Справа № 380/17743/22
Суддя: Клименко Оксана Миколаївна
Дата ухвалення: 2023-02-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 лютого 2023 року м. Львів

Львівський окружний адміністративний суд, суддя Клименко О.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (Позивач) звернувся до Львівського окружного адміністративного суду із позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (Відповідач), в якому просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області № 10 від 16 червня 2022 року про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області зарахувати ОСОБА_1 до страхового стажу періоди роботи у ТОВ «Львівське АТП-14631 з 17 вересня 2005 року по 17 липня 2006 року;

- призначити ОСОБА_1 пенсію за віком, починаючи з дня звернення із заявою про призначення пенсії з 10 червня 2022 року;

- стягнути на користь позивача судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що досягнувши пенсійного віку, 10 червня 2022 року звернувся до територіального органу Пенсійного фонду України із заявою та необхідними документами про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України від 09 липня 2003 року № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі також Закон № 1058). Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області від 16 червня 2022 року № 10 (далі також оскаржуване рішення) позивачу відмовлено у призначенні пенсії за віком у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу. Зазначене рішення відповідача позивач уважає протиправним з огляду на таке.

Зі змісту відомостей про застраховану особу видно, що у звітних 2005 2006 роках, а саме за період з жовтня 2005 року по червень 2006 року відсутні відомості про заробітну плату позивача та сплату страхових внесків. Позивач стверджує, що до його страхового стажу не включено період з часу його звільнення з роботи по день поновлення на такій згідно з судовим рішенням, тобто з 16 вересня 2005 року по 20 липня 2006 року. Саме цей період відповідач не зарахував до страхового стажу позивача, що й стало причиною недостатності загального страхового стажу для призначення пенсії.

З цього приводу позивач вказує, що наказом ВАТ «Львівське АТП-14631» № 119ос від 16 вересня 2005 року його було звільнено з роботи. Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 17 липня 2006 року позивача поновлено на роботі та стягнуто з ВАТ «Львівське АТП-14631» в його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 17 вересня 2005 року у сумі 5640,00 грн 82 коп. На виконання вказаного судового рішення ВАТ «Львівське АТП-14631» поновило позивача на роботі та виплатило заробітну плату за час вимушеного прогулу з 17 вересня 2005 року, з якої утримано (серед іншого) пенсійні внески 90,85 грн, соціальні внески 45,43 грн. Що стосується правильності, своєчасності та обсягу сплати таких внесків позивач вказує, що вирішення цих питань покладається на страхувальника. Застрахована особа позбавлена будь-яких можливостей здійснення контролю страхувальника у цих питаннях.

Позивач зауважує, що його трудова книжка містить інформацію про трудовий стаж з відповідними записами про роботу за усі періоди, а також містить посилання на відповідні накази, на підставі яких зроблено записи про прийняття на роботу, звільнення з роботи та поновлення на роботі. Так, за порядковим номером 17 від 20 липня 2006 року зроблено запис: «Записи за номером 15 і 16 недійсні. Поновлений на роботі шліфувальником 5-го розряду. Наказ № 107 ос від 20 липня 2006 року», що відповідає пункту 2.10 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників.

З огляду на викладене позивач висновує, що в період усієї його трудової діяльності в ТОВ «Львівське АТП-14631», тобто від дня найму на роботу і до дня її припинення (звільнення) в тому числі з 17 вересня 2005 року по 17 липня 2006 року він був застрахованою особою у розумінні статті 1 Закону № 1058. Відтак період роботи з 17 вересня 2005 року по 17 липня 2006 року повинен бути зарахований до трудового та страхового стажу на вказаному підприємстві для призначення пенсії. Крім того, позивач відзначає, що не може нести відповідальність у вигляді позбавлення права на включення до вказаного вище періоду роботи до страхового стажу за порушення, вчинене страхувальником, оскільки згідно із Законом № 1058 відповідальність за несплату страхових внесків несе підприємство-страхувальник.

Позивач уважає безпідставним неврахування відповідачем періоду роботи з 17 вересня 2005 року по 17 липня 2006 року у ТОВ «Львівське АТП-14631» до страхового стажу та, як наслідок прийняття рішення про відмову у призначенні пенсії за віком у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу. Тому, на думку позивача, єдиним способом захисту його порушеного права щодо призначення пенсії є вирішення в судовому порядку питання призначення пенсії за віком із дня звернення з відповідною заявою та необхідними документами.

