Справа № 280/11957/21
Суддя: Юрко І.В.
Дата ухвалення: 2023-02-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

28 лютого 2023 року м. Дніпросправа № 280/11957/21

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Юрко І.В., суддів: Чабаненко С.В., Чумака С.Ю.,

секретарі судового засідання Ванжа О.І.

за участі представника позивача Близнюка А.В.,

представника відповідача Зарембо І.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 19 вересня 2022 року в адміністративній справі №280/11957/21 (головуючий суддя першої інстанції Артоуз О.О.) за позовом Публічного акціонерного товариства «Запорізький металургійний комбінат «Запоріжсталь» до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг про визнання протиправними та скасування постанов,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач 06.12.2021 року звернувся до Запорізького окружного адміністративного суду з позовом до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, в якому просив:

1) визнати протиправною та скасувати частково постанову відповідача від 10.11.2021 року №2069 про накладення на нього штрафу за недотримання вимог нормативно-правових актів, що регулюють функціонування ринку електричної енергії, та порушення Ліцензійних умов з виробництва електричної енергії та здійснення заходів державного регулювання, а саме:

- пункт 1 щодо накладання штрафу у розмірі 85000 гривень на нього за недотримання вимог нормативно-правових актів, що регулюють функціонування ринку електричної енергії, та порушення Ліцензійних умов з виробництва електричної енергії;

- підпункт 1 пункту 2 в частині щодо зобов`язання його у строк до 10 грудня 2021 року надати до Відділу НКРЕКП у Запорізькій області на паперових носіях форми звітності №20-НКРЕКП (квартальна) «Звіт про сплату внесків па регулювання» за І-IV квартали 2020 року;

2) визнати протиправною та скасувати постанову відповідача від 10.11.2021 року №2070 про накладення штрафу на ПАТ «Запоріжсталь» за несвоєчасну сплату внесків на регулювання та здійснення заходів державного регулювання, а саме пункт:

1. щодо накладання штрафу у розмірі 7588 грн на ПАТ «Запоріжсталь» за несвоєчасну сплату внесків на регулювання у IV кварталі 2020 року.

2. щодо зобов`язання ІІАТ «Запоріжсталь» у строк до 31 грудня 2021 року погасити заборгованість по внесках на регулювання в сумі 418,10 тис.грн, у тому числі:

- заборгованості по внесках на регулювання за видом ліцензованої діяльності з виробництва електричної енергії за І квартал 2020 року в розмірі 123,24 тис.грн;

- заборгованість по внесках на регулювання за видом ліцензованої діяльності з виробництва електричної енергії за II квартал 2020 року в розмірі 70,41 тис.грн;

- заборгованість по внесках на регулювання за видом ліцензованої діяльності з виробництва електричної енергії за III квартал 2020 року в розмірі 72,69 тис.грн.;

- заборгованість по внесках на регулювання за видом ліцензованої діяльності з виробництва електричної енергії за IV квартал 2020 року в розмірі 151,76 тис.грн..

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що відповідачем безпідставно та неправомірно прийнято в частині постанову від 10.11.2021 року №2069 та постанову від 10.11.2021 року №2070. Позивач зазначає, що порушення в певній частині були: під час перевірки усунуті позивачем; не мають серйозності і тривалості правопорушення; не мають негативних наслідків для інтересів ринку електричної енергії та його учасників; з 20.10.2020 року в перевіряємому періоді та на момент винесення постанов діяльність позивача не підлягає ліцензуванню. Позивач вважає, що відповідачем при визначені штрафу на суму 85000 грн. не враховано принципу пропорційності порушення і покарання та ефективності санкцій, тоді як чинним законодавством передбачено застосування менш суворих заходів впливу - застереження або попередження. Також, позивач вказує, що він виробляє електричну енергію та використовує її у власній господарській діяльності для власних виробничих потреб металургійної галузі, має лише витрати по виробництву електричної енергії, при цьому не здійснює діяльності з постачання електричної енергії, не здійснює реалізації виробленої електричної енергії споживачам та не отримує доходів від реалізації електричної енергії. Крім того, позивач зауважив, що відповідно до положень ч.2 ст.13 Закону України «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг» від 22.09.2016 року №1540-VIII та п.5 «Порядку розрахунку та встановлення ставки внесків на регулювання», затвердженого Постановою НКРЕКП від 06.04.2017 року №491, базою нарахування внеску па регулювання є чистий дохід платників внеску на регулювання від діяльності, що регулюється Регулятором. З огляду на викладене, вважає, що позивач не є платником внеску на регулювання і в діяльності позивача відсутня база нарахування такого внеску, тому нарахування відповідачем штрафу за несвоєчасну сплату внесків на регулювання на суму 7588 грн. та зобов`язання погасити заборгованість по внесках на регулювання на суму 418,10 тис.грн. є неправомірними. При цьому, позивач посилається на те, що методика розрахунку суми внеску на регулювання, яка була використана відповідачем, не відповідає положенням чинного законодавства і така методика розрахунку призводить до зайвого нарахування сум внеску на регулювання. Також, позивач зазначає про надання відповідачу звітів про сплату внеску на регулювання форми звітності №20-НКРЕКП (квартальна) за І-IV квартали 2020 року.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 19 вересня 2022 року в адміністративній справі № 280/11957/21 адміністративний позов задоволено.

