Справа № 753/180/22
Суддя: Романишена І. П.
Дата ухвалення: 2023-02-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 753/180/22
Провадження № 2-а/761/259/2023
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2023 року Шевченківський районний суд міста Києва у складі головуючої судді Романишеної І.П., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у м. Києві про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення та закриття провадження у адміністративній справі, -

ВСТАНОВИВ:

До Дарницького районного суду міста Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) до Головного управління Національної поліції у м. Києві (далі по тексту - відповідач), в якій позивач просить суд:

- скасувати постанову у справі про адміністративне правопорушення серії ЕГА №562686 від 22 грудня 2021 року, якою притягнуто ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 44-3 Кодексу України про адміністративні правопорушення;

- закрити провадження у справі про адміністративні правопорушення на підставі пункту 1 частини 1 статті 247 Кодексу України.

В обґрунтування позовних вимог позивач послалась на те, що 22 грудня 2021 року працівником поліції Дарницького управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві в порушення вимог чинного законодавства України відносно неї винесено постанову серії ЕГА №562686 у справі про адміністративне правопорушення за частиною 2 статті 44-3 Кодексу України про адміністративні правопорушення та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 340,00 грн, відповідно до якої позивач, як вона вказує у позовній заяві, начебто перебувала без захисної маски в ТЦ «River Mall» за адресою: місто Київ, вулиця Дніпровська Набережна, 12.

Позивач з вказаною постановою не погоджується, у тому числі з огляду на те, що адміністративне стягнення застосоване до неї виходить за межі санкції частини 2 статті 44-3 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Також, позивач у своїй позовній заяві вказує, що на місці вона пояснювала працівнику поліції, що очікуючи таксі біля центрального входу з торгівельного центру, вона придбала там же каву та зняла захисну маску для вживання кави.

Крім того, позивач зазначила, що працівником поліції не було складено відповідний протокол про вчинення адміністративного правопорушення, чим були порушені її права на належний розгляд справи.

Позивач також стверджує про те, що їй не були вручені копії постанови та протоколу про вчинення адміністративного правопорушення, а працівником поліції було надано можливість лише сфотографувати частину постанови про адміністративні правопорушення.

З огляду на вищевикладене, на переконання позивача, що в її діях відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 44-3 Кодексу України про адміністративні правопорушення, що стало підставою для звернення до суду з цією позовною заявою.

Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 25 січня 2022 року матеріали адміністративної справи №753/180/22 передані на розгляд до Шевченківського районного суду міста Києва.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Шевченківського районного суду міста Києва від 16 червня 2022 року для розгляду адміністративної справи №753/180/22 визначено суддю Романишену Інну Павлівну.

Ухвалою суду від 20 червня 2022 року відкрито провадження у справі, вирішено здійснити її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи, запропоновано відповідачу подати відзив на позовну заяву разом з доказами, які обгрунтовують заперечення проти позову у п`ятнадцятиденний строк з дня отримання копії ухвали.

28 листопада 2022 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача заперечуючи проти задоволення позовних вимог послався на таке.

22 грудня 2021 року в ході несення служби на території торгівельного центру «River Mall» відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №1236 від 09 грудня 2020 року та протоколу Київської міської державної адміністрації №21 від 22 березня 2021 року, поліцейським Дарницького управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві старшим лейтенантом поліції Шатило Н.О. виявлено позивача, яка перебувала у приміщенні торгівельного центру без засобів індивідуального захисту, а саме медичної маски, що закриває рот і ніс, чим остання порушила вимоги вказаної вище постанови Уряду та вчинила правопорушення, передбачене частиною 2 статті 44-3 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Крім того, представник відповідача у відзиві на позовну заяву зазначив, що позивач знаходилась біля ліфту, а не на території кав`ярні чи закладу харчування, як вона вказує у своїй позовній заяві.

У відзиві на позовну заяву також зазначено, що позивач під час винесення постанови не погоджувалась з нею, від підписання та отримання вказаної постанови відмовилась, внаслідок чого у присутності двох понятих ОСОБА_2 та ОСОБА_3 складено протокол про адміністративне правопорушення від 22 грудня 2021 року серії ВАБ №453724, а поліцейським відрапортовано про обставини подій та розгляду даної адміністративної справи.