З огляду на наведене адміністративний позов просить задовольнити у повному обсязі.

Позиція відповідача викладена у відзиві на позовну заяву. Відповідач вказує, що при детальному розгляді заяви позивача від 10 червня 2022 року та доданих до неї документів для призначення пенсії Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області прийняло рішення про відмову у призначенні позивачу пенсії за віком із тих підстав, що у позивача відсутній необхідний страховий стаж. Право на призначення пенсії позивач матиме з 28 травня 2025 року.

Відповідач зазначає, що у позовній заяві позивач просить визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області № 10 від 16 червня 2022 року про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком та зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області зарахувати ОСОБА_1 до страхового стажу періоди роботи у ТОВ «Львівське АТП-14631» з 17 вересня 2005 року по 17 липня 2006 року. Проте Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області рішення про відмову у зарахуванні до страхового стажу періодів роботи позивача у ТОВ «Львівське АТП-14631 з 17 вересня 2005 року по 17 липня 2006 року не приймало. Тож з порушенням вимог статті 5 частини 2 статті 77 КАС України позивач не надав жодних належних, допустимих та достатніх доказів відповідно до статей 73, 74, 76 КАС України, які підтверджували б те, що Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області не зарахувало вищевказані періоди роботи позивача до страхового стажу. Таким чином, на думку відповідача, заявлені позивачем вимоги є передчасними й такими, що не можуть бути задоволені.

Також відповідач відзначає, що згідно з даними Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування форми ОК-5 у період з 01 жовтня 2005 року по 30 червня 2006 року страхувальником не було сплачено страхових внесків. Згідно з даними трудової книжки позивача у вказаний період він працював у ТОВ «Львівське АТП-14631», тож саме це підприємство є відповідальним за несплату за згаданий період страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

З огляду на викладене просить у задоволенні адміністративного позову відмовити в повному обсязі.

Відповідно до пункту 3 частини 3 статті 246 КАС України суд зазначає, що ухвалою судді від 13 грудня 2022 року відкрито спрощене позовне провадження в адміністративній справі без повідомлення (виклику) сторін. У залученні Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівське АТП-14631» до участі у справі як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, відмовлено.

Суд встановив наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

До трудової книжки ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) серії НОМЕР_1 від 29 липня 1980 року внесено наступні записи про навчання, військову службу та трудову діяльність позивача:

- з 01 вересня 1977 року по 18 липня 1980 року навчання в технічному училищі № 33 (запис № 1);

- з 25 липня 1980 року по 12 травня 1981 року робота в автомайстерні слюсарем по ремонту автомобілів 3-го розряду (записи № 2-3);

- з 12 травня 1981 року по 30 квітня 1983 року служба в рядах радянської армії (запис № 4);

- з 13 жовтня 1983 року по 21 січня 1985 року робота в автомайстерні слюсарем по ремонту автомобілів 3-го розряду (записи № 5-6);

- 01 лютого 1985 року прийнятий на роботу слюсарем 3-го розряду в Львівське автотранспортне підприємство 31422 (запис № 7);

- 01 січня 1986 року переведений шліфувальником 3-го розряду (запис № 8);

- 29 квітня 1988 року позивачу присвоєна кваліфікація шліфувальника 4-го розряду (запис № 11);

- 01 січня 1994 року позивачу присвоєна кваліфікація шліфувальника 5-го розряду (запис № 13);

- 17 серпня 2005 року переміщений слюсарем з ремонту автомобілів 5-го розряду (запис № 15);

- 16 вересня 2005 року звільнений з роботи за систематичне невиконання обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку (запис № 16);

- 20 липня 2006 року: записи за номером 15 і 16 недійсні. Поновлений на роботі шліфувальником 5-го розряду (запис № 17);

- 20 листопада 2006 року позивача звільнено з роботи у зв`язку із скороченням штатів (запис № 18);

- з 21 грудня 2006 року по 30 травня 2007 року позивач отримував виплату допомоги з безробіття (записи № 19-20).

10 червня 2022 року позивач звернувся до територіального органу Пенсійного фонду України із заявою та необхідними документами про призначення пенсії за віком.

