гострої респіраторної хвороби, спричиненої коронавірусною інфекцією та повномасштабною агресією російської федерації проти України.

Позивач вважає не проведення особистого прийому директором з управління персоналом та соціальної політики Одеської філії АТ Укрзалізниця ОСОБА_2 порушенням норм чинного законодавства та за захистом своїх прав звернулась до суду.

Вирішуючи даний адміністративний спір суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із частиною першою статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Закон України "Про звернення громадян" № 393/96-ВР від 02 жовтня 1996 року (далі - Закон № 393/96-ВР) регулює питання практичної реалізації громадянами України наданого їм Конституцією України права вносити в органи державної влади, об`єднання громадян відповідно до їх статуту пропозиції про поліпшення їх діяльності, викривати недоліки в роботі, оскаржувати дії посадових осіб, державних і громадських органів. Закон забезпечує громадянам України можливості для участі в управлінні державними і громадськими справами, для впливу на поліпшення роботи органів державної влади і місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, для відстоювання своїх прав і законних інтересів та відновлення їх у разі порушення.

Так, частиною першою статті 1 Закону № 393/96-ВР передбачено, що громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону № 393/96-ВР під зверненням громадян необхідно розуміти викладені в письмовій формі або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги.

Пропозиція (зауваження) - звернення громадян, де висловлюються порада, рекомендація щодо діяльності органів державної влади і місцевого самоврядування, депутатів усіх рівнів, посадових осіб, а також висловлюються думки щодо врегулювання суспільних відносин та умов життя громадян, вдосконалення правової основи державного і громадського життя, соціально-культурної та інших сфер діяльності держави і суспільства.

Заява (клопотання) - звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо.

Скарга - звернення з вимогою про поновлення прав і захист законних інтересів громадян, порушених діями (бездіяльністю), рішеннями державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, об`єднань громадян, посадових осіб.

У статті 18 Закону №393/96-ВР передбачено, що особа, яка звернулась із заявою чи скаргою до органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, засобів масової інформації, посадових осіб, має право особисто викласти аргументи особі, що перевіряла заяву чи скаргу, та брати участь у перевірці поданої скарги чи заяви, бути присутньою при розгляді заяви чи скарги.

При цьому зазначені права відповідно до статті 19 Закону №393/96-ВР забезпечуються обов`язком органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, ЗМІ, їх керівників та інших посадових осіб на прохання громадянина запрошувати його на засідання відповідного органу, що розглядає його заяву чи скаргу.

Відповідно до статті 19 Закону № 393/96-ВР, органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об`єднання громадян, засоби масової інформації, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов`язані:

об`єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги;

у разі прийняття рішення про обмеження доступу громадянина до відповідної інформації при розгляді заяви чи скарги скласти про це мотивовану постанову;

на прохання громадянина запрошувати його на засідання відповідного органу, що розглядає його заяву чи скаргу;

скасовувати або змінювати оскаржувані рішення у випадках, передбачених законодавством України, якщо вони не відповідають закону або іншим нормативним актам, невідкладно вживати заходів до припинення неправомірних дій, виявляти, усувати причини та умови, які сприяли порушенням;

забезпечувати поновлення порушених прав, реальне виконання прийнятих у зв`язку з заявою чи скаргою рішень;

письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення;

вживати заходів щодо відшкодування у встановленому законом порядку матеріальних збитків, якщо їх було завдано громадянину в результаті ущемлення його прав чи законних інтересів, вирішувати питання про відповідальність осіб, з вини яких було допущено порушення, а також на прохання громадянина не пізніш як у місячний термін довести прийняте рішення до відома органу місцевого самоврядування, трудового колективу чи об`єднання громадян за місцем проживання громадянина;

у разі визнання заяви чи скарги необґрунтованою роз`яснити порядок оскарження прийнятого за нею рішення;

не допускати безпідставної передачі розгляду заяв чи скарг іншим органам;

особисто організовувати та перевіряти стан розгляду заяв чи скарг громадян, вживати заходів до усунення причин, що їх породжують, систематично аналізувати та інформувати населення про хід цієї роботи.

У разі необхідності та за наявності можливостей розгляд звернень громадян покладається на посадову особу чи підрозділ службового апарату, спеціально уповноважені здійснювати цю роботу, в межах бюджетних асигнувань. Це положення не скасовує вимоги абзацу дев`ятого частини першої цієї статті.

Відповідно до частини першої статті 5 Закону №393/96-ВР звернення адресуються органам державної влади і органам місцевого самоврядування, підприємствам, установам, організаціям незалежно від форми власності, об`єднанням громадян або посадовим особам, до повноважень яких належить вирішення порушених у зверненнях питань.

Відповідно до статті 22 Закону № 393/96-ВР керівники та інші посадові особи органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян зобов`язані проводити особистий прийом громадян.

Прийом проводиться регулярно у встановлені дні та години, у зручний для громадян час, за місцем їх роботи і проживання. Графіки прийому доводяться до відома громадян.

Порядок прийому громадян в органах державної влади, місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форм власності, об`єднаннях громадян визначається їх керівниками.

Усі звернення громадян на особистому прийомі реєструються. Якщо вирішити порушені в усному зверненні питання безпосередньо на особистому прийомі неможливо, воно розглядається у тому ж порядку, що й письмове звернення. Про результати розгляду громадянину повідомляється письмово або усно, за бажанням громадянина.

При цьому, зазначене право, як і права, пов`язані з розглядом звернення (ст. 18 Закону № 393/96-ВР) не є абсолютним, та за певних умов може підлягати обмеженням (ускладненням в реалізації).

З аналізу положень ч.2, 3 ст. 22 Закону № 393/96-ВР вбачається, що керівники органів державної влади, місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форм власності, об`єднаннях громадян наділені правом самостійно визначати графік та порядок прийому громадян, у тому числі з урахуванням особливостей воєнного стану.

