Справа № 380/14459/21
Суддя: Карп'як Оксана Орестівна
Дата ухвалення: 2023-03-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 березня 2023 року м. Львів

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Карп`як О.О., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Голови Верховної Ради України Стефанчука Р.О. (Разумкова Д.О.), Керівника Офісу Президента України Єрмака А.Б. про зобов`язання вчинити дії, -

в с т а н о в и в:

На розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Керівника Офісу Президента України А.Б. Єрмака, Голови Верховної Ради України Д.О. Разумкова, у якій позивачі просять:

- зобов`язати Голову Верховної Ради України Д.О. Разумкова та Керівника Офісу Президента України А.Б. Єрмака забезпечити розробку підпорядкованими державними підрозділами заходів по відновленню їх конституційного права бути співвласниками державного майна і коштів з визначенням конкретних виконавців і термінів по кожному заходу.

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 06.09.2021 року позовну заяву залишено без руху.

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 06.10.2021 позовну заяву повернуто позивачам.

Не погоджуючись з ухвалою від 06.10.2021, позивачі оскаржили її до суду апеляційної інстанції.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 15.02.2022 апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задоволено, ухвалу Львівського окружного адміністративного суду про повернення позовної заяви від 06.10.2021 у справі №380/14459/21 скасовано, а справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 14.03.2022 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, призначено судове засідання.

12.04.2022 позивачами подано в судовому засіданні заяву про уточнення позовних вимог, відповідно до якої просять:

- зобов`язати Голову Верховної Ради України ОСОБА_3 та Керівника Офісу Президента України Андрія Борисовича Єрмака забезпечити розробку підпорядкованими їм державними підрозділами заходів по відновленню їх конституційного права бути співвласниками державного майна і коштів з визначенням конкретних виконавців і термінів по кожному заходу.

Ухвалою від 12.04.2022, занесеною до протоколу судового засідання, прийнято до розгляду заяву позивачів про зміну позовних вимог.

21.06.2022 до суду надійшов відзив відповідача.

Ухвалою від 21.06.2022 суд перейшов із спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін до розгляду справи за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання.

05.07.2022 та 19.07.2022 надійшли клопотання представників відповідачів про розгляд справи без їх участі.

Ухвалою від 21.07.2022 клопотання представника відповідача про закриття провадження у справі задоволено, закрито провадження у справі.

Не погоджуючись з ухвалою від 21.07.2022, позивачі оскаржили її до суду апеляційної інстанції.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 22.11.2022 апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задоволено, ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 21 липня 2022 року про закриття провадження у справі № 380/14459/21 скасовано, справу направити на продовження розгляду до суду першої інстанції.

Відповідно до висновків суду апеляційної інстанції, зобов`язання Голови Верховної Ради України та Керівника Офісу Президента України забезпечити розробку підпорядкованими їм державними підрозділами заходів по відновленню конституційного права позивачів не охоплюється стадіями законодавчого процесу. Отже, захисту адміністративним судом підлягає фактично порушене право, інтереси особи у публічно-правових відносинах з відповідачем і саме при здійсненні ним чітко визначених чинним законодавством владних управлінських функцій.

Справа надійшла до Львівського окружного адміністративного суду 26.12.2022 року. За результатом автоматизованого розподілу судової справи між суддями, дану справу передано для розгляду судді Львівського окружного адміністративного суду Карп`як О.О.

Ухвалою від 29.12.2022 прийнято справу до провадження, призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, відповідачам встановлено строк для подання відзиву до суду протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали.

23.01.2023 надійшла заява позивача про відвід судді Карп`як О.О.

Ухвалою від 24.02.2023 заяву про відвід судді Карп`як О.О., від 23.01.2023 року у справі № 380/14459/21 визнано необґрунтованою, заяву про відвід судді Карп`як О.О., передано для реєстрації в автоматизованій системі документообігу та визначення судді для її розгляду.

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду (суддя Гулкевич І.З.) від 27.02.2023 відмовлено в задоволенні заяви ОСОБА_1 про відвід судді Карп`як Оксани Орестівни у справі №380/14459/21.

25.01.2023 надійшов відзив Керівника Офісу Президента України, а 27.01.2023 - відзив Голови Верховної Ради України.

Позиція позивачів:

Позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , вважають себе і усіх громадян України, співвласниками державного майна і коштів. Усе державне майно створене руками народу України, в тому числі і нашими руками, і тому є власністю народу, а ми, цього народу, є співвласниками державного майна і коштів. Право народу України бути власником державного майна і коштів було закріплено в Конституції УРСР 1978 року із змінами, внесеними Верховною Радою України. Стаття Конституції визначала: «Державна власність - спільне надбання всього радянського народу, основна форма соціалістичної власності. У виключній власності держави є: земля, її надра, води, ліси. Державі належать основні засоби виробництва в промисловості, будівництві і сільському господарстві, засоби транспорту І зв`язку, банки, майно організованих державою торговельних, комунальних та інших підприємств, основний міський житловий фонд, а також інше майно, необхідне для здійснення завдань держави.» Приймаючи Конституцію України 1996 року народні депутати Верховної Ради України першого скликання в статті 13 залишили за народом України право бути власником: і надр, води і лісів, а хто є власником основних засобів виробництва в промисловості будівництві і сільському господарстві, засобів транспорту і зв`язку, банків з їх капіталами вказали, Тож Конституція України позбавила народ права бути власниками державного і державних грошей, і взагалі не визначила хто є цим власником. Визначення власності державного майна перейшло з основного закону у Цивільний кодекс України, який визначає власником державного майна і грошей державу Україну. Ні Конституція, ні інші не пояснюють як треба розуміти термін «держава Україна». Позивачі неодноразово зверталася до Верховної Ради України із запитами в яких просили скерувати їм копію нормативно правового документа Верховної Ради України, в якому є законодавче визначення терміну «держава Україна». Конкретної відповіді на ці запити вони не отримували, на думку позивачів це означає, що законодавчо визначення терміну «держава Україна» не існує, і кожний державний службовець трактує поняття «держава Україна» як йому вигідно. Позивачі в позовній заяві вказують, що в заяві позивача ОСОБА_1 (додаток 4) на адресу Голови Верховної Ради Україні, Разумкова та Президента України В. О. Зеленського, було роз`яснено, що громадяни України не погоджуються з позбавленням їх права бути співвласниками державного майна і з та привласненням народними депутатами України права заволодіти державним майном і коштами. В заяві було запропоновано підготувати проект змін по Конституції України з внесення в Конституцію чіткого визначення терміну «держати України». Офіс Президента України листом (додаток 5) повідомив, що вони ним питанням не будуть займатися і заяву надіслали до Апарату Верховної Ради України. Апарат Верховної Ради України так само не став розглядати що заяву і надіслав її до Міністерства юстиції України. Заступник Міністра юстиції України О. А. Банчук, як відповідь. на заяву, прислав додаток (6), в якому переписав норми діючого законодавства і повідомив, що цей лисі інформаційний характер. У зв`язку з небажанням працівників Офісу Президента України і Апарату Верховної Ради України виконувати вимоги Закону України «Про звернення громадян», позивач ОСОБА_4 , ОСОБА_5 звернувся з заявою (додаток 7, додаток 9) до Президента України В.О. Зеленського, Керівника Офісу Президента України А.Б. Єрмака з вимогами відновити конституційне право у відповідності до діючого законодавства. Позивачі в позовній заяві не погоджуються з тим, що відповідь лист, який вони отримали замість ОСОБА_6 , відповідь на це звернення було надано ОСОБА_7 . Позивач - ОСОБА_1 , повторно звернувся до Голови Верховної Ради України Д.О. Разумкова, в якій вимагав розробити і прийняти зміни до Конституції України, які повернуть право народу України бути власником національного багатства. (додаток 11). Апарат Верховної Ради України листом (додаток 12) за дорученням Голови Верховної Ради України ця заява була передана на розгляд Комітету Верховної Ради України з питань правової політики. Голова Комітету Верховної Ради України з питань правової політики А.Є. Костін листом (додаток 13) повідомив, що звернення доведено до народних депутатів України членів Комітету, для врахування в законотворчій діяльності. Позивач - ОСОБА_1 , звернувся до Голови відповідного Комітету (додаток 14) з проханням розглянути на засіданні питання порушення конституційного права громадян. Відповідь (додаток 15) ОСОБА_8 , на думку позивача містить відмову розглядати питання порушення конституційного права, бо вважає що це питання відноситься до комітету з питань правової політики. Вказують, що згідно ст.19 Закону України «Про звернення громадян» відповідні службовці Офісу Президента України були зобов`язані у разі визнання заяви позивача необґрунтованою роз`яснити порядок оскарження прийнятого нею рішення. Офіс Президента України не виконав своїх обов`язків, передбачених законами і Положенням, дав необґрунтовану відповідь і фактично відмовив позивачу у його праві звертатись до Президента України, як до гаранта дотримання Конституції України, прав і свобод людини і громадянина, тому персональну відповідальність за це невиконання та порушення права громадянина несе Керівник Офісу Президента України. Вважають, що відповідно до ст.88 Конституції України, Голова Верховної Ради України був зобов`язаний організувати надання відповіді у відповідності до законодавства. Як і у випадку з аналогічним зверненням до Президента України, Верховна Рада України повинна була або визнати заяву позивача необґрунтованою, або забезпечити поновлення порушених конституційних прав громадян, але ні першого ні другого не було зроблено. Фактично, Верховна Рада України не діяла у відповідності до статті 19 Конституції України. Вважають, що відповідачі несуть відповідальність за порушення державними установами, які вони очолюють, їх права на отримання на звернення обґрунтованої відповіді, що передбачено ст.40 Конституції України, бо відповіді були необґрунтованими. Звертають увагу на те, що ОСОБА_1 в своїх заявах до Президента України та Голови Верховної Ради України вимагав поновлення не тільки свого особистого конституційного права, а права всіх громадян України бути співвласниками державного майна і коштів, тобто він фактично звертався від імені всіх громадян України. З огляду на вищенаведене, просять позов задоволити.