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області від 16 червня 2022 року № 10 позивачу відмовлено у призначенні пенсії за віком. Рішення такого змісту:

«[…] Відмова про призначення пенсії за віком ОСОБА_1 .

Дата народження ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Дата звернення до територіальних органів Пенсійного фонду України 10.06.2022.

Пенсійний вік, визначений статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», становить 60 років.

Вік заявника 60 років.

Необхідний страховий стаж, визначений статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», становить 29 років.

Страховий стаж особи становить 28 років 4 місяці 4 дні.

За доданими документами та за даними індивідуальних відомостей про застраховану особу з бази даних реєстру застрахованих осіб до страхового стажу зараховані всі періоди.

Висновок: відмовити в призначенні пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу.

Дата, з якої особа матиме право на пенсійну виплату, 28.05.2025 р.

На обліку в територіальних органах Пенсійного фонду України не перебуває та пенсію не отримує […]».

Позивач, уважаючи зазначене рішення відповідача протиправним, звернувся з цим позовом до суду.

Предметом розгляду у цій справі є оцінка: 1) правомірності рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області від 16 червня 2022 року № 10 про відмову у призначенні пенсії за віком; 2) наявності підстав для зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області зарахувати ОСОБА_1 до страхового стажу періоди роботи у ТОВ «Львівське АТП-14631 з 17 вересня 2005 року по 17 липня 2006 року та призначити йому пенсію за віком, починаючи з дня звернення із заявою про призначення пенсії з 10 червня 2022 року.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з такого.

Завданням адміністративного судочинства відповідно до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з частиною 2 цієї ж статті у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Закріплений у частині 1 статті 9 КАС України принцип змагальності сторін передбачає, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Тобто, суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Відповідно до статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, визначаються Законом України від 09 липня 2003 року № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

За змістом частин першої, другої статті 5 Закону № 1058 цей Закон регулює відносини, що виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.

Виключно цим Законом визначаються: види пенсійних виплат; умови набуття права та порядок визначення розмірів пенсійних виплат.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 9 Закону № 1058 відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: пенсія за віком.

Згідно із частиною першою статті 26 Закону № 1058 особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - не менше 29 років.

Отже, необхідними умовами для призначення пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону № 1058 є досягнення особою визначеного законодавством пенсійного віку (60 років) та наявність у такої особи необхідного страхового стажу (не менше 29 років з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року).

Суд встановив, що рішенням Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області від 16 червня 2022 року № 10 позивачу відмовлено у призначенні пенсії за віком відповідно до Закону № 1058 з підстав відсутності у нього необхідного страхового стажу, а саме не менше 29 років.

Як слідує зі змісту зазначеного рішення страховий стаж позивача становить 28 років 4 місяці 4 дні. Згідно з цим рішенням за доданими документами та за даними індивідуальних відомостей про застраховану особу з бази даних реєстру застрахованих осіб до страхового стажу позивача зараховані всі періоди.

У позовній заяві позивач стверджує, що до його страхового стажу не включено період з часу його звільнення з роботи у ТОВ «Львівське АТП-14631» по день поновлення на такій згідно з судовим рішенням, тобто з 16 вересня 2005 року по 17 липня 2006 року, позаяк зі змісту відомостей про застраховану особу видно, що у звітних 2005 2006 роках, а саме за період з жовтня 2005 року по червень 2006 року відсутні відомості про заробітну плату та сплату страхових внесків.

Водночас у відзиві на позовну заяву відповідач вказує, що рішення про відмову у зарахуванні до страхового стажу періодів роботи позивача у ТОВ «Львівське АТП-14631» з 17 вересня 2005 року по 17 липня 2006 року не приймав. З порушенням вимог статті 5 частини 2 статті 77 КАС України позивач не надав жодних належних, допустимих та достатніх доказів відповідно до статей 73, 74, 76 КАС України, які підтверджували б те, що Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області не зарахувало вищевказані періоди роботи позивача до страхового стажу. Тому, на думку відповідача, заявлені позивачем вимоги є передчасними й такими, що не можуть бути задоволені.

Надаючи правову оцінку оскаржуваному рішенню відповідача з урахуванням фактичних обставин цієї справи та аргументів позивача й відповідача, що наведені вище, суд зазначає таке.