Представник відповідача наголошує на тому, що з матеріалів справи не вбачається, що позивач оспорювала допущене нею правопорушення, зокрема, у постанові про притягнення до адміністративної відповідальності не містяться її зауваження, жодних доводів стосовно її незгоди з притягнення до відповідальності за частиною 2 статті 44-3 Кодексу України про адміністративні правопорушення або інших порушень порядку притягнення до адміністративної відповідальності не зазначено, тому, на переконання представника відповідача, у співробітника поліції не виникло, передбаченого статтею 258 Кодексу України про адміністративні правопорушення, обов`язку зі складання протоколу про адміністративне правопорушення.

На підставі вищевикладеного, представник відповідача просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд зазначає.

Відповідно до наданої відповідачем копії протоколу про адміністративне правопорушення серії ВАБ №453724, складеного старшим лейтенантом поліції Дарницького управління поліції Головного управління Національної поліції в .м Києві Шатило Наталією Олександрівною, 22 грудня 2021 року близько 12 години 39 хвилин ОСОБА_1 , перебуваючи у приміщенні ТЦ «Рівер Мол», не вдягнула зіз, що закриває рот і ніс, чим вчинила правопорушення, передбачене частиною 2 статті 44-3 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі по тексту - КУпАП).

Вказаний протокол підписаний старшим лейтенантом поліції Дарницького управління поліції Головного управління Національної поліції в м. Києві Шатило Наталією Олександрівною та двома понятими: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Позивачем протокол не підписаний, будь-яких пояснень або зауважень від позивача протокол не містить.

Згідно постанови по справі про адміністративне правопорушення серії ЕГА №562686 від 22 грудня 2021 року ОСОБА_1 22 грудня 2021 року о 13 годині 43 хвилини, перебувала в Торгівельному центрі «Рівер Мол» за адресою: місто Київ, Набережна Дніпровська, 22 без зіз, що закривають рот і ніс, чим скоїла адміністративне правопорушення, передбачене частиною 2 статті 44-3 КУпАП та на неї накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 340,00 грн.

Не погоджуючись з вказаною постановою, позивач звернулась до суду з даною позовною заявою.

Надаючи правову оцінку цінним правовідносинам, суд виходить з такого.

Відповідно до частин 1-4 статті 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом. Додержання вимог закону при застосуванні заходів впливу за адміністративні правопорушення забезпечується систематичним контролем з боку вищестоящих органів і посадових осіб, правом оскарження, іншими встановленими законом способами.

Відповідно до частини 1 статті 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Згідно з пункту 1 статті 247 КУпАП обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення. Наявність події правопорушення доводиться шляхом надання доказів.

Відповідно до статті 222 КУпАП (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) справи про адміністративні правопорушення, зокрема, передбачені частиною 2 статтею 44-3 КУпАП, розглядають органи Національної поліції.

Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.

Таким чином, старший лейтенант поліції Дарницького управління поліції Головного управління Національної поліції в м. Києві Шатило Наталія Олександрівна є уповноваженою особою розглядати від імені Національної поліції справи про адміністративні правопорушення, передбачені частиною 2 статті 44-3 КУпАП.

Так, відповідно до частини 2 статті 44-3 КУпАП України перебування в громадських будинках, спорудах, громадському транспорті під час дії карантину без вдягнутих засобів індивідуального захисту, зокрема респіраторів або захисних масок, що закривають ніс та рот, у тому числі виготовлених самостійно тягне за собою накладення штрафу від десяти до п`ятнадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Суд звертає увагу, що неоподатковуваний мінімум доходів громадян- це грошова сума, яка регламентується Податковим кодексом України, а саме пунктом 5 підрозділу 1 розділу XX, яким передбачено, що якщо норми інших законів містять посилання на неоподатковуваний мінімум доходів громадян, то для цілей їх застосування використовується сума в розмірі 17 гривень, крім норм адміністративного та кримінального законодавства в частині кваліфікації адміністративних або кримінальних правопорушень, для яких сума неоподатковуваного мінімуму встановлюється на рівні податкової соціальної пільги, визначеної підпунктом 169.1.1 пункту 169.1 статті 169 розділу IV цього Кодексу для відповідного року.

