Справа № 420/17863/22
Суддя: Бездрабко О.І.
Дата ухвалення: 2023-03-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2023 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Бездрабка О.І., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління ДПС в Одеській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки),

встановив:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся з позовною заявою до Головного управління ДПС в Одеській області (далі - відповідач), в якій просить визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 26.11.2020 р. № Ф-9206-54У у сумі 35588,74 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначає про протиправність нарахування єдиного внеску згідно вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 26.11.2020 р. № Ф-9206-51У, оскільки з 1998 р. по 2017 р. працював за наймом, а з 18.01.2018 р. прийнятий у Збройні Сили України на службу за контрактом. Позивач був та залишається на теперішній час застрахованою особою та єдиний внесок за нього регулярно сплачували роботодавці.

Ухвалою від 12.12.2022 р. позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк на усунення недоліків.

Позивач у встановлений суддею строк усунув недоліки позовної заяви і ухвалою від 29.12.2022 р. визнано поважними причини пропуску строку та поновлено позивачу строк звернення до суду, відкрито спрощене провадження в адміністративній справі та відповідачу надано п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву.

17.01.2023 р. від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого просить відмовити в задоволенні позову. Вказує на те, що за даними інформаційно-комунікаційних систем податкового органу, ФОП ОСОБА_1 знаходився на обліку з 07.09.2007 р. по 07.11.2022 р. в Доброславській ДПІ Головного управління ДПС в Одеській області як фізична особа-підприємець, а тому є платником єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування. За період з 2017 по 2020 рік позивач не сплачував єдиний внесок, а тому заборгованість склала за 2017 рік - 8448 грн., за 2018 рік - 9828,72 грн., за 2019 рік - 11016,72 грн., за 1 квартал 2020 року - 2078,12 грн., за 2 квартал 2020 року - 1039,06 грн., за 3 квартал 2020 року - 3178,12 грн., за 4 квартал 2020 року - 2200 грн. Відповідно до ч.4 ст.4 Закону № 2464 особи, зазначені у п.4 ч.1 ст.4 звільняються від сплати за себе ЄСВ, якщо вони є пенсіонерами за віком або інвалідами та отримують відповідно до закону пенсію або соціальне допомогу. З аналізу ст.7 Закону № 2464 вбачається, що базою нарахування єдиного внеску є отримані доходи (кожний отриманий дохід є окремою базою нарахування єдиного внеску). Відносно фізичної особи-підприємця з 01.01.2017 р. вказаним Законом внесені зміни до бази оподаткування єдиного внеску та встановлено, що базою нарахування є не тільки дохід фізичної особи-підприємця, а сам факт реєстрації фізичної особи-підприємця без отримання доходу за певний період. Так, якщо фізична особа-підприємець не отримала дохід у звітному році, то такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим законом (п.2 ч.1 ст.7 Закону № 2464). Таким чином, отримана позивачем заробітна плата як найманого працівника та факт реєстрації його фізичною особою-підприємцем без отриманого від підприємницької діяльності доходу є різними базами нарахування єдиного внеску, які не виключають один одного. Тобто, якщо фізична особа-підприємець з 01.01.2017 р. застосовує загальну систему оподаткування і не є пенсіонером за віком або інвалідом, то вона не звільняється від обов`язку нараховувати, обчислювати та сплачувати ЄСВ на загальних підставах. Відповідно до вищезазначеного, вимога про сплату боргу (недоїмки) від 26.11.2020 р. № Ф-9206-54У є правомірною.

Частиною 5 статті 262 КАС України визначено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Оскільки від сторін не надходило клопотань про розгляд справи в судовому засіданні, суд розглядає справу в письмовому провадженні.

Дослідивши наявні у справі докази, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог виходячи з наступного.

Судом встановлено, що згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань стосовно ОСОБА_1 наявні наступні записи: 05.09.2007 р., 0002756, державна реєстрація фізичної особи-підприємця; 07.11.2022 р., , державна реєстрація припинення підприємницької діяльності за власним бажанням.