Визначення поняття страхового стажу та періоди, з яких складається страховий стаж наводить стаття 24 Закону № 1058.

Згідно з абзацом першим частини першої статті 24 Закону № 1058 страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Абзацом першим частини другої цієї ж статті визначено, що страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Згідно з частиною 3 зазначеної статті страховий стаж обчислюється в місяцях. Неповний місяць роботи, якщо застрахована особа підлягала загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню або брала добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, зараховується до страхового стажу як повний місяць за умови, що сума сплачених за цей місяць страхових внесків з урахуванням сум страхових внесків, сплачених виходячи з мінімальної заробітної плати, є не меншою, ніж мінімальний страховий внесок.

До позовної заяви позивач долучив Розрахунок стажу ОСОБА_1 (алгоритм розрахунку: пенсія за віком згідно із Законом № 1058) форми РС-право.

Відповідно до цього Розрахунку страховий стаж позивача з урахуванням перетину періодів становить: всього 28 років 4 місяці 4 дні; всього для розрахунку 28 років 4 місяці 4 дні; всього для розрахунку місяців 340 місяців.

До страхового стажу позивача зараховано такі періоди: з 01 вересня 1977 року по 18 липня 1980 року (навчання); з 25 липня 1980 року по 11 травня 1981 року; з 12 травня 1981 року по 30 квітня 1983 року (строкова військова служба); з 13 жовтня 1983 року по 21 січня 1985 року; з 01 лютого 1985 року по 31 грудня 2003 року; з 01 січня 2004 року по 31 грудня 2004 року; з 13 січня 2005 року по 31 липня 2005 року; з 02 серпня 2005 року по 16 вересня 2005 року; з 18 липня 2006 року по 17 листопада 2006 року; з 21 грудня 2006 року по 30 травня 2007 року (виплата допомоги з безробіття).

Як видно зі змісту наведеного Розрахунку період з 17 вересня 2005 року по 17 липня 2006 року до нього не включений.

Крім того, відповідно до долучених позивачем до позовної заяви Індивідуальних відомостей про застраховану особу з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування форми ОК-5 відсутні відомості про заробітну плату позивача та сплату страхових внесків за період з жовтня 2005 року по липень 2006 року.

Наведене у сукупності дає суду підстави дійти висновку про те, що період з 17 вересня 2005 року по 17 липня 2006 року не включений пенсійним органом до страхового стажу позивача при прийнятті оскаржуваного рішення про відмову у призначенні пенсії за віком, а тому доводи відповідача про те, що рішення про відмову у зарахуванні вищевказаного періоду до страхового стажу він не приймав і доказів на підтвердження цієї обставини позивач не надав суд відхиляє, як необґрунтовані.

Що стосується підстав невключення відповідачем зазначеного періоду до страхового стажу суд зазначає наступне.

Як слідує зі змісту трудової книжки позивача, наказом № 119ос від 16 вересня 2005 року його звільнено з роботи у ВАТ «Львівське АТП-14631» (надалі перетворене у ТОВ «Львівське АТП-14631»).

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 17 липня 2006 року поновлено позивача на посаді шліфувальника п`ятого розряду та стягнуто з ВАТ «Львівське АТП-14631» в користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 17 вересня 2005 року на день ухвалення рішення в сумі 5640,31 грн. Рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за один місяць в сумі 483,82 грн та поновлення на роботі допущено до негайного виконання.

На виконання вказаного рішення суду наказом № 107ос від 20 липня 2006 року позивача поновлено у ВАТ «Львівське АТП-14631».

При цьому у трудовій книжці позивача зроблено запис № 17 такого змісту: «Записи за номерами 15 і 16 недійсні. Поновлений на роботі шліфувальником 5-го розряду».

Крім того, згідно із наказами по ВАТ «Львівське АТП-14631» від 18 липня 2006 року № 60 та від 31 липня 2006 року № 113ос наказано виплатити позивачу 483,82 грн та виплатити заробітну плату за час вимушеного прогулу з 17 вересня 2005 року в сумі 4058,90 грн.

Відповідно до Розрахунку зарплати, складеного ВАТ «Львівське АТП-14631», позивачу нараховано заробітну плату за період з 17 вересня 2005 року по 17 липня 2006 року в сумі 4542,72 грн (до видачі 3330,03 грн), з якої утримано, зокрема: пенсійні внески у розмірі 90,85 грн; соціальні внески у розмірі 45,43 грн; внески на випадок безробіття у розмірі 22,71 грн.