Наведене в сукупності свідчить, що неоподатковуваний мінімум доходів громадян в даному випадку дорівнює 17,00 грн.

Тобто, санкція частини 2 статті 44-3 КУпАП передбачає адміністративне стягнення у вигляді штрафу (у грошовому еквіваленті) від 170,00 грн до 255,00 грн.

Між тим, зі змісту оскаржуваної постанови вбачається, що позивача притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 44-3 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у розмірі 20 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян (340,00 грн), тобто, накладено адміністративне стягнення у розмірі більшому, ніж передбачено санкцією частини 2 статті 44-3 КУпАП, що є порушенням вимог чинного законодавства.

Більш того, суд зазначає, що відповідно до статті 1 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» від 06 квітня 2000 року №1645-ІІІ (далі по тексту - Закон України від 06 квітня 2000 року №1645-ІІІ) під поняттям «карантин» слід розуміти адміністративні та медико-санітарні заходи, що застосовуються для запобігання поширенню особливо небезпечних інфекційних хвороб.

Відповідно до частини 1 статті 29 Закону України від 06 грудня 2000 року №1645-ІІІ карантин встановлюється та відміняється Кабінетом Міністрів України.

У рішенні про встановлення карантину зазначаються обставини, що призвели до цього, визначаються межі території карантину, затверджуються необхідні профілактичні, протиепідемічні та інші заходи, їх виконавці та терміни проведення, встановлюються тимчасові обмеження прав фізичних і юридичних осіб та додаткові обов`язки, що покладаються на них, підстави та порядок обов`язкової самоізоляції, перебування особи в обсерваторі (обсервації), госпіталізації до тимчасових закладів охорони здоров`я (спеціалізованих шпиталів). Карантин встановлюється на період, необхідний для ліквідації епідемії чи спалаху особливо небезпечної інфекційної хвороби. На цей період можуть змінюватися режими роботи підприємств, установ, організацій, вноситися інші необхідні зміни щодо умов їх виробничої та іншої діяльності (частина 4 статті 29 Закону України від 06 грудня 2000 року №1645-ІІІ).

Згідно частини 6 статті 29 Закону України від 06 грудня 2000 року №1645-ІІІ організація та контроль за дотриманням встановленого на території карантину правового режиму, своєчасним і повним проведенням профілактичних і протиепідемічних заходів покладаються на місцеві органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування.

Так, на виконання вимог Закону України від 06 грудня 2000 року №1645-ІІІ Кабінетом Міністрів України прийнято постанову від 22 липня 2020 року №641 «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», згідно з якою, установлено з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (далі - COVID-19), з 1 серпня до 19 грудня 2020 р. на території України карантин, продовживши на всій території України дію карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 р.№211«Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (Офіційний вісник України, 2020 р., №23, ст. 896, №30, ст. 1061) та від 20 травня 2020 р.№392«Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (Офіційний вісник України, 2020 р., №43, ст. 1394, №52, ст. 1626).

Згідно з пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року №1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин (далі по тексту - постанова №1236), установлено з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (далі - COVID-19), з 19 грудня 2020 р. до 31 березня 2022 р. на території України карантин, продовживши дію карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 р. № 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" (Офіційний вісник України, 2020 р., № 23, ст. 896, № 30, ст. 1061), від 20 травня 2020 р. № 392 "Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" (Офіційний вісник України, 2020 р., № 43, ст. 1394, № 52, ст. 1626) та від 22 липня 2020 р. № 641 "Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" (Офіційний вісник України, 2020 р., № 63, ст. 2029).

Відповідно до пункту 2-2 постанови №1236 з 17 червня 2021 року на території України встановлюється "зелений" рівень епідемічної небезпеки, відповідно до якого, зокрема, забороняється перебування в громадських будинках і спорудах, громадському транспорті без вдягнутих засобів індивідуального захисту, зокрема респіраторів або захисних масок, що закривають ніс та рот, у тому числі виготовлених самостійно.

Суд зазначає, що вказана норма постанови №1236 була чинною на час прийняття оскаржуваної постанови, а тому була обов`язковою для виконання всіма особами на території України, неконституційною (протиправною) не визнавалася.

