Справа № 447/1772/22
Суддя: Онишкевич Тарас Володимирович
Дата ухвалення: 2023-03-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2023 рокуЛьвівСправа № 447/1772/22 пров. № А/857/15792/22

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Онишкевича Т.В.,

суддів Сеника Р.П., Судової-Хомюк Н.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу Міністерства юстиції України на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 17 жовтня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України, Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), Миколаївського районноговідділу державної виконавчої служби у Стрийському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії,

суддя у І інстанції Крутько О.В.,

час ухвалення судового рішення не зазначено,

місце ухвалення судового рішення м. Львів,

дата складення повного тексту рішення 17 жовтня 2022 року,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду із адміністративним позовом, у якому просив:

визнати протиправною бездіяльність Міністерства юстиції України (далі Мінюст), Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів)(далі УЗПВР), Миколаївського районного відділу державної виконавчої служби у Стрийському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) (далі ВДВС) щодо ненадання належної відповіді на інформаційний запит від 12 липня 2022 року та порушення відповідачами Закону України «Про доступ до публічної інформації» (далі Закон № 2939-VI);

зобов`язати уповноважених осіб Мінюсту, УЗПВР, ВДВС надати належну відповідь на інформаційний запит від 12 липня 2022 року до Мінюсту;

зобов`язати уповноважених осіб Мінюсту, УЗПВР, ВДВС вжити заходів щодо повернення боржником ОСОБА_2 у повному обсязі 12000 доларів США, включаючи індексацію, компенсацію, коригування боргу та подання заяви до суду про коригування боргу згідно із статтею 625 Цивільного кодексу України (далі ЦК), що становить 438823,20 грн станом на 29 липня 2022 року;

притягнути до відповідальності уповноважених осіб Мінюсту, УЗПВР, ВДВС, які належним чином не надали відповідь на інформаційний запит від 12 липня 2022 року згідно із Законом № 2939-VI.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 17 жовтня 2022 року у справі № 447/1772/22, ухваленим за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, такі позовні вимоги задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Мінюсту щодо неналежного розгляду запиту (звернення) ОСОБА_1 від 12 липня 2022 року. Зобов`язано Мінюст провести попередній розгляд запиту (звернення) ОСОБА_1 від 12 липня 2022 року та забезпечити розгляд такого запиту (звернення) уповноваженим органом (особою). У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

При цьому суд першої інстанції виходив із того, що у матеріалах справи відсутні будь-які докази розгляду звернення ОСОБА_1 від 12 липня 2022 року Міністром юстиції чи іншою посадовою особою Мінюсту, а також направлення його для розгляду уповноваженому на вирішення питання заявника органу і повідомлення про такі дії позивача. У листі Західного міжрегіонального управління юстиції (м. Львів) (далі ЗМУ МЮ) № 2332/218/1/03-20 від 18 липня 2022 року немає покликання, що відповідь ОСОБА_1 надавалась саме на це його звернення та не містить відповіді на всі питання заявника, відсутня інформація про проведення перевірки дії державного виконавця при здійсненні виконавчих дій у вказаному у зверненні виконавчому провадженні. Таким чином, відповідачі не спростували доводи позивача про неналежний розгляд його звернення від 12 липня 2022 року.

Щодо покликання відповідача на те, що позивач звернувся до відповідачів не з інформаційним запитом, а зі зверненням, і такий запит не містив вимоги про надання публічної інформації, то такі мотиви приймаються до уваги, однак, ЗМУ МЮ розглянуло такий запит у порядку, передбаченому Законом України «Про звернення громадян» (далі Закон № 393/96-ВР), а сама по собі неправильна назва звернення не надає підстав відмовляти у отриманні інформації, яка запитується. Окрім того, відповідачі не відмовляли позивачу у наданні інформації з тих підстав, які наведені у запереченні на позовну заяву щодо непоширення Закону № 2939-VI на спірні правовідносини.

У апеляційній скарзі відповідач Мінюст просив скасувати вказане рішення суду першої інстанції та у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі.

Свої апеляційні вимоги обґрунтовує тим, що відповідь на запит ОСОБА_1 від 12 липня 2022 року на отримання публічної інформації було зареєстровано у Мінюсті 15 липня 2022 року за № ПІ-Д-1907 щодо надання інформації про стягнення заборгованості із заробітної плати боржника та виконання рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 22.01.2018 у справі № 447/2497/16-ц відноситься до повноважень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України. Листом Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 18 липня 2022 року № 57854/ПІ-Д-1907/20.4.1 звернення ОСОБА_1 скеровано для розгляду до УЗПВР, про що позивача повідомлено листом цього Департаменту від 18 липня 2022 року № 57854/ПІ-Д-1907/20.4.1. За результатами розгляду звернення ОСОБА_1 від 12 липня 2022 року відповідь надано листом УЗПВР від 22 липня 2022 року № 2424/218/3/03-19 простою кореспонденцією.