Визнано протиправною та скасовано частково постанову Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг №2069 від 10.11.2021 року про накладення штрафу на ПАТ «Запоріжсталь» за недотримання вимог нормативно-правових актів, що регулюють функціонування ринку електричної енергії, та порушення Ліцензійних умов з виробництва електричної енергії та здійснення заходів державного регулювання, а саме:

- пункт 1 щодо накладання штрафу у розмірі 85000 гривень на ГІАТ «Запоріжсталь» за недотримання вимог нормативно-правових актів, що регулюють функціонування ринку електричної енергії, та порушення Ліцензійних умов з виробництва електричної енергії;

- підпункт 1 пункту 2 в частині щодо зобов`язання ПАТ «Запоріжсталь» у строк до 10 грудня 2021 року надати до Відділу НКРЕКП у Запорізькій області на паперових носіях форми звітності № 20-НКРЕКП (квартальна) «Звіт про сплату внесків на регулювання» за І-IV квартали 2020 року.

Визнано протиправною та скасовано постанову Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 10.11.2021 року №2070 про накладення штрафу на ПАТ «Запоріжсталь» за несвоєчасну сплату внесків на регулювання та здійснення заходів державного регулювання, а саме пункт:

щодо накладання штрафу у розмірі 7588 грн. на ПАТ «Запоріжсталь» за несвоєчасну сплату внесків на регулювання у IV кварталі 2020 року.

щодо зобов`язання ПАТ «Запоріжсталь» у строк до 31 грудня 2021 року погасити заборгованість по внесках на регулювання в сумі 418,10 тис.грн., у тому числі:

- заборгованість по внесках на регулювання за видом ліцензованої діяльності з виробництва електричної енергії за І квартал 2020 року в розмірі 123,24 тис.грн;

- заборгованість по внесках на регулювання за видом ліцензованої діяльності з виробництва електричної енергії за II квартал 2020 року в розмірі 70,41 тис.грн;

- заборгованість по внесках на регулювання за видом ліцензованої діяльності з виробництва електричної енергії за III квартал 2020 року в розмірі 72,69 тис.грн;

- заборгованість по внесках на регулювання за видом ліцензованої діяльності з виробництва електричної енергії за IV квартал 2020 року в розмірі 151,76 тис.грн..

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати та прийняти постанову про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що рішення суду першої інстанції ухвалено з грубим порушенням норм матеріального та процесуального права, за неповного з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, призвело до прийняття неправильного рішення. Зауважує, що всі обсяги електричної енергії, що споживаються обладнанням (устаткування), яке не задіяне в технологічних процесах виробництва електричної енергії, або використовуються для провадження іншої не ліцензованої діяльності виробника на території підприємства чи споживаються іншими суб`єктами господарювання на території ліцензіата, мають бути віднесені до корисного відпуску теплової енергії. За несплату позивачем внесків на регулювання за IV квартал 2020 року на Ліцензіата накладено штраф у розмірі 7,588 тис.грн. (151,76 тис.грн. х 5% = 7,588 тис.грн.). Не здійснення позивачем діяльності з постачання електричної енергії не виключає факту здійснення діяльності з виробництва електричної енергії та обов`язку сплати внесків на регулювання за здійснення такого виду діяльності. Виконання Ліцензійних умов з виробництва електричної енергії є обов`язком суб`єктів господарювання при наявності відповідної ліцензії, що не було з`ясовано судом першої інстанції та призвело до неправильного вирішення справи по суті.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Представник відповідача в судовому засіданні апеляційної інстанції вимоги апеляційної скарги підтримала, просила їх задовольнити.