Більш того, Міністерство охорони здоров`я за дорученням прем`єр-міністра роз`яснило поняття «громадське місце», де обов`язково потрібно носити захисні маски чи респіратори відповідно до останніх вимог карантину.

Згідно роз`яснення Міністерства охорони здоров`я, громадським місцем є частина будь-якої будівлі, споруди, що доступні або відкриті для населення вільно, за запрошенням або за плату, постійно, періодично чи час від часу, у тому числі під`їзди, підземні переходи і стадіони.

До громадських місць відноситься ліфти і таксофони, приміщення та території медичних і навчальних закладів, дитмайданчики, приміщення і території спортивних і фізкультурно-оздоровчих споруд та закладів, під`їзди житлових будинків, пасажирський транспорт загального користування, приміщення закладів харчування, приміщення культурних об`єктів, приміщення органів державної влади, органів місцевого самоврядування та державних установ, зупинки громадського транспорту.

Відповідно до статті 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Відповідно статті 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Особливості розгляду справ про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване в автоматичному режимі, та про порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксоване в режимі фотозйомки (відеозапису), встановлюються статтями 279-1-279-4 цього Кодексу.

Статтею 251 КУпАП встановлено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Наведене в сукупності дозволяє дійти висновку, що порушення встановлених правил карантину, за що передбачена відповідальність КУпАП, має підтверджуватися відповідними доказами, вичерпний перелік яких наведений у статті 251 Кодексу.

Як вже було зазначено судом, зі змісту оскаржуваної постанови вбачається, позивач 22 грудня 2021 року перебувала у Торгівельному центрі «River Mall» за адресою: місто Київ, Набережна Дніпровська, 22, без вдягнутих належним чином засобів індивідуального захисту, а саме маски, що закриває ніс та рот, за що передбачена відповідальність за частиною 2 статті 44-3 КУпАП.

Відповідно до частини 1 статті 40 Закону України «Про Національну поліцію» від 02 липня 2015 року №580-VIII (далі по тексту - Закон України від 02 липня 2015 року №580-VIII) поліція для забезпечення публічної безпеки і порядку може закріплювати на форменому одязі, службових транспортних засобах, монтувати/розміщувати по зовнішньому периметру доріг і будівель автоматичну фото- і відеотехніку, а також використовувати інформацію, отриману із автоматичної фото- і відеотехніки, що знаходиться в чужому володінні, з метою:

1) попередження, виявлення або фіксування правопорушення, охорони громадської безпеки та власності, забезпечення безпеки осіб;

2) забезпечення дотримання правил дорожнього руху.

Пунктом 2 розділу І Інструкції із застосування органами та підрозділами поліції технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, затвердженої наказом Наказ Міністерства внутрішніх справ України 18 грудня 2018 року №1026 (далі по тексту - Інструкція), застосування працівниками поліції технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, здійснюється з метою:

1) попередження, виявлення або фіксування правопорушення;

2) охорони громадської безпеки та власності;

3) забезпечення безпеки осіб;

4) забезпечення публічної безпеки і порядку.

На виконання пункту 2 розділу ІІ Інструкції портативний відеореєстратор та карта пам`яті обліковуються з наданням відповідного інвентарного та номенклатурного номерів.

Пунктом 5 розділу ІІ Інструкції передбачено, що включення портативного відеореєстратора відбувається з моменту початку виконання службових обов`язків та/або спеціальної поліцейської операції, а відеозйомка ведеться безперервно до її завершення, крім випадків, пов`язаних з виникненням у поліцейського особистого приватного становища (відвідування вбиральні, перерви для приймання їжі тощо). У процесі включення портативного відеореєстратора поліцейський переконується в точності встановлених на пристрої дати та часу.

Судом досліджено єдиний фотознімок, який був наданий відповідачем в якості додатку до відзиву на позовну заяву, та встановлено, що фотознімок не містить будь-яких реквізитів, датування та зроблений на невідомий пристрій.

Більш того, даний фотознімок є не інформативним, оскільки незрозуміло, хто зафіксований на ньому та чи дійсно ця особа є ОСОБА_1 , де та коли відбуваються події, зображені на ньому.