Заперечення відповідачів:

Представник Керівника Офісу Президента України у відзиві проти позову заперечує, вважає його необґрунтованим з огляду на наступне. Вказує, що до Офісу 18.02.2021 надходило звернення ОСОБА_1 від 15.02.2021 з питань Конституції України, Законів України, актів Президента України, яке на підставі ч.3 ст.7 Закону України «Про звернення громадян» було направлено до Апарату Верховної Ради України, про що водночас було письмово повідомлено заявника листом від 19.02.2021 №22/008146-13. Залишившись незадоволеним наданою відповіддю, ОСОБА_1 звернувся із заявою від 31.05.2021 до Президента України з проханням виконати свій обов`язок гаранта та забезпечити відновлення конституційного права громадян України бути співвласниками державного майна та коштів. Завідувач відділу опрацювання звернень громадян ОСОБА_9 листом від 01.07.2021 №22/027668-13 надала обґрунтовану відповідь на таку заяву. Більше того, заявнику було роз`яснено, що обов`язок Президента України особисто надавати відповіді на звернення громадян Конституцією України не передбачено. Проте, залишившись знову незадоволеним змістом наданих відповідей, ОСОБА_1 09.07.2021 звернувся до Керівника Офісу Президента України Єрмака А.Б. з вимогою забезпечити опрацювання його звернення від 31.05.2021 у відповідності із вимогами чинного законодавства України. Завідувач відділу опрацювання звернень громадян ОСОБА_9 листом від 12.08.2021 №22/033486-13 повідомила ОСОБА_1 , що позицію Офісу стосовно порушеного у його зверненні питання викладено у листі від 01.07.2021 №22/027668-13. Також заявнику було повідомлено, що його звернення було надіслано до Секретаріату Кабінету Міністрів України для організації детального розгляду в межах компетенції та відповідного реагування. Тому вважає, що розгляд звернень ОСОБА_1 у період з лютого по серпень 2021 року було організовано в Офісі Президента України відповідно до вимог чинного законодавства України. Звертає увагу, що вимога забезпечити розробку підпорядкованими державними підрозділами заходів по відновленню конституційного права позивачів бути співвласниками державного майна і коштів з визначенням конкретних виконавців і термінів по кожному заходу є втручанням в дискреційні повноваження Глави держави, визначених Конституцією України. З огляду на вищенаведене, просить відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Представник Голови Верховної Ради України у відзиві проти позову заперечує, вважає його необґрунтованим з огляду на наступне. Вказує, що заявлені позивачами вимоги та наведена у позові мотивація свідчить про те, що позивачі фактично просять суд зобов`язати, зокрема Голову Верховної Ради України вчинити дії, які безпосередньо стосуються законодавчої діяльності парламенту, однак такі дії не відносяться до публічно владних управлінських функцій відповідача в розумінні положень ст.4 КАС України. Вважає, що у правовідносинах, які склалися, повинен існувати прямий зв`язок здійснення владних управлінських функцій Головою Верховної Ради України та Керівником Офісу Президента України по відношенню до позивачів. Вважає, що позивачами не дотримано вимог ст.160 КАС України та не викладено обставини, за яких, на їх думку, порушено їх права, свободи чи інтереси саме Керівником Офісу Президента України та Головою Верховної Ради України. Також відсутні будь які доводи стосовно допущення конкретними суб2єктами владних повноважень порушень норм закону під час здійснення ними владних управлінських функцій щодо позивачів, не зазначено, у чому полягає порушення прав, свобод та інтересів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відповідачами у справі. Виходячи з наведеного, зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії має бути способом відновлення права особи, порушеного діями чи бездіяльністю таких осіб, які вона просить визнати протиправними. Однак, доводи позовної заяви в частині обґрунтування позовних вимог містять лише загальні посилання на Конституцію України, при цьому не містять посилання на норми чинного законодавства України, які передбачають повноваження відповідачів вчиняти дії, про які просять позивачі у позовній заяві. Вважає, що позивачі не навели у позовній заяві обставини, які б підтверджувались відповідними доказами, що станом на дату звернення до суду з позовом їх права, свободи та інтереси порушені відповідачами під час здійснення ними владних управлінських функцій. Окрім того вважає, що оскільки розгляд цього спору перебуває поза межами не лише юрисдикції адміністративних судів, а й не належить до юрисдикції жодного іншого суду, підстав для роз`яснення позивачам до суду якої інстанції належить його вирішення немає. З огляду на вищенаведене, просить відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Суд, з`ясувавши обставини, на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, дослідивши докази, якими вони обґрунтовуються, встановив наступне.

У запиті на інформацію від 23.11.2020 року ОСОБА_1 , яке адресоване Верховній Раді України, просив надіслати на його поштову адресу копію нормативно правового документа Верховної Ради України, в якому є визнання терміну «держава України».

У запиті на інформацію (повторно) від 30.11.2020 року ОСОБА_1 , адресоване Верховній Раді України, просив у відповідності до Закону України «Про доступ до публічної інформації» скерувати на його поштову адресу копію законодавчого акту, або написати, що такого нормативно правового документа у Верховній Раді України не існує.