Представник позивача в судовому засіданні апеляційної інстанції проти вимог апеляційної скарги заперечував, просив залишити скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до частин першої та другої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, встановила таке.

Позивач - Публічне акціонерне товариство «Запорізький металургійний комбінат «Запоріжсталь», є юридичною особою (), зареєстроване 18.04.2000 року. Основний вид економічної діяльності (КВЕД 24.10) Виробництво чавуну сталі та феросплавів (а.с.91-101 т.1).

Відповідач - Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг є суб`єктом владних повноважень, який в даних правовідносинах реалізує надані їй Законом України «Про ринок електричної енергії» №2019-VІІІ та Ліцензійними умовами провадження господарської діяльності з виробництва електричної енергії, затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 22.03.2007 року №309 та Ліцензійними умовами провадження господарської діяльності з виробництва електричної енергії, затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 27.12.2017 року №1467, повноваження.

В період з 01.10.2021 року по 29.10.2021 року відділом національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг у Запорізькій області проведена планова перевірка дотримання позивачем вимог законодавства та ліцензійних умов з виробництва електричної енергії за період з 09.12.2019 року по 31.12.2020 року, за результатами якої 19.10.2021 року складений акт перевірки №549 (а.с.27-77 т.1).

Висновками перевірки контролюючим органом встановлено порушення позивачем Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з виробництва електричної енергії, затверджених Постановою НКРЕКП від 27.12.2017 року №1467, зазначених в пунктах №№ 1.5, 1.7, 1.8, 3.4 акту перевірки:

- підпункту 9 пункту 2.2 глави 2 в частині обов`язку ліцензіата надавати до НКРЕКП документи (їх копії), інформацію (дані, відомості, звітність), необхідні для виконання НКРЕКП своїх повноважень та функцій, в обсягах та у строки (не менше десяти робочих днів для надання копій документів, пояснень тощо), встановлені НКРЕКП;

- підпункту 8 пункту 2.2 глави 2 Ліцензійних умов в частині обов`язку ліцензіата надавати до НКРЕКП документи (їх копії), інформацію (дані, відомості, звітність), необхідні для виконання НКРЕКП своїх повноважень та функцій, в обсягах та у строки (не менше десяти робочих днів для надання копій документів, пояснень тощо), встановлені НКРЕКП;

- підпункту 4 пункту 2.2 глави 2 щодо обов`язку ліцензіата сплачувати щоквартально, протягом перших 30 днів кварталу, наступного за звітним, внески на регулювання, що визначаються НКРЕКП;

- підпункту 3 пункту 2.2 глави 2 щодо обов`язку ліцензіата сплачувати щоквартально, протягом перших 30 днів кварталу, наступного за звітним, внески на регулювання, що визначаються НКРЕКП;

- пункту 7 Порядку розрахунку та встановлення ставки внесків на регулювання, затвердженого НКРЕКП від 06.04.2017 року №491, яким, зокрема, встановлено, що внески на регулювання сплачуються щоквартально суб`єктами господарювання до спеціального фонду державного бюджету протягом перших 30 днів поточного кварталу, наступного за звітним;

- підпункту 38 пункту 2.2 глави 2 в частині обов`язку ліцензіата у визначеному НКРЕКП порядку публікувати на своєму веб-сайті інформацію про частку кожного джерела енергії, використаного для виробництва електричної енергії, та про вплив на навколишнє природне середовище, спричинений виробництвом електричної енергії, за попередній рік;

- підпункту 37 пункту 2.2 глави 2 в частині обов`язку ліцензіата у визначеному НКРЕКП порядку публікувати на своєму веб-сайті інформацію про частку кожного джерела енергії, використаного для виробництва електричної енергії, та про вплив на навколишнє природне середовище, спричинений виробництвом електричної енергії, за попередній рік;

- підпункту 2 пункту 2.2 щодо обов`язку ліцензіата повідомляти НКРЕКП про всі зміни даних, які були зазначені в документах, що додавалися до заяви про отримання ліцензії, не пізніше одного місяця з дня настання таких змін;

- підпункту 5 пункту 2.2 глави 2 Ліцензійних умов відповідно до якого, ліцензіат повинен провадити ліцензовану діяльність виключно з використанням засобів провадження господарської діяльності та в межах місць провадження господарської діяльності ліцензіата, які зазначені в документах, що додаються до заяви про отримання ліцензії (з урахуванням змін до них, поданих ліцензіатом до НКРЕКП).