Згідно з видатковим касовим ордером № 957 від 24 липня 2006 року середній заробіток за один місяць в сумі 483,82 грн позивач отримав 24 липня 2006 року, а згідно з видатковим касовим ордером № 1016 від 01 серпня 2006 року заробітну плату за час вимушеного прогулу з 17 вересня 2005 року по 17 липня 2006 року у сумі 3330,03 грн) позивач отримав 03 серпня 2006 року.

При цьому в Індивідуальних відомостях про застраховану особу з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування форми ОК-5 відображено суму заробітку для нарахування пенсії за липень 2006 року у розмірі 4837,35 грн, до якої безперечно увійшла заробітна плата, виплачена позивачу за час вимушеного прогулу за період з 17 вересня 2005 року по 17 липня 2006 року на підставі судового рішення про поновлення на роботі, а також зазначено про сплату страхових внесків за липень 2006 року.

Крім цього, у листі від 06 вересня 2022 року за № 09-680 ТОВ «Львівське АТП-14631» повідомило позивача на його заяву від 11 серпня 2022 року про нарахування, обчислення та сплату єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування із виплаченого йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу помісячно за період з 17 вересня 2005 року по 17 липня 2006 року про те, що усі нарахування та відрахування за період з 17 вересня 2005 року по 17 липня 2006 року ТОВ «Львівське АТП-14631» у липні 2006 року здійснило відповідно до рішення суду та згідно з діючим законодавством.

З урахуванням наведених вище фактичних обставин справи у сукупності суд доходить висновку про те, що оскільки середня заробітна плата за час вимушеного прогулу за період з 17 вересня 2005 року по 17 липня 2006 року була виплачена позивачу його роботодавцем (ВАТ «Львівське АТП-14631»), яким у свою чергу відраховано обов`язкові страхові внески з такої заробітної плати, то зазначений період відповідає визначенню страхового стажу, а тому підлягає врахуванню при вирішенні питання щодо призначення пенсії позивачу.

Така ж правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 15 липня 2020 року у справі № 171/49/17.

Щодо тверджень відповідача про те, що згідно з даними Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування у період з 01 жовтня 2005 року по 30 червня 2006 року страхувальником не було сплачено страхових внесків, а оскільки згідно з даними трудової книжки позивача у вказаний період він працював у ТОВ «Львівське АТП-14631», то саме це підприємство є відповідальним за несплату за згаданий період страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування суд відзначає таке.

По-перше, суд повторює, що період з 17 вересня 2005 року по 17 липня 2006 року є періодом вимушеного прогулу позивача. Такий період оплачений ВАТ «Львівське АТП-14631» згідно з судовим рішенням у липні-серпні 2006 року. З суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу ВАТ «Львівське АТП-14631» сплатило до бюджету: пенсійні внески у розмірі 90,85 грн; соціальні внески у розмірі 45,43 грн; внески на випадок безробіття у розмірі 22,71 грн, що встановлено судом вище. Сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 17 вересня 2005 року по 17 липня 2006 року, а також позначка про сплату страхових внесків відображені в Індивідуальних відомостях про застраховану особу з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування форми ОК-5 за липень 2006 року.

По-друге, суд відзначає, що порядок обчислення та сплати страхових внесків визначено у статті 20 Закону 1058.

Так, абзацом 1 частини 1 статті 20 Закону 1058 передбачено, що страхові внески обчислюються виключно в грошовій формі, у тому числі з виплат (доходу), що здійснюються в натуральній формі.

Відповідно до частини 2 зазначеної статті обчислення страхових внесків застрахованих осіб, зазначених у пунктах 1, 2, 5-7, 9, 10, 12, 15, 17 і 18 статті 11 цього Закону, здійснюється страхувальниками на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) заробітної плати (доходу), грошового забезпечення, на які відповідно до цього Закону нараховуються страхові внески.

Згідно з частиною 10 статті 20 Закону 1058 якщо страхувальники несвоєчасно або не в повному обсязі сплачують страхові внески, до них застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про сплату страхових внесків, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом.