Апарат Верховної Ради України листом від 11.12.2020 №09-0471.13.11/33.1-12.20-Х скеровано звернення ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України.

Міністерство юстиції України за результатами розгляду звернення ОСОБА_10 на отримання публічної інформації від 30.11.2020 року, яке надійшло із Апарату Верховної Ради України листом (Заступника Міністра Олександра Банчук) від 11.12.2020 року за № 09-0471.13.11/33.1-12.20-Х, повідомлено ОСОБА_10 , що до повноважень Мін`юсту належить відслідковування інформації, яка розміщується у розділі «Законодавство України» офіційного веб-сайту Верховної Ради України. При цьому інформуємо, що термін «держава» в законодавстві визначається через органи державного управління. Статтею 6 Конституції України визначено, що державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України. Єдиним органом законодавчої влади в Україні є парламент Верховна Рада України (стаття 75 Конституції України). Частинами першою та другою статті 124 Конституції України встановлено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій органами чи посадовими особами не допускається. Систему органів виконавчої влади відповідно до розділу IV Конституції України, частини першої статті 1 Закону України «Про Кабінет Міністрів України», частини першої 1 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади», частини другої статті 1 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» складають Кабінет Міністрів України, міністерства, інші центральні органи виконавчої влади та місцеві державні адміністрації. Кабінет Міністрів України є вищим органом у системі органів виконавчої влади; здійснює виконавчу владу безпосередньо та через міністерства, інші центральні органи виконавчої влади. Раду міністрів Автономної Республіки Крим та місцеві державні адміністрації, спрямовує, координує та контролює діяльність цих органів (частими перша та друга статті 1 Закону України «Про Кабінет Міністрів України»). Водночас Президент України є главою держави і виступає від її імені Президента України є гарантом державного суверенітету, територіальної цілісності України, додержання Конституції України, прав і свобод людини і громадянина (частини перша та друга статті 102 Конституції України).

15.02.2021 року ОСОБА_1 , звернувся із заявою до Голови Верховної Ради України, (копія Президенту України Зеленському В.О.) в якій просив Верховну Раду України підготувати законопроект, яким в перший розділ Конституції України буде вводитися чітке визначення терміну «держава України», винести цей законопроект на всенародне обговорення і за підсумками всенародного обговорення поставити його на голосування.

Листом від 19.02.2021 року № 22/008146-13 (Заступник Керівника Департаменту з питань звернення громадян К.Кокарєв) повідомив про те, що звернення від 15.02.2021, яке надійшло до Офісу Президента України надіслано з листом від 19.02.2021 № 22/008146-13 за належністю на розгляд у межах компетенції до Апарату Верховної Ради України.

Міністерство юстиції України розглянуто звернення від 15.02.2021 року, адресоване Президентові України та Голові Верховної Ради України (надіслане листами Офісу Президента України від 19.02.2021 року № 22/008146-13, Апарату Верховної Ради України від 24.02.2021 року № 09/06-2021/62175, Секретаріату Кабінету Міністрів України від 01.03.2021 року № 41-Х-008161/13) за результатами розгляду звернення ОСОБА_10 листом (Заступника Міністра Олександра Банчук) від 31.03.2021 року, в межах компетенції повідомлено наступне.

«Щодо питання визначення терміну «власник державного майна» зазначаємо, що відповідно до Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Суб`єктами права власності в Український народ та інші учасники цивільних відносин, визначенні статтею 2 цього Кодексу. Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. У державній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить державі Україна. Від імені та в інтересах держава Україна право власності здійснюють відповідно органи державної влади. Управління майном, що є у державній власності, здійснюється державними органами, а у випадках, передбачених законом, може здійснюватися іншими суб`єктами. (стаття 170, частина перша статті 316, частина перша статті 317, частина перша статті 318, стаття 326 зазначеного Кодексу). Також щодо питання внесення змін до розділу 1 Конституції України зазначаємо, що відповідний порядок врегульовано розділом ХІІІ Основного закону України. Так, законопроект про внесення змін до розділу «Загальні засади», розділу ІІІ «Вибори. Референдум» 1 розділу ХІІІ «Внесення змін до Конституції України» подається до Верховної Ради України Президентом України або не менш як двома третинами від конституційного складу Верховної Ради України і за умови його прийняття не менш як двома третинами від конституційного складу Верховної Ради України, затверджується всеукраїнським референдумом, який призначається Президентом України. Законопроект про внесення змін до Конституції України розглядається Верховною Радою України за наявності висновку Конституційного Суду України щодо відповідності законопроекту вимогам статей 157 і 158 Конституції (статті 156, 159 Конституції України). Водночас повідомляємо, що листи Міністерства юстиції України мають інформаційний характер і не встановлюють норм права».

31.05.2021 року ОСОБА_1 , звернувся із заявою до Президента України В.О., Зеленського, як до гаранта дотримання Конституції України, прав і свобод людини і громадянина, з проханням виконати свій обов`язок гаранта та забезпечити відновлення конституційного права громадян України бути співвласниками державного майна і коштів.

У цій заяві позивач - ОСОБА_1 окремо звернувся до керівників підрозділів Офісу Президента України і особисто керівника Офісу А.Б. Єрмака з проханням, а саме не порушувати вимоги законодавства України, Положення про Офіс Президента України, а саме не приймати кінцеве рішення по цьому зверненні замість Президента України, не пересилати це звернення для вирішення до інших державних установ, бо вони не мають на це повноважень ОСОБА_6 , на думку заявника зробив порушення законодавства, коли з подання Керівника Департаменту з питань звернень громадян Г. Кільової резолюцією від 24.03.2021 прийняв кінцеве рішення про припинення розгляду звернення від 30.11.2020 року до Президента України, як гаранта дотримання Конституції України, прав і свобод людини і громадянина про відновлення конституційних прав заявника особисто обирати кандидата на посади до органів виконавчої і органів державної влади.

Офіс Президента України, Департамент з питань звернень громадян, листом від 01.07.2021 року № 22/027668-13 (за підписом завідувача відділу опрацювання звернень громадян С. Остафійчук), повідомлено ОСОБА_1 , що порушені у його зверненні до Президента України В.О. Зеленського від 31.05.2021 року питання щодо вжиття Президентом України заходів з відновлення конституційного права громадян України бути співвласниками державного майна і коштів проаналізовано в межах компетенції у відповідних структурних підрозділах Офісу Президента України. Також вказано:

«Зазначаємо, що відповідно до Конституції України:

земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

кожний громадянин має право користуватися природними об`єктами права власності народу відповідно до закону (частина перша, друга статті 13);

виключно законами України визначається правовий режим власності; Державний бюджет України і бюджетна система України; Бюджетним кодексом України визначаються правові засади функціонування бюджетної системи України, її принципи, основи бюджетного процесу і міжбюджетних відносин та відповідальність за порушення бюджетного законодавства (пункт 7 частини першої, пункт 1 частини другої статті 92).

Відповідно до Цивільного кодексу України.

майнові відносини (цивільні відносини) регулюються цивільним законодавством (частина перша статті 1);

правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. (частина перша статті 316);

суб`єктами права власності є Український народ та інші учасники цивільних відносин, визначені статтею 2 цього Кодексу (фізичні особи та юридичні особи, держави та інші суб`єкти публічного права (частина перша статті 318);

держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 170);

У державній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить державі Україна; від імені та в інтересах держави Україна право власності здійснюють відповідно органи державної влади; управління майном, що є у державній власності, здійснюється державними органами, а у випадках, передбачених законом, може здійснюватися іншими суб`єктами. (стаття 326).