Позивачем подано до Відділу національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг у Запорізькій області лист від 05.11.2021 року №33/2053824 про надання письмових пояснень та обґрунтувань з запереченнями проти висновків, зазначених в п.1.7, 3.4 акту перевірки (а.с.78-80.

На підставі акту перевірки відповідачем 10.11.2021 року прийнято:

- Постанову №2069 про накладення штрафу на позивача у розмірі 85000 грн. за недотримання вимог нормативно-правових актів, що регулюють функціонування ринку електричної енергії, та порушення Ліцензійних умов з виробництва електричної енергії та здійснення заходів державного регулювання, у тому числі зобов`язання позивача у строк до 10 грудня 2021 року надати звітність НКРЕКП (а.с.17-21 т.1);

- Постанову №2070 про накладення штрафу на позивача у розмірі 7588 грн. за несвоєчасну сплату внесків на регулювання у IV кварталі 2020 року та здійснення заходів державного регулювання, у тому числі зобов`язання позивача у строк до 31 грудня 2021 року погасити заборгованість по внесках на регулювання в сумі 418,10 тис.грн. (а.с.22-24 т.1).

Не погодившись із вищезазначеними постановами, позивач оскаржив їх до суду.

Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив із того, що розрахунок внеску на регулювання, застосований відповідачем, не враховує наявності у металургійному виробництві: товарів, робіт (послуг) не реалізованих у звітному періоді, по яким не виникає отримання доходу у такому звітному періоді; товарів робіт (послуг), які не використовуються в господарській діяльності позивача, коли виникнення доходу відсутнє взагалі. Також, в розрахунку відповідачем не враховуються особливості амортизаційних нарахувань основних засобів, передбачених бухгалтерським та податковим обліками, а саме наявності витрат - обсягів електричної енергії, використаних у певному звітному періоді для виробництва (капітального та поточного ремонту) основних засобів та інших необоротних активів, які підлягають амортизації протягом строку їх корисного використання (експлуатації) в продовж багатьох звітних періодів у межах норм амортизаційних відрахувань. Зазначені витрати поступово компенсуються доходами впродовж багатьох звітних періодів в межах строків, визначених законодавством. Відповідно до п.5 Порядку №491 сума внеску на регулювання визначається платником внеску за встановленою формулою Rkv = Dkv* Vkv/100 %, де: Rkv - сума внеску на регулювання; Dkv - сума чистого доходу платника внеску від провадження діяльності, що регулюється НКРЕКП, за звітний квартал; Vkv - ставка внеску на регулювання, визначена постановою НКРЕКП. Зазначена формула не містить таких термінів (величин), як корисний відпуск електричної енергії, товарна продукція або собівартість продукції, які використовуються відповідачем для розрахунку внеску на регулювання. Розрахунок внеску на регулювання, застосований відповідачем, не за вимогами чинного законодавства та не може бути визнаний правомірним. Постанова від 10.11.2021 року №2070 є протиправною та такою, що підлягає скасуванню. Позивач здійснював виробництво електричної енергії виключно на власні потреби для її використання у металургійному виробництві та не отримує доходу від реалізації електричної енергії споживачам. Тому, в діяльності позивача відсутня база нарахування внеску на регулювання та не виникає зобов`язань щодо нарахування та сплати такого внеску. Також, позивачем підтверджено надання відповідачу звітів про сплату внеску на регулювання, форма звітності № 20-НКРЕК1І (квартальна), за І - IV квартали 2020 року, в яких проставлені нульові показники зазначеного внеску в рядку 1 (постачання електричної енергії за нерегульованим тарифом). Діяльність позивача у сфері енергетики не призвела до негативних наслідків для інтересів ринку електричної енергії та його учасників. Діяльність позивача у сфері енергетики взагалі не має вплив на операції з постачання електричної енергії споживачам або на будь-які інші операції з передачі, розподілу, купівлі-продажу електричної енергії на відповідному ринку. Чинне законодавство передбачає застосування санкцій у вигляді застереження та/або попередження про необхідність усунення порушень. Відповідачем не доведено та не надано належних доказів щодо підтвердження порушень встановлених актом перевірки. Постанова від 10.11.2021 року №2069 у частині заявлених позивачем вимог не відповідає принципу обґрунтованості, оскільки прийнята без врахування усіх обставин, що мають значення для прийняття вмотивованого рішення є протиправною та такою, що підлягає скасуванню.