Нормами статті 106 Закону 1058 передбачено, що відповідальність за несплату страхових внесків несе підприємство-страхувальник, оскільки здійснює нарахування страхових внесків із заробітної плати застрахованої особи.

Аналіз наведених норм права дає підстави дійти висновку, що обов`язок зі сплати страхових внесків та відповідальність за несвоєчасну або не в повному обсязі сплату страхових внесків законом покладено на страхувальника.

Отже, за загальним правилом, несвоєчасна сплата підприємством страхових внесків, за умови підтвердження роботи особи на такому підприємстві, отримання заробітної плати та утримання з неї єдиного соціального внеску, не повинна порушувати законні права та інтереси позивача, зокрема, порушувати його право на належне пенсійне забезпечення, оскільки обов`язок своєчасної сплати страхових внесків до пенсійного фонду покладено на роботодавця, а тому їх несплата не може позбавляти працівників права на зарахування періоду роботи до страхового стажу, фактично позбавляючи особу права власності на пенсію в належному розмірі. Особа не повинна відповідати за неналежне виконання підприємством-страхувальником свого обов`язку щодо належної сплати страхових внесків, а отже, наявність заборгованості підприємства по страховим внескам не може бути підставою для не зарахування до страхового стажу при перерахунку пенсії позивача періодів його роботи на такому підприємстві.

Указана правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 27 березня 2018 року (справа № 208/6680/16-а), від 20 березня 2019 року (справа № 688/947/17), від 30 вересня 2019 року (справа № 316/1392/16-а), від 27 травня 2021 року (справа № 343/659/17) від 30 грудня 2021 року (справа № 348/1249/17), яку суд відповідно до вимог частини п`ятої статті 242 КАС України враховує під час вирішення цього спору.

Беручи до уваги викладене у сукупності, суд уважає, що відповідач при прийнятті оскаржуваного рішення про відмову у призначенні позивачу пенсії за віком безпідставно не зарахував період його роботи у ВАТ (ТОВ) «Львівське АТП-14631» з 17 вересня 2005 року по 17 липня 2006 року до страхового стажу. Тому зазначене рішення відповідача не можна визнати правомірним, тобто таким, що відповідає критеріям, визначеним у частині другій статті 2 КАС України. З огляду на це суд визнає протиправним та скасовує рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області від 16 червня 2022 року № 10 про відмову у призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 , а позовну вимогу у цій частині задовольняє. Як наслідок, суд задовольняє і похідну позовну вимогу та зобов`язує Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області зарахувати ОСОБА_1 до страхового стажу період роботи у ВАТ «Львівське АТП-14631 з 17 вересня 2005 року по 17 липня 2006 року.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком, починаючи з дня звернення із заявою про призначення пенсії з 10 червня 2022 року суд зазначає таке.

Завданням адміністративного суду є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень та їх відповідності правовим актам вищої юридичної сили. Завдання правосуддя полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше порушується принцип розподілу влади. Тому завданням адміністративного суду є саме контроль за легітимністю прийняття рішень.

Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 10 вересня 2019 року у справі № 818/985/18 та від 26 грудня 2019 року у справі № 810/637/18.

Суд звертає увагу на те, що уповноваженим органом для призначення (перерахунку) пенсії є територіальний орган Пенсійного фонду, до компетенції якого і входить розгляд документів, в тому числі й поданих вперше. Крім того, територіальний орган Пенсійного фонду є органом, уповноваженим відповідно до Закону № 1058 обчислювати страховий стаж особи.

При цьому суд не може перебирати на себе компетенцію суб`єктів владних повноважень (у цьому конкретному випадку пенсійного органу) та досліджувати документи, яким не надавалась оцінка, а також встановлювати на їх основі наявність чи відсутність права на призначення пенсії.

Крім того, Верховний Суд у постанові від 07 березня 2018 року у справі № 233/2084/17 зазначив, що вирішення питання призначення пенсії є виключною компетенцією Пенсійного фонду, а тому належним способом захисту прав позивача є зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву про призначення пенсії, а не зобов`язання відповідача призначити таку пенсію.