За Конституцією України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. (частина друга статті 19).

За Основним Законом України повноваження щодо управління об`єктами державної власності, відповідно до закону, розробки проекту, закону про Державний бюджет України і забезпечення виконання затвердженого Верховною Радою України Державного бюджету України, подання Верховній Раді України звіту про його виконання здійснює Кабінет Міністрів України (пункти 5,6 статті 116).

Водночас зазначаємо, що обов`язок Президента України особисто надавати відповіді на звернення громадян Конституцією України не передбачено.

Згідно з пунктом 28 частини першої статті 106 Конституції України Президент України створює для здійснення своїх повноважень консультативні, дорадчі та інші допоміжні органи і служби.

У межах реалізації вказаного конституційного права Указом Президента України від 20 червня 2019 року № 417 «Питання забезпечення діяльності Президента України» утворено Офіс Президента України шляхом реорганізації та скорочення чисельності працівників Адміністрації Президента України.

Відповідно до пункту 3 Положення про Офіс Президента України, затвердженого Указом Президента України від 25 червня 2019 року № 436, основними завданнями Офісу є

є організаційне, правове, консультативне, інформаційне, експертно-аналітичне та інше забезпечення здійснення Президентом України визначених Конституцією України повноважень.

Підпунктом 22 пункту 4 вказаного Положення на Офіс Президента України покладено організацію прийому та розгляд звернень громадян які звертаються безпосередньо до Президента України. Виконання цих завдань забезпечує Департамент з питань звернень громадян (далі Департамент).

Викладене узгоджується з положенням частини другої статті 19 Закону України «Про звернення громадян», відповідно до якої у разі необхідності та за наявності можливостей розгляд звернень громадян покладається на посадову особу чи підрозділ службового апарату, спеціально уповноважені здійснювати цю роботу, в межах бюджетних асигнувань. Отже, організація Департаментом розгляду звернень громадян адресованих Главі держави, Офісу Президента України та його посадовим особам, відбувається в силу законодавчо встановленого механізму.».

09.07.2021 року ОСОБА_1 , звернувся із заявою до Керівника Офісу Президента України А.Б. Єрмака, в якій просив забезпечити опрацювання його звернення до Президента України від 31.05.2021 року з вимогою відновити його і усіх громадян України конституційне право бути співвласником державного майна і коштів у відповідності до діючого законодавства.

Офіс Президента України, Департамент з питань звернень громадян, листом від 12.08.2021 року № 22/033486-13 (за підписом завідувача відділу опрацювання звернень громадян С. Остафійчук), повідомлено ОСОБА_1 , що позиція Офісу Президента України стосовно порушеного у його зверненні від 31.05.2021 року питання викладена у листі № 22/027668-13 від 01.07.2021 року. Також у листі у межах компетенції, була надана відповідь, яка за змістом є аналогічною відповіді Офісу Президента України, Департамент з питань звернень громадян, листом від 01.07.2021 року № 22/027668-13. Також в листі повторно процитовано зміст з листа 01.07.2021 року № 22/027668-13. Повідомлено, що його звернення надіслано до Секретаріату Кабінету Міністрів України для організації детального розгляду в межах компетенції та відповідного реагування.

14.06.2021 року ОСОБА_1 , звернувся із заявою до Голови Верховної Ради України Разумкова Д.О., в якій зокрема, просив роз`яснити громадянам України їхню правову позицію стосовно питання хто є власником державного майна і коштів, чи цим власником є тільки 450 громадян України, перелік яких змінюється кожні чотири роки, чи усі без винятку громадяни України. У заяві позивач ОСОБА_1 , вимагав розробити і прийняти зміни до Конституції України, які повернуть право народу України бути власником усього національного багатства держави, у тому числі державного майна, коштів Державного бюджету та золотовалютних запасів держави, корпоративних прав держави, інтелектуальної, культурної, наукової, та історичної спадщини.

Апарат Верховної Ради України, листом від 18.06.2021 № 09/15-2021-202760, повідомив ОСОБА_1 , що його звернення одержано і 18.06.2021 року за дорученням Голови Верховної Ради України за № 5116Х-6-06.2021/201607, передано на розгляд до Комітету Верховної Ради України з питань правової політики.

Листом від 29.06.2021 року № 04-26/18-2021/212296 Комітет з питань правової політики Верховної Ради України (Голова Комітету А.Є. Костін), повідомив ОСОБА_1 , зокрема про те, що у Конституції України закріплено загальні засади законодавчого процесу та, зокрема визначено суб`єктів права законодавчої ініціативи. Відповідно до частини першої статті 93 Основного Закону України право законодавчої ініціативи у Верховній Раді Україні належить Президентові України, народним депутатам України та Кабінету Міністрів України. Також було проінформовано, що звернення доведено до відома народних депутатів України членів Комітету Верховної Ради України з питань правової політики для врахування в законотворчій роботі.

30.06.2021 року ОСОБА_1 , звернувся із заявою до Голови та членів Комітету Верховної Ради України з питань правової політики, в якій просив на засіданні комітету розглянути питання порушення конституційного права громадян України бути співвласниками державного майна і коштів, про що заявник стверджує у своїй заяві (додаток 1), зробити свій внесок і прийняти відповідне рішення Комітету.

Листом Комітет з питань прав людини, де окупації та реінтеграції тимчасово окупованих територій у Донецькій, Луганській областях та Автономній Республіки Крим, міста Севастополя, національних меншин і міжнаціональних відносин, листом від 14.07.2021 року за № 04-25/17-2021/231748 позивача повідомлено, зокрема про те, що питання які заявник порушує у своєму зверненні належить до предмету вирішення Комітету Верховної Ради України з питань правової політики. Також у листі вказано, що народних депутатів та членів Комітету із змістом листа буде ознайомлено.

Не погоджуючись з вищевказаними діями відповідачів, позивачі звернулися до суду з даним позовом.

При вирішенні спору суд керувався таким.

Відповідно до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі також - КАС України) завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

За змістом частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Перевіряючи поведінку відповідачів у межах спірних правовідносин на відповідність критеріям, передбаченим частиною другою статті 2 КАС України, суд звертає увагу на таке.

Відповідно до статті 40 Конституції України кожному гарантовано право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Питання практичної реалізації громадянами України наданого їм Конституцією України права вносити в органи державної влади, об`єднання громадян пропозиції про поліпшення їх діяльності, викривати недоліки в роботі, оскаржувати дії посадових осіб, державних і громадських органів регулюються Законом №393/96-ВР.

Згідно з частиною першою статті 1 Закону №393/96-ВР громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально - економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Відповідно до частин першої, третьої статті 3 Закону №393/96-ВР під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги.

Заява (клопотання) - звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо.

Згідно зі статтею 4 Закону №393/96-ВР до рішень, дій (бездіяльності), які можуть бути оскаржені, належать такі у сфері управлінської діяльності, внаслідок яких: порушено права і законні інтереси чи свободи громадянина (групи громадян); створено перешкоди для здійснення громадянином його прав і законних інтересів чи свобод; незаконно покладено на громадянина які - небудь обов`язки або його незаконно притягнуто до відповідальності.

Відповідно до частини першої статті 5 Закону №393/96-ВР звернення адресуються органам державної влади і органам місцевого самоврядування, підприємствам, установам, організаціям незалежно від форми власності, об`єднанням громадян або посадовим особам, до повноважень яких належить вирішення порушених у зверненнях питань.