Апеляційний суд, переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права, зазначає про таке.

Пунктом 1 частини 1 статті 2 Закону України «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг» від 22.09.2016 року №1540-VIII (далі по тексту - Закон №1540) визначено, що регулятор здійснює державне регулювання, моніторинг та контроль за діяльністю суб`єктів господарювання у сферах енергетики та комунальних послуг, зокрема у сфері енергетики - діяльності з виробництва, передачі, розподілу, постачання електричної енергії та іншої діяльності.

Частиною 1 статті 11 Закону №1540 передбачено, що фінансування регулятора, його центрального апарату і територіальних органів здійснюється за рахунок надходження до спеціального фонду Державного бюджету України внесків на регулювання, які сплачуються суб`єктами господарювання, що провадять діяльність у сферах енергетики та комунальних послуг-, відповідно до статті 13 цього Закону. Внески на регулювання зараховуються до доходів спеціального фонду Державного бюджету України, не підлягають вилученню та використовуються за цільовим призначенням на фінансування діяльності Регулятора, його центрального апарату і територіальних органів.

Згідно з частиною 1 статті 13 Закону №1540 платниками внесків на регулювання є суб`єкти господарювання, що провадять діяльність у сферах енергетики та комунальних послуг, визначену статтею 2 цього Закону.

Відповідно до частини 2 статті 13 Закону №1540 базою нарахування внеску на регулювання є чистий дохід платників внеску на регулювання від діяльності, що регулюється Регулятором, за звітний квартал.

Пунктом 5 «Порядку розрахунку та встановлення ставки внесків на регулювання», затвердженого Постановою НКРЕКП від 06.04.2017 року №491 (далі по тексту - Порядок №491) визначено, що базою нарахування суми внеску на регулювання є чистий дохід платника внеску на регулювання від провадження діяльності, що регулюється НКРЕКП, за звітний квартал.

Водночас Інструкція щодо заповнення форми звітності №6-НКРЕ-ехерговиробництво (квартальна) «Звіт про ліцензовану діяльність суб`єктів господарювання з виробництва електричної та теплової енергії», затверджена Постановою НКРЕ від 04.10.2012 року №1257, та Інструкція щодо заповнення форми звітності №4-КРЕКП - виробництво електричної та теплової енергії (квартальна) «Звіт про фінансові результати та виконання структури тарифів (цін) за видами діяльності», затверджена постановою НКРЕКП від 28.02.2019 року №282, а також зазначені форми звітності не мають визначення - база нарахування внеску на регулювання. Так само чинне законодавство, яким регулюється правові, економічні та організаційні засади функціонування ринку електричної енергії, діяльність суб`єктів господарювання у сферах енергетики, не має визначення терміну - чистий дохід.

Частиною 1 статті 142 Господарського кодексу України встановлено, що прибуток (доход) суб`єкта господарювання є показником фінансових результатів його господарської діяльності, що визначається шляхом зменшення суми валового доходу суб`єкта господарювання за певний період на суму валових витрат та суму амортизаційних відрахувань.

Відповідно до частини 2 статті 142 Господарського кодексу України склад валового доходу та валових витрат суб`єктів господарювання визначається законодавством. Для цілей оподаткування законом може встановлюватися спеціальний порядок визначення доходу як об`єкта оподаткування.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 року №996-XIV для цілей цього Закону терміни вживаються у такому значенні:

витрати - зменшення економічних вигод у вигляді зменшення активів або збільшення зобов`язань, що призводить до зменшення власного капіталу (за винятком зменшення капіталу за рахунок його вилучення або розподілення власниками);

доходи - збільшення економічних вигод у вигляді збільшення активів або зменшення зобов`язань, яке призводить до зростання власного капіталу (за винятком зростання капіталу за рахунок внесків власників);

власний капітал - різниця між активами і зобов`язаннями підприємства.

Отже, платники внеску на регулювання мають розраховувати суму внеску на регулювання, як визначений відсоток від чистого доходу (обсягу коштів), отриманого від провадження ліцензованої господарської діяльності, що регулюється НКРЕКП. Базою нарахування внеску на регулювання від діяльності з виробництва електричної енергії має бути чистий дохід суб`єкта господарювання, отриманий від продажу електричної енергії споживачам. У цих умовах істотною обставиною є одержання суб`єктом господарювання доходу (обсягу коштів), як це визначено чинним законодавством.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що твердження відповідача, згідно яких базою нарахування суми внеску на регулювання має бути товарна продукція від діяльності з виробництва електричної енергії або виробнича собівартість електричної енергії, не закріплені в положеннях чинного законодавства та суперечать вищенаведеним правовим нормам.