Враховуючи викладене, а думку скаржника, Мінюстом було розглянуло запит ОСОБА_1 у відповідності до вимог закону і у суду були відсутні підстави для задоволення позову.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України справа розглядається у порядку письмового провадження.

Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимог скаржника, виходячи із такого.

Як безспірно встановлено судом першої інстанції та слідує з матеріалів справи, ОСОБА_1 12 липня 2000 року звернувся до Міністра юстиції України з зверненням, що стосувалося невиконання рішення Миколаївського районного судуЛьвівської області від 22 січня 2018 року у справі № 447/2497/16-ц, у якому просив повідомити:

1) чому державний виконавець Комарницька О.В. ВДВС протягом 2022 року лише двічі стягувала заробітну плату з боржника ОСОБА_2 ;

2) коли буде виконане рішення Миколаївського районного судуЛьвівської області від 22 січня 2018 року у справі № 447/2497/16-ц.

Не отримавши відповіді на своє звернення від 12 липня 2022 року від Міністра юстиції України, ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, що розглядається.

При наданні правової оцінки правильності вирішення судом першої інстанції цього публічно-правового спору оскаржуваним рішенням та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Відповідно до частини 1 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Частиною 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з приписами частини 3 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відзив від 13 січня 2023 року на апеляційну скаргу Мінюсту за підписом представника Донця М.В. за довіреністю ОСОБА_3 апеляційним судом до уваги не береться, оскільки у зв`язку із смертю позивача 04 січня 2023 року відповідно до пункту 6 частини 1 статті 248 Цивільного кодексу України представництво за довіреністю припинене.

Відповідно до приписів частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Питання практичної реалізації громадянами України наданого їм Конституцією України права вносити в органи державної влади, об`єднання громадян відповідно до їх статуту пропозиції про поліпшення їх діяльності, викривати недоліки в роботі, оскаржувати дії посадових осіб, державних і громадських органів регламентовано Законом № 393/96-ВР.

Згідно із частиною 1 статті 1 вказаного Закону громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

За правилами частини 1 статті 5 Закону № 393/96-ВР звернення адресуються органам державної влади і місцевого самоврядування, підприємствам, установам, організаціям незалежно від форм власності, об`єднанням громадян або посадовим особам, до повноважень яких належить вирішення порушених у зверненнях питань.

Відповідно до приписів частини 3 статті 7 Закону № 393/96-ВР якщо питання, порушені в одержаному органом державної влади, місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, об`єднаннями громадян або посадовими особами зверненні, не входять до їх повноважень, воно в термін не більше п`яти днів пересилається ними за належністю відповідному органу чи посадовій особі, про що повідомляється громадянину, який подав звернення. У разі якщо звернення не містить даних, необхідних для прийняття обґрунтованого рішення органом чи посадовою особою, воно в той же термін повертається громадянину з відповідними роз`ясненнями.

Забороняється направляти скарги громадян для розгляду тим органам або посадовим особам, дії чи рішення яких оскаржуються (частина 4 статті 7 Закону № 393/96-ВР).

Положеннями частин ч. 1, 3 статті 15 Закону № 393/96-ВР встановлено, що органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань). Відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) в обов`язковому порядку дається тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов`язки.

З метою поліпшення умов реалізації конституційного права громадян на особисте звернення до Міністерства юстиції України, його територіальних органів, підприємств, установ та організацій, що належать до сфери його управління та відповідно до Закону № 393/96-ВР наказом Мінюсту від 15 лютого 2017 року № 388/5 було затверджено Порядок розгляду звернень та організації особистого прийому громадян у Міністерстві юстиції України, його територіальних органах, підприємствах, установах та організаціях, що належать до сфери його управління (далі Порядок № 388/5).

Як передбачено пунктом 7 розділу ІІ Порядку № 388/5, усі звернення громадян, запити на отримання публічної інформації, подані у встановленому законодавством порядку, підлягають попередньому розгляду.