Порядок розгляду заяв встановлений статтею 15 Закону №393/96-ВР.

Так, частиною першою вказаної статті передбачено, що органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань).

Згідно із частинами третьою і четвертою цієї ж статті відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) в обов`язковому порядку дається тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов`язки. Рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у заяві (клопотанні), доводиться до відома громадянина в письмовій формі з посиланням на Закон і викладенням мотивів відмови, а також із роз`ясненням порядку оскарження прийнятого рішення.

Частиною першою статті 18 Закону №393/96-ВР передбачено, що громадянин, який звернувся із заявою чи скаргою до органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, засобів масової інформації, посадових осіб, має право, зокрема, особисто викласти аргументи особі, що перевіряла заяву чи скаргу, та брати участь у перевірці поданої скарги чи заяви; бути присутнім при розгляді заяви чи скарги.

Відповідно до статті 19 Закону №393/96-ВР, органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об`єднання громадян, засоби масової інформації, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов`язані: об`єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги; у разі прийняття рішення про обмеження доступу громадянина до відповідної інформації при розгляді заяви чи скарги скласти про це мотивовану постанову; на прохання громадянина запрошувати його на засідання відповідного органу, що розглядає його заяву чи скаргу; скасовувати або змінювати оскаржувані рішення у випадках, передбачених законодавством України, якщо вони не відповідають закону або іншим нормативним актам, невідкладно вживати заходів до припинення неправомірних дій, виявляти, усувати причини та умови, які сприяли порушенням; забезпечувати поновлення порушених прав, реальне виконання прийнятих у зв`язку з заявою чи скаргою рішень; письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення; вживати заходів щодо відшкодування у встановленому законом порядку матеріальних збитків, якщо їх було завдано громадянину в результаті ущемлення його прав чи законних інтересів, вирішувати питання про відповідальність осіб, з вини яких було допущено порушення, а також на прохання громадянина не пізніш як у місячний термін довести прийняте рішення до відома органу місцевого самоврядування, трудового колективу чи об`єднання громадян за місцем проживання громадянина; у разі визнання заяви чи скарги необгрунтованою роз`яснити порядок оскарження прийнятого за нею рішення; не допускати безпідставної передачі розгляду заяв чи скарг іншим органам; особисто організовувати та перевіряти стан розгляду заяв чи скарг громадян, вживати заходів до усунення причин, що їх породжують, систематично аналізувати та інформувати населення про хід цієї роботи. У разі необхідності та за наявності можливостей розгляд звернень громадян покладається на посадову особу чи підрозділ службового апарату, спеціально уповноважені здійснювати цю роботу, в межах бюджетних асигнувань. Це положення не скасовує вимоги абзацу дев`ятого частини першої цієї статті.

З аналізу змісту заявлених позовних вимог позивачів, суд враховує, що позиція позивачів у цій справі зводиться до того, що відповідачами протиправно обмежено права позивачів, гарантовані статтею 19 Закону України «Про звернення громадян».

З матеріалів справи видно, що позивач 15.02.2021 року ОСОБА_1 , звернувся із заявою до Голови Верховної Ради України, (копія Президенту України Зеленському В.О.) в якій просив Верховну Раду України підготувати законопроект, яким в перший розділ Конституції України буде вводитися чітке визначення терміну «держава України», винести цей законопроект на всенародне обговорення і за підсумками всенародного обговорення поставити його на голосування.

Листом від 19.02.2021 року № 22/008146-13 (Заступник Керівника Департаменту з питань звернення громадян К.Кокарєв) повідомив про те, що звернення від 15.02.2021, яке надійшло до Офісу Президента України надіслано з листом від 19.02.2021 № 22/008146-13 за належністю на розгляд у межах компетенції до Апарату Верховної Ради України.

Міністерство юстиції України розглянуто звернення від 15.02.2021 року, адресоване Президентові України та Голові Верховної Ради України (надіслане листами Офісу Президента України від 19.02.2021 року № 22/008146-13, Апарату Верховної Ради України від 24.02.2021 року № 09/06-2021/62175, Секретаріату Кабінету Міністрів України від 01.03.2021 року № 41-Х-008161/13) за результатами розгляду звернення ОСОБА_10 листом (Заступника Міністра Олександра Банчук) від 31.03.2021 року, в межах компетенції повідомлено наступне.

«Щодо питання визначення терміну «власник державного майна» зазначаємо, що відповідно до Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Суб`єктами права власності в Український народ та інші учасники цивільних відносин, визначенні статтею 2 цього Кодексу. Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. У державній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить державі Україна. Від імені та в інтересах держава Україна право власності здійснюють відповідно органи державної влади. Управління майном, що є у державній власності, здійснюється державними органами, а у випадках, передбачених законом, може здійснюватися іншими суб`єктами. (стаття 170, частина перша статті 316, частина перша статті 317, частина перша статті 318, стаття 326 зазначеного Кодексу). Також щодо питання внесення змін до розділу 1 Конституції України зазначаємо, що відповідний порядок врегульовано розділом ХІІІ Основного закону України. Так, законопроект про внесення змін до розділу «Загальні засади», розділу ІІІ «Вибори. Референдум» 1 розділу ХІІІ «Внесення змін до Конституції України» подається до Верховної Ради України Президентом України або не менш як двома третинами від конституційного складу Верховної Ради України і за умови його прийняття не менш як двома третинами від конституційного складу Верховної Ради України, затверджується всеукраїнським референдумом, який призначається Президентом України. Законопроект про внесення змін до Конституції України розглядається Верховною Радою України за наявності висновку Конституційного Суду України щодо відповідності законопроекту вимогам статей 157 і 158 Конституції (статті 156, 159 Конституції України). Водночас повідомляємо, що листи Міністерства юстиції України мають інформаційний характер і не встановлюють норм права».

31.05.2021 року ОСОБА_1 , звернувся із заявою до Президента України В.О., Зеленського, як до гаранта дотримання Конституції України, прав і свобод людини і громадянина, з проханням виконати свій обов`язок гаранта та забезпечити відновлення конституційного права громадян України бути співвласниками державного майна і коштів.

У цій заяві позивач - ОСОБА_1 окремо звернувся до керівників підрозділів Офісу Президента України і особисто керівника Офісу А.Б. Єрмака з проханням, а саме не порушувати вимоги законодавства України, Положення про Офіс Президента України, а саме не приймати кінцеве рішення по цьому зверненні замість Президента України, не пересилати це звернення для вирішення до інших державних установ, бо вони не мають на це повноважень ОСОБА_6 , на думку заявника зробив порушення законодавства, коли з подання Керівника Департаменту з питань звернень громадян Г. Кільової резолюцією від 24.03.2021 прийняв кінцеве рішення про припинення розгляду звернення від 30.11.2020 року до Президента України, як гаранта дотримання Конституції України, прав і свобод людини і громадянина про відновлення конституційних прав заявника особисто обирати кандидата на посади до органів виконавчої і органів державної влади.

Офіс Президента України, Департамент з питань звернень громадян, листом від 01.07.2021 року № 22/027668-13 (за підписом завідувача відділу опрацювання звернень громадян С. Остафійчук), повідомлено ОСОБА_1 , що порушені у його зверненні до Президента України В.О. Зеленського від 31.05.2021 року питання щодо вжиття Президентом України заходів з відновлення конституційного права громадян України бути співвласниками державного майна і коштів проаналізовано в межах компетенції у відповідних структурних підрозділах Офісу Президента України. Також вказано:

«Зазначаємо, що відповідно до Конституції України:

земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

кожний громадянин має право користуватися природними об`єктами права власності народу відповідно до закону (частина перша, друга статті 13);

виключно законами України визначається правовий режим власності; Державний бюджет України і бюджетна система України; Бюджетним кодексом України визначаються правові засади функціонування бюджетної системи України, її принципи, основи бюджетного процесу і міжбюджетних відносин та відповідальність за порушення бюджетного законодавства (пункт 7 частини першої, пункт 1 частини другої статті 92).