Оскільки оскаржуваним рішенням відповідач безпідставно не зарахував до страхового стажу період роботи позивача у ВАТ «Львівське АТП-14631 з 17 вересня 2005 року по 17 липня 2006 року, у зв`язку з чим дійшов передчасного висновку про відсутність у позивача необхідного страхового стажу для призначення пенсії, то суд уважає, що належним способом захисту порушеного права позивача буде зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 10 червня 2022 року про призначення пенсії за віком, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

У зв`язку з наведеним цю позовну вимогу належить задовольнити частково.

Згідно з вимогами статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Оцінивши докази, які є у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та, враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов до висновку про задоволення позову частково.

Щодо розподілу судових витрат суд зазначає таке.

Відповідно до пункту п`ятого частини першої статті 244 КАС України під час ухвалення рішення суд вирішує як розподілити між сторонами судові витрати.

Згідно із частиною першою статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

За змістом пункту 1 частини 3 статті 132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до правил статті 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

При зверненні з цим позовом до суду позивач сплатив судовий збір у розмірі 992,40 грн.

Оскільки позов містив декілька вимог немайнового характеру, які хоча і частково, але підлягають задоволенню, тому розмір компенсації судових витрат суд визначає виходячи з кількості, а не розміру задоволених/незадоволених позовних вимог.

Таким чином, поверненню позивачу за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень підлягає сума у розмірі 992,40 грн.

Щодо відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд зазначає таке.

20 грудня 2022 року позивач подав до суду заяву про попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, в якому зазначає, що очікує понести витрати на правничу допомогу у зв`язку із розглядом цієї справи в суді, а саме: консультації; вивчення та аналіз документів; ознайомлення з матеріалами справи в суді; аналіз судової практики; підготовка позову, заяв, інших процесуальних документів; участь в судових засіданнях орієнтовно у розмірі 20000,00 грн.

27 лютого 2023 року відповідач подав до суду заперечення на заяву про стягнення судових витрат на правову допомогу, в яких вказує, що заявлені позивачем до відшкодування витрати на правничу допомогу, зокрема в частині розрахунку витрат на підготовку позову та на підготовку до судового засідання є завищеними і неспівмірними зі складністю цієї справи, обсягом виконаних адвокатом робіт (наданих послуг) та часом, який реально потребується для їх виконання. Просить суд у задоволенні заяви позивача про стягнення витрат на правничу допомогу відмовити повністю.

Суд зазначає, що компенсація витрат на професійну правничу допомогу здійснюється у порядку, передбаченому статтею 134 Кодексу адміністративного судочинства України, яка не обмежує розмір таких витрат.

Відповідно до частин першої, другої статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

За змістом пункту першого частини третьої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, серед іншого, складає гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, які визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Відповідно до частин четвертої, п`ятої статті 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до пункту другого частини третьої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Суд зазначає, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про їх відшкодування.

Суд встановив, що між ОСОБА_1 (Клієнт) і адвокатом Гірником Володимиром Миколайовичем (Адвокат) укладено договір про надання правничої допомоги № 1609/22 від 16 вересня 2022 року (далі Договір).

Відповідно до пункту 1 Договору Клієнт доручає, а Адвокат зобов`язується надавати Клієнту правничу допомогу в обсязі та на умовах, передбачених цим Договором.

За роботу, виконану Адвокатом відповідно до пункту 2.1 Договору Клієнт сплачує гонорар, сума якого врегульовується за домовленістю сторін та встановлюється додатком до цього Договору (пункт 4 Договору).

Згідно з пунктом 4.4 Додатку № 1 від 16 вересня 2022 року до договору № 1609/22 від 16 вересня 2022 року про надання правничої допомоги вартість однієї години роботи Адвоката становить 1000,00 грн. Оплата робіт проводиться Клієнтом після підписання акту виконаних робіт з можливим відтермінуванням проведення оплати на строк, встановлений за домовленістю сторін.

29 листопада Клієнт та Адвокат підписали Акт виконаних робіт, відповідно до якого Адвокат надав, а Клієнт прийняв такі юридичні послуги, передбачені Договором:

1. Вивчення наданих документів 1 год. 1000,00 грн.

2. Усні консультації 2 год 2000,00 грн.

3. Робота по збиранню та оформленню доказів 2 год. 2000,00 грн.

4. Аналіз судової практики 2 год. 2000,00 грн.

5. Складання заяви до ВАТ «Львівське АТП-14631» 2 год. 2000,00 грн.