26.11.2020 р. ГУ ДПС в Одеській області сформована вимога № Ф-9206-54У про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску платником ОСОБА_1 на суму 35588,74 грн., яка включає недоїмку з єдиного внеску за 2017 рік у сумі 8448 грн., за 1 квартал 2018 року у сумі 2457,18 грн., за 2 квартал 2018 року у сумі 2457,18 грн., за 3 квартал 2018 року у сумі 2457,18 грн., за 4 квартал 2018 року у сумі 2457,18 грн., за 1 квартал 2019 року у сумі 2754,18 грн., за 2 квартал 2019 року у сумі 2757,18 грн., за 3 квартал 2019 року у сумі 2757,18 грн., за 4 квартал 2019 року у сумі 2757,18 грн., за 1 квартал 2020 року у умі 2078,12 грн., за 2 квартал 2020 року у сумі 1039,06 грн., за 3 квартал 2020 року у сумі 3178,12 грн.

Вважаючи вказану вимогу про сплату боргу (недоїмки) протиправною, позивач звернувся до суду з позовом про її скасування.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступних приписів законодавства.

Згідно ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначає Закон України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" від 08.07.2010 р. № 2464-VI (далі - Закон № 2464-VI) (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

За приписами п.2 ч.1 ст.1 Закону № 2464-VI єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Відповідно до ст.2 Закону № 2464-VI його дія поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.

Пунктами 3 і 10 частини 1 статті 1 Закону № 2464-VI надано визначення поняттям:

застрахована особа - фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок;

страхувальники - це роботодавці та інші особи, які відповідно до цього Закону зобов`язані сплачувати єдиний внесок.

Згідно з абзацом 2 пункту 1 частини 1 статті 4 Закону № 2464-VI платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Пунктом 4 частини 1 статті 4 Закону № 2464-VI до платників єдиного внеску віднесено фізичних осіб-підприємців, в тому числі тих, які обрали спрощену систему оподаткування.

Відповідно до абзацу 1 пункту 1 та пункту 2 частини 1 статті 7 Закону № 2464-VI (в редакції, чинній з 1 січня 2017 року), єдиний внесок нараховується:

- для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами;

- для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

- для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Як вбачається з матеріалів справи, 26.11.2020 р. ГУ ДПС в Одеській області сформована вимога № Ф-9206-54У про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску платником ОСОБА_1 на суму 35588,74 грн.

Водночас, судом встановлено, що з 15.02.2011 р. по 14.11.2017 р. ОСОБА_1 працював у ТОВ "ВЕЛЕС-АГРО ЛТД." на посаді начальника охорони, а з 18 січня 2018 року по грудень 2020 року проходить військову службу в Збройних Силах України за контрактом, що підтверджується копіями трудової книжки серії НОМЕР_1 , військового квитка серії НОМЕР_2 , посвідчення учасника бойових дій серії НОМЕР_3

При цьому, Індивідуальними відомостями про застраховану особу з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, підтверджено, що починаючи з січня по листопад 2017 року, з лютого по березень 2018 року, з серпня 2018 року по грудень 2020 рік єдиний внесок за ОСОБА_1 нараховував та сплачував роботодавець - ТОВ "ВЕЛЕС-АГРО ЛТД.", військова частина НОМЕР_4 .

Слід зазначити, що відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї права на здійснення підприємницької діяльності, яку особа фактично не здійснює, Законом № 2464-VI не врегульовано.

Системний аналіз наведених норм свідчить про те, що платниками єдиного соціального внеску є, зокрема, фізичні особи-підприємці. Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою господарської діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Отже, саме дохід особи від господарської діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, але її розмір не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.

Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

На підставі наведеного можна зробити висновок, що, з урахуванням особливостей форми діяльності самозайнятих осіб, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.

Отже, особа, яка провадить господарську діяльність, вважається самозайнятою особою і зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем у розмірі не меншому за мінімальний.

Інше тлумачення норм Закону № 2464-VI, на якому наполягає відповідач, щодо необхідності сплати єдиного внеску фізичними особами-підприємцями, які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у складі Касаційного адміністративного суду у постановах від 27 листопада 2019 року у справі № 160/3114/19, від 04 грудня 2019 року у справі № 440/2149/19, від 23 січня 2020 року у справі № 480/4656/18, від 18 березня 2020 року у справі № 1.380.2019.003164, від 01 вересня 2020 року у справі № 380/2239/20, від 18 листопада 2021 року у справі № 620/3987/18.