Відповідно до Цивільного кодексу України.

майнові відносини (цивільні відносини) регулюються цивільним законодавством (частина перша статті 1);

правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. (частина перша статті 316);

суб`єктами права власності є Український народ та інші учасники цивільних відносин, визначені статтею 2 цього Кодексу (фізичні особи та юридичні особи, держави та інші суб`єкти публічного права (частина перша статті 318);

держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 170);

У державній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить державі Україна; від імені та в інтересах держави Україна право власності здійснюють відповідно органи державної влади; управління майном, що є у державній власності, здійснюється державними органами, а у випадках, передбачених законом, може здійснюватися іншими суб`єктами. (стаття 326).

За Конституцією України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. (частина друга статті 19).

За Основним Законом України повноваження щодо управління об`єктами державної власності, відповідно до закону, розробки проекту, закону про Державний бюджет України і забезпечення виконання затвердженого Верховною Радою України Державного бюджету України, подання Верховній Раді України звіту про його виконання здійснює Кабінет Міністрів України (пункти 5,6 статті 116).

Водночас зазначаємо, що обов`язок Президента України особисто надавати відповіді на звернення громадян Конституцією України не передбачено.

Згідно з пунктом 28 частини першої статті 106 Конституції України Президент України створює для здійснення своїх повноважень консультативні, дорадчі та інші допоміжні органи і служби.

У межах реалізації вказаного конституційного права Указом Президента України від 20 червня 2019 року № 417 «Питання забезпечення діяльності Президента України» утворено Офіс Президента України шляхом реорганізації та скорочення чисельності працівників Адміністрації Президента України.

Відповідно до пункту 3 Положення про Офіс Президента України, затвердженого Указом Президента України від 25 червня 2019 року № 436, основними завданнями Офісу є

є організаційне, правове, консультативне, інформаційне, експертно-аналітичне та інше забезпечення здійснення Президентом України визначених Конституцією України повноважень.

Підпунктом 22 пункту 4 вказаного Положення на Офіс Президента України покладено організацію прийому та розгляд звернень громадян які звертаються безпосередньо до Президента України. Виконання цих завдань забезпечує Департамент з питань звернень громадян (далі Департамент).

Викладене узгоджується з положенням частини другої статті 19 Закону України «Про звернення громадян», відповідно до якої у разі необхідності та за наявності можливостей розгляд звернень громадян покладається на посадову особу чи підрозділ службового апарату, спеціально уповноважені здійснювати цю роботу, в межах бюджетних асигнувань. Отже, організація Департаментом розгляду звернень громадян адресованих Главі держави, Офісу Президента України та його посадовим особам, відбувається в силу законодавчо встановленого механізму.».

09.07.2021 року ОСОБА_1 , звернувся із заявою до Керівника Офісу Президента України А.Б. Єрмака, в якій просив забезпечити опрацювання його звернення до Президента України від 31.05.2021 року з вимогою відновити його і усіх громадян України конституційне право бути співвласником державного майна і коштів у відповідності до діючого законодавства.

Офіс Президента України, Департамент з питань звернень громадян, листом від 12.08.2021 року № 22/033486-13 (за підписом завідувача відділу опрацювання звернень громадян С. Остафійчук), повідомлено ОСОБА_1 , що позиція Офісу Президента України стосовно порушеного у його зверненні від 31.05.2021 року питання викладена у листі № 22/027668-13 від 01.07.2021 року. Також у листі у межах компетенції, була надана відповідь, яка за змістом є аналогічною відповіді Офісу Президента України, Департамент з питань звернень громадян, листом від 01.07.2021 року № 22/027668-13. Також в листі повторно процитовано зміст з листа 01.07.2021 року № 22/027668-13. Повідомлено, що його звернення надіслано до Секретаріату Кабінету Міністрів України для організації детального розгляду в межах компетенції та відповідного реагування.

14.06.2021 року ОСОБА_1 , звернувся із заявою до Голови Верховної Ради України Разумкова Д.О., в якій зокрема, просив роз`яснити громадянам України їхню правову позицію стосовно питання хто є власником державного майна і коштів, чи цим власником є тільки 450 громадян України, перелік яких змінюється кожні чотири роки, чи усі без винятку громадяни України. У заяві позивач ОСОБА_1 , вимагав розробити і прийняти зміни до Конституції України, які повернуть право народу України бути власником усього національного багатства держави, у тому числі державного майна, коштів Державного бюджету та золотовалютних запасів держави, корпоративних прав держави, інтелектуальної, культурної, наукової, та історичної спадщини.

Апарат Верховної Ради України, листом від 18.06.2021 № 09/15-2021-202760, повідомив ОСОБА_1 , що його звернення одержано і 18.06.2021 року за дорученням Голови Верховної Ради України за № 5116Х-6-06.2021/201607, передано на розгляд до Комітету Верховної Ради України з питань правової політики.

Листом від 29.06.2021 року № 04-26/18-2021/212296 Комітет з питань правової політики Верховної Ради України (Голова Комітету А.Є. Костін), повідомив ОСОБА_1 , зокрема про те, що у Конституції України закріплено загальні засади законодавчого процесу та, зокрема визначено суб`єктів права законодавчої ініціативи. Відповідно до частини першої статті 93 Основного Закону України право законодавчої ініціативи у Верховній Раді Україні належить Президентові України, народним депутатам України та Кабінету Міністрів України. Також було проінформовано, що звернення доведено до відома народних депутатів України членів Комітету Верховної Ради України з питань правової політики для врахування в законотворчій роботі.

30.06.2021 року ОСОБА_1 , звернувся із заявою до Голови та членів Комітету Верховної Ради України з питань правової політики, в якій просив на засіданні комітету розглянути питання порушення конституційного права громадян України бути співвласниками державного майна і коштів, про що заявник стверджує у своїй заяві (додаток 1), зробити свій внесок і прийняти відповідне рішення Комітету.

Листом Комітет з питань прав людини, де окупації та реінтеграції тимчасово окупованих територій у Донецькій, Луганській областях та Автономній Республіки Крим, міста Севастополя, національних меншин і міжнаціональних відносин, листом від 14.07.2021 року за № 04-25/17-2021/231748 позивача повідомлено, зокрема про те, що питання які заявник порушує у своєму зверненні належить до предмету вирішення Комітету Верховної Ради України з питань правової політики. Також у листі вказано, що народних депутатів та членів Комітету із змістом листа буде ознайомлено.

Відтак, розгляд усіх звернень ОСОБА_1 до Голови Верховної Ради України та до Керівника Офісу Президента України було організовано відповідно до вимог чинного законодавства України.

Щодо доводів позивачів з приводу допущення відповідачами порушення вимог ст.19 Закону України «Про звернення громадян», не зазначення порядку оскарження вказаного рішення, суд вважає такі необґрунтованими з огляду наступне.

Позивачами у даній справі заявлено вимоги про зобов`язання Голову Верховної Ради України ОСОБА_3 та Керівника Офісу Президента України Андрія Борисовича Єрмака забезпечити розробку підпорядкованими їм державними підрозділами заходів по відновленню їх конституційного права бути співвласниками державного майна і коштів з визначенням конкретних виконавців і термінів по кожному заходу.

