Справа № 200/5317/22
Суддя: Аляб'єв І.Г.
Дата ухвалення: 2023-03-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
У Х В А Л А

про залишення позову без розгляду

06 березня 2023 року Справа №200/5317/22

Донецький окружний адміністративний суд у складі

головуючого судді Аляб`єва І.Г.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження адміністративну справу ОСОБА_1 до Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України в якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені в сумі 245612,43 грн;

- стягнути з Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені в сумі 245612,43 грн;

- зобов`язати відповідача підготувати довідку про щомісячні додаткові види грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення) та премії за останні 24 місяці календарної служби підряд перед звільненням, що подається для призначення пенсії відповідно до ЗУ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» за період проходження служби в Департаменті стратегічних розслідувань Національної поліції України та грошових атестат, в якій включити як додатковий вид грошового забезпечення індексацію грошового забезпечення та направити їх до Головного управління ПФУ в Донецькій області для перерахунку та виплати ОСОБА_1 пенсій з моменту призначення;

- стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 грошові кошти витрачені на правову допомогу в сумі 6000 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що з 31.07.2021 позивача виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення. При звільненні відповідач не провів з позивачем усіх необхідних розрахунків, а саме, не нараховано та не виплачено компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій. На виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду у справі № 200/11374/21 позивачу нараховано компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період 2018-2021 року, та перераховано платіжним дорученням від 16.09.2022 на картковий рахунок позивача.

Позивач вважає бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні протиправною, та такою, що порушує його права. Крім того, відповідачем підготовлено та направлено до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області довідку про щомісячні додаткові види грошового забезпечення позивача за 24 місяці служби перед звільненням для розрахунку пенсії. Однак до складу грошового забезпечення, зазначеного у довідці, відповідач протиправно не включив індексацію грошового забезпечення та доплату за службу у нічний час, які нараховувались та виплачувались позивачу продовж 24 місяців перед звільненням та були постійними складовими грошового забезпечення.

Від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому він вказує, що для призначення пенсії позивачу виготовлено та направлено до пенсійного фонду грошовий атестат та довідку про щомісячні види грошового забезпечення за останні 24 календарні місяці служби підряд перед звільненням для призначення пенсії. При цьому, виготовлення оновленої довідки для перерахунку пенсії та направлення її до ПФУ без дотримання відповідної процедури є порушенням чинного законодавства. При цьому, до вказаної довідки включаються щомісячні види грошового забезпечення з суми якої сплачено єдиний соціальний внесок. Однак, на суму індексації грошового забезпечення єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нараховується. Перелік виплат, які належать до грошового забезпечення містить КМУ № 988, серед якого відсутня індексація грошового забезпечення.

Ухвалою суду від 25.01.2023 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження.

Судом встановлено, що наказом Департаменту від 21.07.2021 № 242 о/с «По особовому складу» ОСОБА_1 звільнено зі служби в поліції за пунктом 2 (через хворобу) частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію», з 31.07.2021.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 24.11.2021 у справі №200/11374/21 позовні вимоги ОСОБА_1 до департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнано протиправною бездіяльність департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України щодо не нарахування та невиплати грошової компенсації ОСОБА_1 за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2018-2021 роки.

Зобов`язано департамент стратегічних розслідувань Національної поліції України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2018-2021 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення ОСОБА_1 .

В решті позовних вимог - відмовлено.

Рішення суду набрало законної сили 06.09.2022 відповідно до постанови Першого апеляційного адміністративного суду від 06.09.2022.

16.09.2022 на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 24.11.2021 у справі №200/11374/21 - позивачу нараховано та виплачено кошти в сумі 24948,09 грн.

Отже, початком перебігу строку звернення до суду з цим позовом є 16.09.2022.

До суду позивач звернувся з позовом 28.12.2022, тобто з порушенням строку звернення до суду.

Суд зазначає, що поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (надалі - Конвенція) передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

'У справі Європейського суду з прав людини Стаббігс та інші проти Великобританії визначено, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав.