Відповідно до акту перевірки та матеріалів справи, позивач здійснював виробництво електричної енергії виключно на власні потреби для її використання у металургійному виробництві та не отримує доходу від реалізації електричної енергії споживачам. У позивача виникають лише витрати по виробництву електричної енергії.

Тож, в діяльності позивача відсутня база нарахування внеску на регулювання та не виникає зобов`язань щодо нарахування та сплати такого внеску. Розрахунок внесків на регулювання, застосованого відповідачем в акті перевірки, суперечить положенням чинного законодавства та не відповідає фактичним результатам господарської діяльності позивача.

Колегія суддів наголошує, що відповідачем ані суду першої, ані суду апеляційної інстанції не доведено та не надано належних доказів, які б свідчили про корисне використання позивачем усієї виробленої електричної енергії у відповідних звітних періодах. Відтак, саме по собі використання електричної енергії у металургійному виробництві не призводить до отримання позивачем доходу (обсягу коштів), а навпаки відображається у бухгалтерському обліку (за аналогією у податковому обліку), як витрати виробництва. Електрична енергія не може бути реалізована позивачем у чистому вигляді як товарна продукція, тому що вона вже є використаною для виробництва металургійної продукції та для інших цілей. За результатами металургійного виробництва позивач отримує лише доходи (обсяг коштів) від реалізації металургійної продукції.

Згідно із пунктом 1 Національного положення (стандарту) бухгалтерського обліку 16 «Витрати», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 31.12.1999 року №318 (далі по тексту - ПСБО 16) це Національне положення (стандарт) визначає методологічні засади формування в бухгалтерському обліку інформації про витрати підприємства та її розкриття в фінансовій звітності.

Відповідно до пункту 7 ПСБО 16 витрати визнаються витратами певного періоду одночасно з визнанням доходу, для отримання якого вони здійснені.

Згідно з пунктом 11 ПСБО 16 собівартість реалізованої продукції (робіт, послуг) складається з виробничої собівартості продукції (робіт) послуг, яка була реалізована протягом звітного періоду, нерозподілених постійних загальновиробничих витрат та наднормативних виробничих витрат.

Відповідно до пункту 1 Національного положення (стандарту) бухгалтерського обліку 15 «Дохід», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 29.11.1999 року №290 (далі по тексту - ПСБО 15) це Національне положення (стандарт) визначає методологічні засади формування в бухгалтерському обліку інформації про доходи підприємства та її розкриття у фінансовій звітності.

Згідно пункту 5 ПСБО 15 дохід визнається під час збільшення активу або зменшення зобов`язання, що зумовлює зростання власного капіталу (за винятком зростання капіталу за рахунок внесків учасників підприємства), за умови, що оцінка доходу може бути достовірно визначена.

Згідно з пунктом 1 Національного положення (стандарту) бухгалтерського обліку 9 «Запаси», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 20.10.1999 року №246 (далі по тексту - ПСБО 9) це Національне положення (стандарт) визначає методологічні засади формування у бухгалтерському обліку інформації про запаси і розкриття її у фінансовій звітності.

Відповідно до пункту 4 ПСБО 9 запаси - активи, які:

1) утримуються для подальшого продажу (розподілу, передачі) за умов звичайної господарської діяльності;

2) перебувають у процесі виробництва з метою подальшого продажу продукту виробництва;

3) утримуються для споживання під час виробництва продукції, виконання робіт та надання послуг, а також управління підприємством.

Згідно із пунктом 5 ПСБО 9 запаси визнаються активом, якщо існує імовірність того, що підприємство отримає в майбутньому економічні вигоди, пов`язані з їх використанням, та їх вартість може бути достовірно визначена.

Пунктом 10 ПСБО 9 встановлено, що первісною вартістю запасів, що виготовляються власними силами підприємства, визнається їхня виробнича собівартість, яка визначається за Національним положенням (стандартом) бухгалтерського обліку 16 «Витрати».