За правилами пункту 4 частини другої статті 245 КАС України, яка передбачає повноваження суду при вирішенні справи, у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Зі змісту цієї норми випливає, що суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною, одночасно зобов`язавши його виправити оскаржувані порушення.

Однак, позивачі не заявляють позовних вимог щодо визнання протиправною бездіяльності відповідачів щодо розгляду їх звернень.

Не зазначення у відповідях порядку їх оскарження не відновить порушеного, на думку позивача, права на звернення до суб`єкта владних повноважень, саме у спосіб, який позивачі просять а саме забезпечити розробку підпорядкованими їм державними підрозділами заходів по відновленню їх конституційного права бути співвласниками державного майна і коштів з визначенням конкретних виконавців і термінів по кожному заходу. При цьому, позивачами не обґрунтовано як не зазначення порядку оскарження у листах є наслідком відновлення порушеного їх права у спосіб зобов`язання забезпечення розробку підпорядкованими їм державними підрозділами заходів по відновленню їх конституційного права бути співвласниками державного майна і коштів з визначенням конкретних виконавців і термінів по кожному заходу.

Окрім того, стверджуючи про порушення прав позивачів про порушення відповідачами Закону України «Про звернення громадян», матеріали справи не містять жодного звернення другого позивача ОСОБА_2 до відповідачів. Відтак, позивачем ОСОБА_2 не обґрунтовано порушеного права щодо розгляду її звернень відповідачами.

За обставинами у цій справі зміст поданих звернень позивача ОСОБА_1 до відповідачів фактично зводився до необхідності підготувати законопроект, яким в перший Розділ Конституції України буде вводитися чітке визначення терміну «держава Україна» винести цей законопроект на всенародне обговорення і за підсумками всенародного обговорення поставити його на голосування, а також відновлення прав заявника і усіх громадян України конституційне право бути співвласником державного майна і коштів у відповідності до діючого законодавства.

Однак, надана на звернення (заяву) від 14.06.2021року відповідь Комітету з питань правової політики Верховної Ради України щодо внесення змін до законів України та Конституції України та надана на звернення (заяву) від 09.07.2021року відповідь Офісу Президента України Департаменту з питань звернення громадян, у листах від 01.07.2021 за № 22/027668-13, від 12.08.2021 за № 22/033486-13, не є предметом оскарження у цій справі та не оскаржувалась позивачами.

А у позовній заяві позивачі просять суд зобов`язати Голову Верховної Ради України та Керівника Офісу Президента України забезпечити розробку підпорядкованими їм державними підрозділами заходів по відновленню нашого конституційного права бути співвласниками державного майна і коштів з визначенням конкретних виконавців і термінів по кожному заходу.

Так, згідно з пунктом 28 частини першої статті 106 Конституції України Президент України створює для здійснення своїх повноважень консультативні, дорадчі та інші допоміжні органи і служби.

Указом Президента України від 20 червня 2019 року № 417 Питання забезпечення діяльності Президента України утворено Офіс Президента України та закріплено, що Офіс Президента України є постійно діючим допоміжним органом, основним завданням якого є організаційне, правове, консультативне, інформаційне, експертно-аналітичне та інше забезпечення здійснення Президентом України визначених Конституцією України повноважень.

Підпунктом 22 пункту 4 Положення про Офіс Президента України, затвердженого Указом Президента України від 25 червня 2019 року № 436, встановлено, що Офіс відповідно до покладених на нього завдань організовує прийом громадян, які звертаються до Президента України, розгляд звернень громадян, а також звернень органів місцевого самоврядування, політичних партій та громадських об`єднань (у тому числі професійних спілок), підприємств, установ, організацій, здійснює облік і аналіз таких звернень, на основі аналізу звернень розробляє та подає Президентові України пропозиції щодо розв`язання порушених у них проблем.

До Офісу Президента України 18.02.2021 надходило звернення ОСОБА_1 від 15.02.2021 з питань Конституції України, Законів України, актів Президента України, яке на підставі ч.3 ст.7 Закону України «Про звернення громадян» було направлено до Апарату Верховної Ради України, про що водночас було письмово повідомлено заявника листом від 19.02.2021 №22/008146-13. Залишившись незадоволеним наданою відповіддю, ОСОБА_1 звернувся із заявою від 31.05.2021 до Президента України з проханням виконати свій обов`язок гаранта та забезпечити відновлення конституційного права громадян України бути співвласниками державного майна та коштів. Завідувач відділу опрацювання звернень громадян ОСОБА_9 листом від 01.07.2021 №22/027668-13 надала обґрунтовану відповідь на таку заяву. Більше того, заявнику було роз`яснено, що обов`язок Президента України особисто надавати відповіді на звернення громадян Конституцією України не передбачено. Проте, залишившись знову незадоволеним змістом наданих відповідей, ОСОБА_1 09.07.2021 звернувся до Керівника Офісу Президента України Єрмака А.Б. з вимогою забезпечити опрацювання його звернення від 31.05.2021 у відповідності із вимогами чинного законодавства України. Завідувач відділу опрацювання звернень громадян Остафійчук С.Г. листом від 12.08.2021 №22/033486-13 повідомила ОСОБА_1 , що позицію Офісу стосовно порушеного у його зверненні питання викладено у листі від 01.07.2021 №22/027668-13. Також заявнику було повідомлено, що його звернення було надіслано до Секретаріату Кабінету Міністрів України для організації детального розгляду в межах компетенції та відповідного реагування.

З даного приводу, суд зазначає, що згідно з ст. 8 Закону № 393/96-ВР не розглядаються повторні звернення одним і тим же органом від одного і того ж громадянина з одного і того ж питання, якщо перше вирішено по суті (частина друга).

Відповідно до правової позиції, висловленої у Постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 9901/5/17 від 6 червня 2018 року, повноваження Президента України щодо розробки законопроектів та їх подання до Верховної Ради України є дискреційними.

Відтак, суд зазначає, що розгляд звернень позивача в період протягом лютого по серпень 2021 року було організовано в Офісі Президента України відповідно до вимог чинного законодавства України.

Окрім цього, суд звертає увагу, що відповідно до статті 6 Конституції України органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Завданням адміністративного судочинства згідно з частиною першою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Рекомендацією № R (80) 2 комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів Ради Європи 11 травня 1980 року на 316-й нараді заступників міністрів, визначено поняття дискреційних повноважень - сукупність прав і обов`язків державних органів, їх посадових та службових осіб, що дають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково зміст рішення або вибрати один з кількох варіантів прийняття рішень, передбачених проектом акта.

Дискреційні повноваження - сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акту.

Слід зазначити, що повноваження Президента України визначаються Конституцією України. Президент України здійснює свої повноваження у відповідності з чинним законодавством України.

Як зазначається у постанові Великої Палати Верховного Суду від 6 червня 2018 року у справі № 9901/5/17, повноваження Президента України щодо розробки законопроектів та їх подання до Верховної Ради України є дискреційними.

Таким чином, суд не вправі втручатися в діяльність Президента України при здійсненні ним функцій та повноважень, визначених законодавством, не вправі переймати на себе функції суб`єкта владних повноважень, оскільки чинним законодавством України суди не наділені правом створювати норми права, а наділені лише компетенцією перевіряти уже створені норми права на їх відповідність вищестоящим в ієрархії нормативно-правовим актам.

Суб`єкти владних повноважень застосовують надані їм в межах закону повноваження на власний розсуд, без необхідності узгодження у будь-якій формі своїх дій з іншими суб`єктами (дискреційні повноваження). Втручання в дискреційні повноваження суб`єкта влади виходить за межі завдань адміністративного судочинства.