Тобто, незрозуміло, де саме перебувала особа, зображена на фотознімку, що це за приміщення та чи відноситься воно до тих, де особа зобов`язана дотримуватися протиепідемічних заходів.

Таким чином, на переконання суду, такий фотознімок не може бути розцінений судом, як належний та допустимий доказ у розумінні вимог чинного Кодексу адміністративного судочинства України.

Водночас, слід зауважити, що матеріали відеофіксації, додані позивачем до позовної заяви, також не можуть бути віднесені судом до належних та допустимих доказів на обгрунтування позовних вимог, оскільки також не містять в собі обов`язкових реквізитів, які б давали можливість встановити дату, час та місце події. Більш того, вказані матеріали відеофіксації містять зображення лише працівників поліції, сама ж ОСОБА_1 на цьому відеозаписі відсутня.

Щодо досліджених судом матеріалів відеофіксації з камер відеоспостереження за 22 грудня 2021 року, наданих Товариством з обмеженою відповідальністю «Інформаційне агентство «Вільна Україна» на адвокатський запит, суд зазначає, що зафіксовані події також не дозволяють суду дійти висновку, що позивач дійсно перебувала у приміщенні Торгівельного центру «River Mall» без засобів індивідуального захисту, оскільки остання на відео завжди стоїть спиною до камери відеоспостереження впродовж всього часу відеофіксації (40 хвилин 51 секунда).

Відповідно до статті 283 КУпАП, розглянувши справу про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить постанову по справі. Постанова повинна містити: найменування органу (прізвище, ім`я та по батькові, посада посадової особи), який виніс постанову; дату розгляду справи; відомості про особу, стосовно якої розглядається справа (прізвище, ім`я та по батькові (за наявності), дата народження, місце проживання чи перебування; опис обставин, установлених під час розгляду справи; зазначення нормативного акта, що передбачає відповідальність за таке адміністративне правопорушення; прийняте у справі рішення. Постанова по справі про адміністративне правопорушення підписується посадовою особою, яка розглянула справу, а постанова колегіального органу - головуючим на засіданні і секретарем цього органу.

Наведене в сукупності свідчить, що КУпАП встановлюється чітка процедура притягнення особи до відповідальності, зокрема,

1) виявлення правопорушення,

2) фіксація правопорушення,

3) формування доказової бази (матеріалів справи),

4) розгляд справи про адміністративне правопорушення.

Тобто, відповідач, як суб`єкт владних повноважень, використовуючи свої повноваження, повинен був зібрати докази, які б підтверджували наявність складу правопорушення, перед складанням постанови та відібранням пояснень від правопорушника роз`яснити його права, надати можливість заявити та розглянути клопотання.

Отже, для правомірного притягнення особи до адміністративної відповідальності необхідним є наявність двох критеріїв:

1) належним чином зафіксований факт вчинення правопорушення

2) додержання процедури розгляду справи про адміністративне правопорушення.

Між тим, відповідачем не надано доказів вчинення старшим лейтенантом поліції Дарницького управління поліції Головного управління Національної поліції в м. Києві Шатило Наталією Олександрівною всіх вказаних вище дій при винесенні оскаржуваної постанови.

Суд також наголошує на тому, що в протоколі про адміністративне правопорушення серії ВАБ №453724 від 22 грудня 2021 року зазначений час вчинення позивачем правопорушення, як «близько 12 години 39 хвилин», в той час, як вже у оскаржуваній постанові вказаний час вчинення правопорушення, як «13:43:23».

Так, у відповідності до приписів частин 2, 3 статті 283 КУпАП постанова повинна містити: найменування органу (прізвище, ім`я та по батькові, посада посадової особи), який виніс постанову; дату розгляду справи; відомості про особу, стосовно якої розглядається справа (прізвище, ім`я та по батькові (за наявності), дата народження, місце проживання чи перебування; опис обставин, установлених під час розгляду справи; зазначення нормативного акта, що передбачає відповідальність за таке адміністративне правопорушення; прийняте у справі рішення.