У Рішенні Міраґаль Есколано та інші проти Іспанії від 25 січня 2000 року Європейський суд зазначив про те, що строки позовної давності, яких заявники мають дотримуватися при поданні скарг, спрямовані на те, щоб забезпечити належне здійснення правосуддя і дотримання принципів правової певності. Сторонам у провадженні слід очікувати, що ці норми будуть застосовними.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначає про те, що процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання. Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (рішення Європейського суду у справі Перез де Рада Каванілес проти Іспанії від 28 жовтня 1998 року, заява № 28090/95, пункт 45). Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава- учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

Відкриття провадження у справі є процесуальною дією. При відкритті провадження суд, серед іншого, встановлює, чи подано позовну заяву з дотриманням строку звернення до суду. Вирішення питання щодо строку звернення до суду можливе як процесуальна дія і після відкриття провадження у справі, що передбачено Кодексом адміністративного судочинства України.

Стосовно порушення позивачем строку звернення до суду з цим позовом, суд зазначає наступне.

Приписами ч. 5 ст. 122 КАС України встановлено спеціальний строк звернення до суду у відносинах публічної служби, якою передбачено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

При цьому, необхідно звернути увагу та те, що правові висновки Верховного Суду про те, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком (наприклад, щодо спорів у подібних правовідносинах, постанови від 29 вересня 2021 року (справа №160/8332/20), від 24 вересня 2020 року (справа №806/2883/17), від 13 січня 2020 року (справа №814/1007/16), від 11 липня 2019 року (справа №814/2789/16), від 1 грудня 2019 року (справа №823/726/16), не можуть бути застосовані у спірних правовідносинах, оскільки з 19.07.2022 набули чинності зміни до статті 233 Кодексу законів про працю України, які відповідних положень не містять.

Позивач звернувся до суду більше ніж через 3 місяці після того, як дізнався про порушення свого права (16.09.2022)

Так, за правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 04.12.2019 (справа №815/2681/17) і від 22.01.2020 (справа №620/1982/19), строк звернення до суду з адміністративним позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні становить один місяць, який установлений частиною п`ятою статті 122 КАС України, оскільки такий спір пов`язаний із звільненням з публічної служби і має вирішуватися в порядку адміністративного судочинства.

Натомість у постановах Верховного Суду від 30.01.2019 (справа №806/2164/16), від 11.02.2020 (справа №420/2934/19) і від 13.03.2019(справа №813/1001/17) висловлено іншу правову позицію щодо необхідності застосування тримісячного строку звернення до суду, передбаченого частиною першою статті 233 КЗпП України, ураховуючи, що спір про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є трудовим спором.

Наведене свідчить, що вказані висновки Верховного Суду, зроблені різними колегіями суддів однієї судової палати, суперечать один одному.

При цьому інші постанови Верховного Суду, на які посилається позивач, не є прикладом неоднакового застосування судом статті 122 КАС України і статті 233 КЗпП України у подібних правовідносинах, оскільки у цих судових рішеннях йшлося про застосування статей 116 і 117 КЗпП України до спірних правовідносин, пов`язаних з несвоєчасним розрахунком при звільненні з публічної служби, і не вирішувалося питання щодо строку звернення до адміністративного суду із заявленими позовними вимогами.

Аналізуючи наявність підстав для відступлення від висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у раніше ухвалених рішеннях Верховного Суду, суд керується таким.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Відповідно до пункту 17 частини першої статті 4 КАС України публічною службою є, зокрема, військова служба.

Спірні правовідносини виникли у зв`язку з невиплатою позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені.

Таким чином, за характером спірних правовідносин і їх суб`єктним складом цей спір є публічно-правовим спором з приводу проходження і звільнення з публічної служби, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів.

Відповідно до частини першої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Частиною другою цієї статті передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно з частиною третьою статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Отже, КАС України передбачає можливість встановлення цим Кодексом та іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, які мають перевагу в застосуванні порівняно із загальним шестимісячним строком, визначеним у частині другій статті 122 цього Кодексу.

Таким спеціальним строком для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби є місячний строк, установлений частиною п`ятою статті 122 КАС України.

Водночас частиною першою статті 233 КЗпП України, яка регулює строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів, встановлено норму про те, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Про необхідність застосування тримісячного строку позовної давності для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався, офіційно розтлумачено і в Рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу.

Проте слід мати на увазі, що відповідно до статей 3 і 221 КЗпП України в порядку, передбаченому главою XV цього Кодексу, підлягають розгляду індивідуальні трудові спори працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої приналежності.