Відповідно до пункту 1 Національного положення (стандарту) бухгалтерського обліку 7 «Основні засоби», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 27.04.2000 року №2 (далі по тексту - ПСБО 7) це Національне положення (стандарт) визначає методологічні засади формування в бухгалтерському обліку інформації про основні засоби, інші необоротні матеріальні активи та незавершені капітальні інвестиції в необоротні матеріальні активи (далі - основні засоби), а також розкриття інформації про них у фінансовій звітності.

Згідно з пунктом 4 ПСБО 7 терміни мають таке значення:

амортизація - систематичний розподіл вартості, яка амортизується, необоротних активів протягом строку їх корисного використання (експлуатації);

основні засоби - матеріальні активи, які підприємство утримує з метою використання їх у процесі виробництва або постачання товарів, надання послуг, здавання в оренду іншим особам або для здійснення адміністративних і соціально-культурних функцій, очікуваний строк корисного використання (експлуатації) яких більше одного року (або операційного циклу, якщо він довший за рік).

Пунктом 23 ПСБО 7 передбачено, що нарахування амортизації здійснюється протягом строку корисного використання (експлуатації) об`єкта, який встановлюється підприємством (у розпорядчому акті) при визнанні цього об`єкта активом (при зарахуванні на баланс), і призупиняється на період його реконструкції, модернізації, добудови, дообладнання та консервації.

Відповідно до підпункту 5 пункту 26 ПСБО 7 нарахування амортизації може здійснюватися з урахуванням мінімально допустимих строків корисного використання основних засобів, встановлених податковим законодавством.

Згідно з підпунктом 138.3.3 пункту 138.3 статті 138 Податкового Кодексу України мінімально допустимі строки амортизації основних засобів та інших необоротних активів в залежності від встановлених цим Кодексом груп складають від 2 до 20 років.

Відповідно до підпункту 138.3.2 пункту 138.3 статті 138 Податкового кодексу України не підлягають амортизації та проводяться за рахунок відповідних джерел:

- вартість гудвілу;

- витрати па придбання/самостійне виготовлення невиробничих основних засобів, невиробничих нематеріальних активів;

- на ремонт, реконструкцію, модернізацію або інші поліпшення невиробничих основних засобів, невиробничих нематеріальних активів.

Термін «невиробничі основні засоби», «невиробничі нематеріальні активи» означають відповідно основні засоби, нематеріальні активи, не призначені для використання в господарській діяльності платника податку.

Отже, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що розрахунок внеску на регулювання, застосований відповідачем, не враховує наявності у металургійному виробництві: товарів, робіт (послуг) не реалізованих у звітному періоді, по яким не виникає отримання доходу у такому звітному періоді; товарів робіт (послуг), які не використовуються в господарській діяльності позивача, коли виникнення доходу відсутнє взагалі. Також, в розрахунку відповідачем не враховуються особливості амортизаційних нарахувань основних засобів, передбачених бухгалтерським та податковим обліками, а саме наявності витрат - обсягів електричної енергії, використаних у певному звітному періоді для виробництва (капітального та поточного ремонту) основних засобів та інших необоротних активів, які підлягають амортизації протягом строку їх корисного використання (експлуатації) в продовж багатьох звітних періодів у межах норм амортизаційних відрахувань. Зазначені витрати поступово компенсуються доходами в продовж багатьох звітних періодів в межах строків, визначених законодавством.

Відповідно до пункту 5 Порядку №491 формула суми внеску на регулювання не містить таких термінів (величин), як корисний відпуск електричної енергії, товарна продукція або собівартість продукції, які використовуються відповідачем для розрахунку внеску на регулювання.

Відтак, розрахунок внеску на регулювання, застосований відповідачем, не відповідає вимогам чинного законодавства та не є правомірним.

Водночас частиною 5 статті 77 Закону №2019 встановлено, що при визначенні санкцій за порушення, передбачені цією статтею, регулятор та центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері нагляду (контролю) в галузі електроенергетики, враховують серйозність і тривалість правопорушення, наслідки правопорушення для інтересів ринку електричної енергії та учасників ринку, пом`якшуючі та обтяжуючі обставини. Поведінка правопорушника, спрямована на зменшення негативних наслідків правопорушення, негайне припинення правопорушення після його виявлення, сприяння виявленню правопорушення регулятором та центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері нагляду (контролю) в галузі електроенергетики, під час перевірки вважаються пом`якшуючими обставинами.