Крім того, положення ст. 22 Закону № 393/96-ВР не встановлюють обов`язку всіх без виключення посадових осіб органів державної влади, місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форм власності, об`єднаннях громадян здійснювати особистий прийом громадян. Такого висновку зокрема дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у рішенні від 02.04.2020 № 826/307/17.

Як встановлено судом, позивачем не оскаржується зміст та повнота інформації, наданої на звернення в усній формі (телефоном на Урядову гарячу лінію) Левицького В.О. в інтересах позивача до Акціонерного товариства «Укрзалізниця».

Позивач заперечує законність відмови в проведенні особистого прийому керівництвом регіональної філії АТ Укрзалізниця, що викладена у листі від 21.11.2022 року заступника директора з управління персоналом та соціальної політики ОСОБА_2 .

Так, зі змісту реєстраційної картки звернення ЛЕ-14746546 від 02.11.2022р. судом встановлено, що ОСОБА_3 звертався в інтересах своєї матері ОСОБА_1 , зокрема, з проханнями особистого прийому ОСОБА_1 керівником Одеської залізниці.

В проведенні особистого прийому ОСОБА_1 листом від 21.11.2022р. №НАС-76-Л-109 було відмовлено.

В матеріалах справи наявна довіреність ОСОБА_1 на ім`я ОСОБА_3 від 02.12.2011 року, яка посвідчена нотаріально та є чинною до припинення її дії відповідно до вимог чинного законодавства.

Отже, ОСОБА_3 мав повноваження на звернення в інтересах позивача, у тому числі й з питання особистого прийому позивачки керівництвом Одеської філії АТ «Укрзалізниця». Тому суд не бере до уваги доводи відповідача про те, що права позивачки не порушені, оскільки зі зверненням щодо особистого прийому звертався ОСОБА_3 , а не позивачка.

Також суд зазначає, що відповідно до ст.64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.

Таким чином, право на особистий прийом керівником підприємства є механізмом реалізації конституційного права на особисте звернення, закріпленого статтею 40 Конституції України, а це право належить до абсолютних прав, які не можуть обмежуватися відповідно до приписів ч.2 ст.64 Конституції України.

Тому доводи відповідача з посиланням на введений в Україні воєнний стан та карантинні обмеження через запроваджений в Україні карантин суд вважає необґрунтованими та не бере їх до уваги. Крім того, Закон № 530-ІХ від 17.03.2020 року , на який посилається відповідач, не містить таких обмежень, як скасування особистого прийому громадян.

Посилання відповідача на те, що на питання, з якого позивачка мала намір звернутися на особистий прийом до керівництва Одеської філії АТ «Укрзалізниця», вже неодноразово вирішувалося та позивачці надавалися відповіді, суд також не бере до уваги, оскільки вказані обставини не є підставою для відмови в особистому прийомі громадянина.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню шляхом визнання протиправною відмову відповідача листом від 21.11.2022 року № НАС-76-Л-109 у здійсненні особистого прийому позивачки керівником Одеської філії АТ Укрзалізниця, а також шляхом зобов`язання відповідача здійснити заходи щодо організації особистого прийому ОСОБА_1 керівником Одеської філії АТ Укрзалізниця.

Щодо визнання необґрунтованим та незаконним прийнятого рішення по зверненню ОСОБА_1 суд зазначає, що будь-якого рішення відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, не ухвалювалося, а тому відсутні підстави для визнання рішення незаконним. Що стосується відмови у здійсненні особистого прийому, то суд таку відмову визнає протиправною, про що зазначено вище.

Стосовно позовної вимоги про стягнення матеріальної та моральної шкоди у розмірі 50000 грн., суд зазначає наступне.

За приписами частин 1, 2, 3 статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до статті 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом.

Під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Отже, під моральною шкодою законодавець розуміє втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі.

Беручи до уваги те, що позивачем не надано суду обґрунтованого розрахунку суми моральної шкоди, не надано належних та допустимих доказів на її підтвердження та на підтвердження самого факту завдання моральної шкоди, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 27.05.2020 у справі №818/1434/17, від 19.10.2020 у справі 580/194/19.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Відповідно до ч.ч.1-3 ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є:

1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право.

Частиною 1 ст.1166 ЦК України встановлено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Щодо відшкодування позивачці матеріальної шкоди суд зауважує, що позивачкою також не надано до суду жодного доказу на підтвердження факту заподіяння їй матеріальної шкоди, а отже підстав для її відшкодування суд не вбачає.

Згідно частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Відповідно до частини другої статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ч.1 ст.90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Враховуючи викладене та оцінюючи зібрані у справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Судові витрати позивачкою, як інвалідом 2-ї групи, не понесені, а тому відшкодуванню відповідачем не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 5-6, 9, 72, 77, 90, 241-246, 262, 293 КАС України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 ) до директора з управління персоналом та соціальної політики Одеської філії АТ Укрзалізниця Ліщук Наталії Сергіївни (адреса: вул. Пантелеймонівська 19, м. Одеса, 65012) задовольнити частково.

Визнати протиправною відмову директора з управління персоналом та соціальної політики Одеської філії АТ Укрзалізниця ОСОБА_2 листом від 21.11.2022 року № НАС-76-Л-109 у здійсненні особистого прийому ОСОБА_1 керівником Одеської філії АТ Укрзалізниця.

Зобов`язати директора з управління персоналом та соціальної політики Одеської філії АТ Укрзалізниця ОСОБА_2 здійснити заходи щодо організації особистого прийому ОСОБА_1 керівником Одеської філії АТ Укрзалізниця.

У задоволенні решти позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Суддя В.В. Андрухів