За приписами частини першої статті 19 Цивільного процесуального кодексу України справи, що виникають з трудових правовідносин, суди розглядають у порядку цивільного судочинства. При цьому норми Цивільного кодексу України визначають загальну позовну давність тривалістю у три роки (стаття 257) та передбачають можливість установлення законом для окремих видів вимог спеціальної позовної давності (стаття 258), яка може бути скороченою або більш тривалою за загальну позовну давність.

Виходячи з цього, встановлений у частині першій статті 233 КЗпП України тримісячний строк є скороченим строком позовної давності, в межах якого працівник може звернутися до суду в порядку цивільного судочинства з вимогою про вирішення трудового спору.

Натомість строки звернення до суду в порядку адміністративного судочинства визначені у статті 122 КАС України і частина п`ята цієї статті, яка передбачає місячний строк звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, є спеціальною нормою щодо частини другої цієї статті з установленим у ній загальним строком у шість місяців.

Усталеною є позиція Верховного Суду щодо застосування приписів КЗпП України у разі неврегульованості нормами спеціального законодавства правовідносин, щодо яких виник спір.

Отже, з огляду на те, що строк звернення до суду за вирішенням цього публічно-правового спору щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні охоплюється спеціальною нормою частини п`ятої статті 122 КАС України, відсутні підстави для застосування у спірних правовідносинах частини першої статті 233 КЗпП України.

Ураховуючи викладене, суд зазначає, що обмеження права позивача на звернення до суду з цим адміністративним позовом місячним строком з дня проведення з ним остаточного розрахунку ґрунтується на застосуванні судом статті 122 КАС України та не суперечить Рішенню Конституційного Суду України від 22.02.2012 року №4-рп/2012, яким розтлумачено статтю 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу в аспекті неоднозначної судової практики розгляду трудових спорів у порядку цивільного судочинства.

У зв`язку з цим суд відступає від висновку щодо застосування частини першої статті 233 КЗпП України для обчислення строку звернення до адміністративного суду з вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, викладеному в постановах Верховного Суду від 30.01.2019 (справа №806/2164/16), від 11.02.2020 (справа №420/2934/19), від 13.03.2019 (справа №813/1001/17), одночасно погоджуючись з висновком щодо застосування частини п`ятої статті 122 КАС України у подібних правовідносинах, викладеному в постановах Верховного Суду від 04.12.2019 (справа №815/2681/17) і від 22.01.2020 (справа №620/1982/19).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30.01.2019 у справі №755/10947/17 зазначила, що незалежно від того чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду.

Таким чином, суд, відступаючи від правової позиції, викладеної в раніше ухвалених рішеннях Верховного Суду, може не вказувати усі такі рішення, оскільки суд відступає від правової позиції, а не від судових рішень.

Аналогічний правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду від 11.02.2021 у справі №240/532/20 (адміністративне провадження № К/9901/14941/20).

У справі, що розглядається, позивач звернувся до адміністративного суду з позовом 28.12.2022, тобто з пропуском місячного строку з дня остаточного з ним розрахунку (16.09.2022), не зазначивши підстав для поновлення цього строку.

Суд зазначає, що на підтвердження поважності причин пропуску строку звернення до адміністративного суду, позивач не надав суду належних та допустимих доказів.

Суд також звертає увагу, що з моменту отримання розрахунку до моменту звернення з цим позовом пройшло більше 3 місяців , відтак у позивач було достатньо часу для підготовки позову.

Згідно з пунктом 8 частини 1 статті 240 КАС України, суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.

Згідно частини третьої статті 240 КАС України про залишення позову без розгляду суд постановляє ухвалу. Ухвала суду про залишення позову без розгляду може бути оскаржена.

З огляду на вищевказане, з урахуванням часу звернення позивачки з позовом до суду, позов підлягає залишенню без розгляду в частині стягнення з Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені в сумі 245 612,43 грн.

Керуючись Кодексом адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

Залишити без розгляду позовну заяву ОСОБА_1 до Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії в частині стягнення з Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені в сумі 245 612,43 грн.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Першого апеляційного адміністративного суду. Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Ухвала, постановлена судом поза межами судового засідання або в судовому засіданні у разі неявки всіх учасників справи, під час розгляду справи в письмовому провадженні, набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Повний текст ухвали складено і підписано 06.03.2023.

Суддя І.Г. Аляб`єв