Відповідно до положень пункту 10.2 та пункту 10.3 глав 10 Порядку контролю за дотриманням ліцензіатами, що провадять діяльність у сферах енергетики та комунальних послуг, законодавства у відповідних сферах та ліцензійних умов, затвердженого постановою НКРЕКП від 14.06.2018 року №428 при застосуванні санкцій НКРЕКП має дотримуватися принципів пропорційності порушення і покарання та ефективності санкцій, які мають стримуючий вплив. У разі повного або часткового усунення ліцензіатом порушень ліцензійних умов, вимог законодавства, виявлених під час перевірки, до моменту прийняття рішення на засіданні НКРЕКП, що обов`язково підтверджується відповідними документами, факт усунення враховується при прийнятті рішення щодо застосування до ліцензіата санкцій та/або заходів регуляторного впливу. При визначенні санкцій за порушення, передбачені законами України «Про ринок електричної енергії» та «Про ринок природного газу», НКРЕКП враховує серйозність і тривалість правопорушення, наслідки правопорушення для інтересів ринку та учасників ринку, пом`якшуючі та обтяжуючі обставини. Поведінка правопорушника, спрямована на зменшення негативних наслідків правопорушення, негайне припинення правопорушення після його виявлення, сприяння виявленню правопорушення НКРЕКП під час перевірки вважаються пом`якшуючими обставинами. За порушення законодавства та ліцензійних умов у сферах енергетики та комунальних послуг НКРЕКП може застосовувати до ліцензіатів не тільки накладення штрафу, а також санкції у вигляді застереження та/або попередження про необхідність усунення порушень.

Тож основним напрямком цього закону є регулювання відносини, пов`язаних з виробництвом, передачею, розподілом, купівлею-продажем, постачанням електричної енергії для забезпечення надійного та безпечного постачання електричної енергії споживачам з урахуванням інтересів споживачів, розвитку ринкових відносин та мінімізації витрат на постачання електричної енергії.

Згідно з пунктом 1.3 Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з виробництва електричної енергії, затверджених Постановою НКРЕКП від 27.12.2017 року №1467, в редакції з 20.10.2020 року, діяльність з виробництва електричної енергії суб`єктів господарювання не підлягає ліцензуванню у випадках, якщо електрична енергія виробляється без мети її продажу на підставі договору та споживається для власних потреб.

З матеріалів справи вбачається, що позивач здійснював виробництво електричної енергії виключно на власні потреби для її використання у металургійному виробництві та не отримує доходу від реалізації електричної енергії споживачам. В діяльності позивача відсутня база нарахування внеску на регулювання та не виникає зобов`язань щодо нарахування та сплати такого внеску.

Вказана обставина відповідачем не спростована.

Разом з тим, позивачем підтверджено надання відповідачу звітів про сплату внеску на регулювання, форма звітності №20-НКРЕКП (квартальна), за І - IV квартали 2020 року, в яких проставлені нульові показники зазначеного внеску в рядку 1 (постачання електричної енергії за нерегульованим тарифом).

Діяльність позивача у сфері енергетики взагалі не має вплив на операції з постачання електричної енергії споживачам або на будь-які інші операції з передачі, розподілу, купівлі-продажу електричної енергії на відповідному ринку.

За таких обставин чинне законодавство передбачає застосування санкцій у вигляді застереження та/або попередження про необхідність усунення порушень.

Відповідачем ані суду першої, ані суду апеляційної інстанції не надано доказів на підтвердження наявності порушень, визначених актом перевірки, та в матеріалах справи такі докази відсутні.

З урахуванням наведених вище обставин в їх сукупності колегія суддів погоджує висновок суду першої інстанції, що Постанови від 10.11.2021 року №2070 та №2069 у частині заявлених позивачем вимог є протиправними та підлягають скасуванню.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення адміністративного позову.

У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, інші, зазначені в апеляційній скарзі доводи, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Згідно частини першої статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду відсутні.

Оскільки дана справа розглянута судом апеляційної інстанції у відповідності до вимог частини 1 статті 310 Кодексу адміністративного судочинства України за правилами спрощеного провадження та не відноситься до справ, передбачених частиною 4 статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись статтями 77, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг залишити без задоволення.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 19 вересня 2022 року в адміністративній справі № 280/11957/21 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття і не може бути оскаржена в касаційному порядку крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Повне судове рішення складено 02 березня 2023 року.

Головуючий - суддя І.В. Юрко

суддя С.В. Чабаненко

суддя С.Ю. Чумак