Постанова по справі про адміністративне правопорушення у сферах забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, крім даних, визначених частиною другою цієї статті, повинна містити відомості про: дату, час і місце вчинення адміністративного правопорушення; транспортний засіб, який зафіксовано в момент вчинення правопорушення (марка, модель, номерний знак); технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис (якщо такий запис здійснювався); розмір штрафу та порядок його сплати; правові наслідки невиконання адміністративного стягнення та порядок його оскарження; відривну квитанцію із зазначенням реквізитів та можливих способів оплати адміністративного стягнення у вигляді штрафу.

На переконання суду, розбіжності щодо часу вчинення правопорушення, зазначені у протоколі та у постанові (у більш ніж годину) також свідчать про недотримання посадовою особою відповідача процедури розгляду справи про адміністративне правопорушення стосовно позивача, оскільки неможливо чітко встановити час вчинення правопорушення.

Крім того, зі змісту протоколу про адміністративне правопорушення (з урахуванням обставин справи) неможливо зрозуміти, що саме засвідчили своїми підписами поняті. Оскільки, як зазначив представник відповідача у відзиві на позовну заяву, вказаний протокол було складено вже після винесення оскаржуваної постанови.

Слід також відмітити, що сама лише постанова про притягнення позивача до адміністративної відповідальності не є доказом вчинення адміністративного правопорушення, а є лише рішенням суб`єкта владних повноважень щодо наслідків розгляду правопорушення, тобто, є актом індивідуальної дії, який встановлює відповідні права та обов`язки для особи, щодо якої він винесений.

Крім того, суд звертає увагу, що в пункті 30 постанови Верховного Суду від 08 липня 2020 року по справі №463/1352/16-а зазначено, що в силу принципу презумпції невинуватості, що підлягає застосуванню у справах про адміністративні правопорушення, всі сумніви щодо події порушення та винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведені подія та вина особи мають бути прирівняні до доведеної невинуватості цієї особи.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що факт вчинення позивачем правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 44-3 КУпАП є недоведеним, оскільки відповідачем не надано суду доказів, що позивач 22 грудня 2021 року здійснила порушення - перебувала у приміщенні Торгівельного центру «River Mall», без вдягнутих належним чином засобів індивідуального захисту: маски, що закриває ніс та рот.

Відповідно до частини 3 статті 286 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право, зокрема, скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення.

Згідно статті 247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю, якщо буде встановлено відсутність події і складу адміністративного правопорушення.

З огляду на відсутність доказів вчинення позивачем правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 44-3 КУпАП, суд дійшов висновку, що постанова про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення серії ЕГА №562686 від 22 грудня 2021 року, якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності та накладено стягнення у вигляді штрафу 340,00 грн підлягає скасуванню, а провадження у справі про адміністративне правопорушення у зв`язку із відсутністю складу адміністративного правопорушення слід закрити.

Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують.

Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до пункту 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Згідно пункту 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

На переконання суду, відповідачем не доведено правомірність прийняття оскаржуваної постанови, з урахуванням вимог, встановлених частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог та системного аналізу положень законодавства України, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Водночас, слід зазначити, що правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначає Закону України «Про судовий збір» від 08 липня 2011 року № 3674-VІ (далі по тексту - Закон України від 08 липня 2011 року № 3674-VI).

Частина 2 статті 3 цього Закону містить перелік об`єктів, за які не справляється судовий збір, а стаття 5 цього Закону - перелік суб`єктів, які звільняються від сплати судового збору за подання до суду позовів, заяв, скарг тощо, а також підстави звільнення від сплати судового збору осіб, які звертаються із заявами про захист не власних прав, а охоронюваних законом прав та інтересів інших осіб.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року в справі №543/775/17 зазначила, що у справах щодо оскарження постанов про адміністративне правопорушення у розумінні положень статей 287,288 КУпАП, як і в інших справах, які розглядаються судом у порядку позовного провадження, слід застосовувати статті 2-5 Закону України «Про судовий збір», які пільг за подання позовної заяви, відповідних скарг у цих правовідносинах не передбачають.

Також, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку, який передбачав, що судовий збір при оскарженні постанов про адміністративне правопорушення сплаті не підлягає, та зазначила, що чинне законодавство містить ставку судового збору, що підлягає сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги у справі про оскарження постанови про адміністративне правопорушення та подальшому оскарженні позивачем та відповідачем судового рішення.