Отже суди не вправі зобов`язувати суб`єктів владних повноважень вчиняти певні дії, якщо обов`язковість таких дій не встановлено компетентним органом або законом.

Надаючи оцінку доводам позивачів в аспекті внесення відповідних змін до законів України та Конституції України слід, насамперед, виходити з того, що прийняття нового закону, припинення чинності або зміни чинного закону реалізується саме через процедуру законодавчої ініціативи - як звернення суб`єкта права законодавчої ініціативи, визначеного Конституцією України, до Верховної Ради України, яке здійснюється шляхом подання проекту закону на розгляд Верховної Ради України.

Відповідно до статті 93 Конституції України право законодавчої ініціативи у Верховній Раді України належить Президентові України, народним депутатам України та Кабінету Міністрів України.

Згідно із частиною п`ятою статті 89 Закону України «Про Регламент Верховної Ради України», затвердженого Законом України від 10 лютого 2010 року №1861-VI (надалі також - Закон №1861-VI), право законодавчої ініціативи здійснюється шляхом внесення до Верховної Ради: 1) проектів законів, постанов; 2) проектів інших актів Верховної Ради; 3) пропозицій до законопроектів; 4) поправок до законопроектів.

Статтею 46 Закону №1861-VI визначено, що рішеннями Верховної Ради є акти Верховної Ради, а також процедурні та інші рішення, які заносяться до протоколу пленарних засідань Верховної Ради. Актами Верховної Ради є закони, постанови, резолюції, декларації, звернення, заяви.

Суд акцентує увагу на тому, що наміри щодо ініціювання змін до законодавства перебувають у площині визначеної законом процедури законотворчості та реалізуються через законодавчу ініціативу визначеними законом спеціальними суб`єктами - народні депутати України, Кабінет міністрів України, Президент України. Поряд з цим, вищенаведені норми чинного законодавства уповноважують безпосередньо народних депутатів як суб`єктів законодавчої ініціативи при розгляді звернень та пропозицій виборців (громадян) вживати заходів для їх реалізації. Верховна Рада України є законодавчим органом, який розглядає законопроекти, внесені суб`єктами законодавчої ініціативи, але не є суб`єктом законодавчої ініціативи.

Суд наголошує, що в адміністративному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин). Під час розгляду справи суд зв`язаний предметом і обсягом заявлених позивачем вимог.

Вказаний принцип знайшов своє відображення у статті 9 КАС України, в якій вказано, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Кожна особа, яка звернулася за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на свій розсуд, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже, законодавчо визначена процедура (механізм) звернення особи за захистом порушеного права в аспекті самостійного формування змісту та обсягу позовних вимог генерує обов`язок держави в особі органу правосуддя розглянути таку адміністративну справу не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до процесуального кодексу, в межах позовних вимог, на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, з використанням повноважень з метою, з якою їх надано.

Суд може вийти за межі позовних вимог виключно з метою більш ефективного захисту порушеного права особи, проте, як незалежний орган, у жодному випадку не може ініціювати провадження, втручатися у порядок формування вимог чи підміняти своїм владним розпорядчим актом волю особи, що звернулася до суду.

В аспекті викладеного суд звертає увагу на те, що в пункті 52 постанови Верховного Суду від 26 липня 2022 року у справі №826/6664/17 зазначено, що вирішуючи кожний конкретний спір на підставі всіх установлених обставин, суд повинен установити, на захист якого права подано відповідний позов, чи порушене, не визнане або оспорюване таке право відповідачем (відповідачами), а також з`ясувати, чи призведе задоволення заявлених вимог до реального та ефективного поновлення порушеного права, та залежно від з`ясованого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Так, статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

У згаданій вище постанові від 26 липня 2022 року у справі №826/6664/17 у пунктах 53-54 Верховним Судом зроблено висновок, що під ефективним поновленням слід розуміти реальний позитивний вплив судового рішення про задоволення позову на виявлену під час судового розгляду обставину порушення/невизнання/оспорювання або запобігання виникненню спору щодо права, на захист якого був поданий позов. Водночас відмова в позові з підстав обрання неефективного способу захисту може мати місце тоді, коли в судовому процесі відсутній будь-який сенс у розрізі питання щодо реальної можливості захисту прав позивача в обраний ним спосіб.

За правилами частини п`ятої статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином, суд при розгляді цієї справи звертає увагу на наявність вже сформованого конкретного підходу Верховного Суду, як суду касаційної інстанції, висновки якого також підлягають врахуванню і у цій справі, щодо вирішення позовних вимог у разі обрання позивачем неефективного способу захисту в аспекті реального сенсу порушеного судового провадження.

В контексті встановлених обставин у цій справі щодо розгляду звернень ОСОБА_1 та надання відповідачами відповіді листами, враховуючи правову позицію Верховного Суду у постанові від 26 липня 2022 року у справі №826/6664/17, суд доходить висновку, що обраний позивачами спосіб захисту порушеного, на їх думку, права не може призвести до реального захисту такого права у вигляді ініціювання очікуваних позивачами змін до закону за результатами здійсненого розгляду відповідного звернення саме відповідачами. Листом від 29.06.2021 року № 04-26/18-2021/212296 Комітет з питань правової політики Верховної Ради України (Голова Комітету А.Є. Костін), повідомив ОСОБА_1 , зокрема про те, що у Конституції України закріплено загальні засади законодавчого процесу та, зокрема визначено суб`єктів права законодавчої ініціативи. Відповідно до частини першої статті 93 Основного Закону України право законодавчої ініціативи у Верховній Раді Україні належить Президентові України, народним депутатам України та Кабінету Міністрів України. Також було проінформовано, що звернення доведено до відома народних депутатів України членів Комітету Верховної Ради України з питань правової політики для врахування в законотворчій роботі. У листі чітко зазначено, що інформація доведена народним депутатам, які і є суб`єктами законодавчої ініціативи, що, фактично, є єдиною можливою формою реагування на повідомлення про ймовірну необхідність чи доцільність внесення змін до законів України. Відповідно до статті 93 Конституції України право законодавчої ініціативи у Верховній Раді України належить Президентові України, народним депутатам України та Кабінету Міністрів України.

Наведене дає підстави для висновку, що позивачами обрано неналежний спосіб захисту своїх прав, що є самостійною підставою для відмови в позові в частині вимог, що є предметом розгляду, з огляду на те, що в судовому процесі відсутній будь-який сенс у розрізі питання щодо реальної можливості захисту прав позивачів в обраний ними спосіб.

Окрім того, вимога зобов`язати Голову Верховної Ради України та Керівника Офісу Президента України забезпечити розробку підпорядкованими їм державними підрозділами заходів по відновленню їх конституційного права бути співвласниками державного майна і коштів з визначенням конкретних виконавців і термінів по кожному заходу є втручанням в дискреційні повноваження Керівника Офісу Президента України та Голови Верховної Ради України, визначених Конституцією України та законодавством України, а тому задоволенню не підлягає.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно з ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Суд також враховує позицію ЄСПЛ , сформовану у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Також, п.41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Таким чином, виходячи з системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог та вважає їх такими, що задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. 139 КАС України судові витрати стягненню зі сторін не підлягають.

Керуючись ст.ст. 72,77,94, 241 -246, 262, 295 КАС України , суд

в и р і ш и в:

у задоволенні позову відмовити повністю.

Судові витрати стягненню не підлягають.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя Карп`як Оксана Орестівна