6. Підготовка, реєстрація адміністративного позову 6 год. 6000,00 грн.

Всього: 15 000,00 грн.

Відповідно до квитанцій № 2810/22 від 28 жовтня 2022 року та № 2911/22 від 29 листопада 2022 року Клієнт сплатив Адвокату грошові кошти на загальну суму 15 000,00 грн за надання правничої допомоги у цій справі.

Принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката запроваджено у частині п`ятій статті 134 КАС України.

Так, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина 5 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України).

При цьому розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт, здійснених адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Отже, з аналізу статті 134 КАС України, випливає, що, крім того, що зазначена стаття забезпечує право особи на правову допомогу, з іншого боку, вона запобігає зловживанню правом на компенсацію витрат на правову допомогу в тому числі неоднаковій судовій практиці, встановлюючи критерії співмірності, які визначені в частині п`ятій цієї статті. Тобто суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат обґрунтовано у кожному конкретному випадку за критеріями співмірності необхідних і достатніх витрат.

Відповідно до частин дев`ятої статті 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява № 19336/04).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Водночас для включення всієї суми гонорару у відшкодування за рахунок відповідача, має бути встановлено, що позов позивача задоволено, а також, що за цих обставин справи такі витрати позивача були необхідними, а їх розмір є розумний та виправданий, що передбачено у статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». Тобто, суд оцінює рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої прийнято рішення, всі її витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та її адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

За таких обставин суд зазначає, що ця справа згідно з положеннями статей 4, 12, 263 КАС України є справою незначної складності, з невеликим обсягом досліджуваних доказів, яка розглядається судом в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін за наявними матеріалами у справі.

Так, предмет спору у цій справі не є складним та не потребує вивчення великого обсягу фактичних даних, а обсяг і складність складених процесуальних документів не є значними.

Також суд враховує відомості з Єдиного державного реєстру судових рішень http://reestr.court.gov.ua, за даними яких мають місце оприлюднення численних судових рішень судів різних інстанцій (в тому числі й Верховного Суду) з аналогічного предмету спору та аналогічні мотивам тим, що приведені у адміністративному позові позивача, що спрощувало роботу адвоката при підготовці цього адміністративного позову.

Окрім того, відповідно до частини шостої статті 12 КАС України справи про оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг відносяться до справ незначної складності.

Тобто, з позиції суду підготовка позову у цій справі не вимагала від адвоката значного обсягу юридичної та технічної роботи, а заявлена до відшкодування сума витрат на її підготовку у розмірі 15 000,00 грн є значно завищеною.

Таким чином, з урахуванням принципу співмірності та розумності судових витрат, пропорційності до ціни позову та розміру судового збору, виходячи з конкретних обставин справи та змісту виконаних послуг, розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін та проведення судового засідання за наявними матеріалами (у письмовому провадженні), беручи до уваги заперечення відповідача щодо стягнення на користь позивача витрат на правничу допомогу відповідно до частини 7 статті 134 КАС України, а також зважаючи на часткове задоволення позову судом, суд уважає за необхідне зменшити розмір судових витрат на професійну правничу допомогу та покласти на відповідача понесені позивачем судові витрати на оплату правничої допомоги адвоката в суді першої інстанції в сумі 1500,00 грн.

Керуючись ст.ст. 19-21, 72-77, 242-246, 255, 293, 295, підп.15.5 п.15 Перехідних положень, п. 3 Розділу VI Прикінцевих положень КАС України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (вул. Митрополита Андрея, 10, м. Львів, 79016) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області від 16 червня 2022 року № 10 про відмову у призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 .

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області зарахувати ОСОБА_1 до страхового стажу період роботи у ВАТ «Львівське АТП-14631 з 17 вересня 2005 року по 17 липня 2006 року.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 10 червня 2022 року про призначення пенсії за віком, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) 992,40 грн сплаченого судового збору та 1500,00 грн витрат на правничу допомогу.

В стягненні решти витрат на правничу допомогу відмовити.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржене за правилами, встановленими ст.ст. 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України відповідно, з урахуванням положень підп.15.5 п.15 розд. VII «Перехідні положення» та п. 3 Розділу VI «Прикінцеві положення» цього Кодексу.

Повний текст рішення складено 28 лютого 2023 року.

Суддя Клименко О.М.