Частиною 4 статті 288 КУпАП передбачено, що особа, яка оскаржила постанову у справі про адміністративне правопорушення, звільняється від сплати державного мита.

Аналіз установленого статтею 288 КУпАП права на оскарження постанови державного органу (посадової особи) про накладення адміністративного стягнення показує, що коло осіб, які мають право оскаржити таке рішення, порядок їх оскарження визначені і діють у редакції Закону України від 24 вересня 2008 року № 586-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення регулювання відносин у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху».

Проте, з 11 листопада 2011 року набрав чинності Закон України від 08 липня 2011 року № 3674-VI.

Таким чином, на час виникнення спірних правовідносин, що є предметом цього перегляду, за подання заяв, скарг до суду, в тому числі у випадку оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів державного управління, сплачується інший платіж - судовий збір, самостійні правові засади справляння якого, платники, об`єкти та розміри його ставок, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення визначено Законом України від 08 липня 2011 року № 3674-VI .

Також Законом України від 19 вересня 2013 року № 590-VII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо сплати судового збору» внесені зміни до положень КУпАП щодо сплати судового збору. Так статтею 40-1 КУпАП визначено, що судовий збір у провадженні по справі про адміністративне правопорушення у разі винесення судом (суддею) постанови про накладення адміністративного стягнення сплачується особою, на яку накладено таке стягнення, а розмір та порядок сплати судового збору встановлюється законом. Згідно з приписами частини сьомої статті 283 КУпАП постанова суду (судді) про накладення адміністративного стягнення повинна містити положення про стягнення з особи, щодо якої її винесено, судового збору.

Розмір судового збору, який підлягає стягненню у разі ухвалення судом постанови про накладення адміністративного стягнення, складає 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб (частина 5 статті 4 Закону України від 08 липня 2011 року № 3674-VI).

Інших видів платежів (зокрема, у вигляді державного мита) у випадку звернення особи до суду Закон України від 08 липня 2011 року № 3674-VI не передбачає.

Таким чином, позивачу при зверненні до суду з цією позовною заявою необхідно було сплатити судовий збір у сумі 454 грн., оскільки позовна заява була направлена до суду засобами поштового зв`язку 30.12.2021 р.

Між тим, як вбачається з наявної у матеріалах справи квитанції, позивачем під час звернення з даним позовом до суду сплачено судовий збір у розмірі 908,00 грн, тобто, у розмірі більшому, ніж встановлено чинним законодавством.

Відтак, враховуючи розмір задоволених позовних вимог, суд присуджує на користь позивача судові витрати у розмірі 454 грн. за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Суд також дійшов висновку про необхідність повернення позивачу з Державного бюджету України надмірно сплаченого судового збору в розмірі 454 грн.

На підставі вище викладеного, керуючись статтями 2, 6-10, 19, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у м. Києві про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення та закриття провадження у адміністративній справі - задовольнити.

Скасувати постанову по справі про адміністративне правопорушення серії ЕГА №562686 від 22 грудня 2021 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 44-3 Кодексу України про адміністративні правопорушення та накладення на неї адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 340,00 грн.

Провадження у справі про адміністративне правопорушення, передбачене частиною 2 статті 44-3 Кодексу України про адміністративні правопорушення відносно ОСОБА_1 - закрити на підставі пункту 1 статті 247 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції у м. Києві понесені нею витрати по сплаті судового збору у розмірі 454 грн. (чотириста п`ятдесят чотири грн.).

Повернути ОСОБА_1 з Державного бюджету України надмірно сплачений судовий збір в розмірі 454 грн. (чотириста п`ятдесят чотири грн.), сплачений відповідно до квитанції № 7001-5298-7802-7950 від 30.12.2021 р.

Рішення набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України, після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України, з урахуванням положень частини 4 статті 286 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом десяти днів, з дня складання повного тексту рішення.

Реквізити сторін:

ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Головне управління Національної поліції у м. Києві: 01601, місто Київ, вулиця Володимирська, будинок 15, .

Повний текст рішення суду складений 28.02.2023 р.

СУДДЯ І.П. РОМАНИШЕНА