Відповідно до пункту 8 розділу ІІ Порядку № 388/5 попередній розгляд звернень громадян, запитів на отримання публічної інформації у Міністерстві юстиції України, органах і установах юстиції здійснюється з метою визначення:

належності документа до звернень громадян, запитів на отримання публічної інформації;

повноти дотримання вимог до оформлення звернень, запитів на отримання публічної інформації, що визначені статтею 5 Закону України «Про звернення громадян» та статтею 19 Закону України «Про доступ до публічної інформації»;

ознак надходження та виду звернень, запитів на отримання публічної інформації;

суті та стислого змісту звернень, запитів на отримання публічної інформації;

належності порушених питань до повноважень Міністерства юстиції України, органів, установ юстиції;

звернень, які відповідно до статті 8 Закону України «Про звернення громадян» не підлягають розгляду та вирішенню;

відповідності адресування, наявності усіх зазначених додатків, цілісності вкладень, наявності підпису та дати заявника;

строків виконання звернень, запитів на отримання публічної інформації.

Якщо питання, порушені в одержаному зверненні, запиті на отримання публічної інформації, не належать до компетенції Міністерства юстиції України, органу, установи юстиції, звернення, запит на отримання публічної інформації в термін не більше п`яти днів пересилається за належністю відповідному органу чи посадовій особі, про що повідомляється особі, яка подала звернення, запит на отримання публічної інформації. У разі якщо звернення, запит на отримання публічної інформації не містить даних, необхідних для прийняття обґрунтованого рішення, воно (він) в той самий термін повертається заявнику з відповідними роз`ясненнями. Забороняється направляти скарги для розгляду тим органам або посадовим особам, дії чи рішення яких оскаржуються. (пункти 12, 13 розділу ІІ Порядку № 388/5).

На переконання апеляційного суду, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що системний аналіз приписів Закону №393/96-ВР свідчить, що законодавець, передбачаючи право/обов`язок органів державної влади та органів місцевого самоврядування пересилати за належністю звернення громадян іншому (відповідному) органу чи посадовій особі, мав на меті забезпечити заявнику об`єктивний та всебічний розгляд його заяви.

Разом із тим, матеріали справи не містять доказів ні розгляду звернення ОСОБА_1 від 12 липня 2022 року самими Міністром юстиції України чи іншою уповноваженою особою Мінюсту, ні передачі цього звернення на розгляд за належністю з повідомленням про це позивача у відповідості до встановлених вимог.

Окрім того, суд першої інстанції слушно зауважив, що лист ЗМУ МЮ № 2332/218/1/03-20 від 18 липня 2022 року не містить вказівки на те, що відповідь ОСОБА_1 надається саме на його звернення від 12 липня 2022 року, а також не містить відповіді на всі поставлені у цьому звернення питання.

Відповідно до приписів частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Частиною 2 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

У пункті 110 рішення Європейського суду з прав людини від 23 липня 2002 року у справі «Компанія «Вестберґа таксі Актіеболаґ» та Вуліч проти Швеції» (Vastberga taxi Aktiebolag and Vulic v. Sweden № 36985/97) Суд визначив, що «…адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення податкових штрафів має саме податкове управління».

Хоча ця справа стосується податкового спору, на переконання апеляційного суду, у ній закладено один з основних принципів забезпечення вирішення спорів у публічно-правовій сфері, зокрема, між суб`єктом приватного права і суб`єктом владних повноважень, який передбачає, що останній зобов`язаний забезпечити доведення в суді правомірності свого рішення, дії або бездіяльності, оскільки, в протилежному випадку, презюмується, що вони є протиправними.

У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини зазначає, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії», № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Одночасно апеляційний суд вважає за можливе врахувати позицію Європейського суду з прав людини, яку він висловив у справі «Федорченко та Лозенко проти України» (заява № 387/03, 20 вересня 2012 року, п.53), відповідно до якої суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумними сумнівом», тобто, аргументи сторони мають бути достатньо вагомими, чіткими та узгодженими.

Відтак, на думку апеляційного суду, слід погодитися із судом першої інстанції у тому, що Мінюст не спростував доводів позивача про неналежний розгляд його звернення до Міністра юстиції України від 12 липня 2022 року.

Підсумовуючи викладене, на думку апеляційного суду, доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи фактичних обставин, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції.

Порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог апелянта та доводів, викладених у апеляційній скарзі, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак подану апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Підстав для зміни розподілу судових витрат за наслідками апеляційного перегляду справи у відповідності до вимог частини 6 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України немає.

Керуючись статтями 241, 243, 308, 311, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу Міністерства юстиції України залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 17 жовтня 2022 року у справі № 447/1772/22 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції лише у випадках, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Т. В. Онишкевич
судді Р. П. Сеник
Н. М. Судова-Хомюк