Таким чином, в розумінні Закону № 2464-VI ОСОБА_1 є застрахованою особою, а єдиний внесок в період нарахування боргу за спірною вимогою (з січня по листопад 2017 року, з лютого по березень 2018 року, з серпня 2018 року по грудень 2020 рік) сплачував роботодавець в розмірі не менше мінімального, що виключає обов`язок по сплаті єдиного внеску позивачем.

Доказів отримання позивачем у цей період доходів від провадження господарської діяльності відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не надав.

Перебування особи на обліку в органах податкової служби не змінює вищенаведених висновків, оскільки взяття на облік осіб, в тому числі юридичних або самозайнятих, здійснюється органом доходів і зборів незалежно від наявності обов`язку щодо сплати того чи іншого податку або збору.

Таким чином, оскільки єдиною метою збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством саме прав фізичних осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування, то в розумінні Закону № 2464-VI позивач є застрахованою особою, і єдиний внесок за нього в період, за який винесена оскаржувана вимога (з січня по листопад 2017 року, з лютого по березень 2018 року, з серпня 2018 року по грудень 2020 рік), нараховував та сплачував роботодавець в розмірі не менше мінімального, що виключає обов`язок по сплаті у цей період єдиного внеску позивачем ще і як фізичною особою-підприємцем, яка має право провадити господарську діяльність, проте не отримувала дохід від неї.

Посилання відповідача на те, що, у разі не завершення процедури зняття з обліку, як платника єдиного внеску, платник вважається таким, що перебуває на обліку в органах доходів і зборів і повинен сплачувати єдиний внесок, суд вважає необґрунтованим, адже, факт перебування особи на обліку в органах фіскальної служби не змінює вищенаведених висновків, оскільки, взяття на облік осіб, в тому числі юридичних або самозайнятих, здійснюється органом доходів і зборів незалежно від наявності обов`язку щодо сплати того чи іншого податку або збору.

Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду, викладеною у постанові від 23 січня 2020 року у справі № 480/4656/18.

Разом з тим, згідно індивідуальних відомостей з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового соціального страхування відсутня інформація про сплату мінімального страхового внеску за грудень 2017 року, січень 2018 року, з квітня по липень 2018 року.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.7 Закону № 2464-VI єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за місяць, у якому отримано дохід (прибуток).

Згідно ч.5 ст.8 Закону № 2464-VI єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.

Статтею 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2017 рік" встановлено у 2017 році мінімальну заробітну плату у розмірі 3200 гривень.

Відповідно до ст.8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2018 рік" встановлено у 2018 році мінімальну заробітну плату у розмірі 3723 гривень.

З огляду на наведені норми законодавства розмір мінімального страхового внеску за місяць у 2017 році становив 704,00 грн., у 2018 році - 819,06 грн.

Зважаючи на те, що у ОСОБА_1 мінімальну суму страхового внеску не було сплачено у грудні 2017 року, січні 2018 року, з квітня по липень 2018 року, то оскаржувана вимога за цей період є правомірною на суму 4799,30 грн. (704 грн. + 819,06 грн. х 5 місяців), оскільки не доведено сплату позивачем мінімального страхового внеску.

Разом з тим, з огляду на те, що у період з січня по листопад 2017 року, з лютого по березень 2018 року, з серпня 2018 року по грудень 2020 рік мінімальну суму страхового внеску за позивача сплачено роботодавцем, то оскаржувана вимога за вказані періоди є протиправною та підлягає скасуванню.

Підсумовуючи наведене, з урахуванням встановлених обставин справи та висновків суду наведених вище, вимога Головного управління ДПС в Одеській області про сплату боргу (недоїмки) від 26.11.2020 р. № Ф-9206-54У є протиправною та підлягає скасуванню на суму 30789,44 грн. (35588,74 грн. - 4799,30 грн.).

Згідно ч.1 ст.9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За приписами ч.1 ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч.2 ст.77 КАС України).

З огляду на викладене позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст.9, 14, 73-78, 90, 143, 242-246, 250, 255, 262 КАС України, суд -

вирішив:

Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_5 ) до Головного управління ДПС в Одеській області (65044, м.Одеса, вул.Семінарська, буд.5, код ЄДРПОУ ВП 44069166) про скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) задовольнити частково .

Визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 26.11.2020 р. № Ф-9206-54У на суму 30789,44 грн.

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя О.І.Бездрабко