Справа № 640/31613/21
Суддя: Файдюк Віталій Васильович
Дата ухвалення: 2023-02-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2023 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Суддя-доповідач: Файдюк В.В.

суддів: Мєзєнцева Є.І.

Горяйнова А.М.

При секретарі: Шепель О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу громадянина Республіки Таджикістан ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 жовтня 2022 року у справі за адміністративним позовом громадянина Республіки Таджикістан ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м.Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В :

Громадянин Республіки Таджикістан ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Державної міграційної служби України (далі - відповідач, ДМС України), третя особа Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м.Києві та Київській області (далі - третя особа), в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати Рішення Державної міграційної служби України №295-21 від 09 вересня 2021 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту Громадянина Республіки Таджикистан ОСОБА_1 .

- зобов`язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання Громадянина Республіки Таджикистан ОСОБА_1 біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 жовтня 2022 року у задоволенні даного адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції, як таке, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права та прийняти нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовано тим, що у даній категорії справ є особливості щодо стандартів доказування, які певною мірою відрізняються від загального законодавства України, проте суд керувався стандартом доказування «заявник не довів...». Для визначення статусу біженця не має необхідності встановлювати причинно-наслідковий зв`язок між насиллям та порушеннями прав людини і особистою загрозою для життя шукача притулку. Заявник (позивач) не повинен доводити, що останній точно зазнає фізичних або душевних страждань на території країни походження. ДМС України мала лише перевірити обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань і правдивість тверджень заявника, а суд першої інстанції - правильність дій ДМС України відповідно до конкретної особи.

Позивач надав усі відомості, які він мав в своєму розпорядженні, але суд неправомірно поклав обов`язок доказування повністю на заявника, стверджуючи, що він, крім особистих пояснень, не надав інших доказів.

Суд не досліджував належним чином інформації про країну походження, не зазначивши, чому він відкидає безліч інформації з загальновизнаних інформаційних ресурсів, зокрема зі звітів міжнародних організацій, доданих до позову.

Відповідно до ч.1 статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга позивача не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, позивач - громадянин Республіки Таджикистан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце народження: с. Кабодіон, Таджикистан, країна громадянської належності: Республіка Таджикистан, країна постійного проживання: Республіка Таджикистан, національність: таджик, мова таджицька (рідна); російська, англійська - вільно; узбецька, фарсі, дарі розмовна, віросповідання - іслам (суніт), освіта: вища, відношення до військової служби: не військовозобов`язаний.

Заявник є громадянином Республіки Таджикистан, на підтвердження чого надав копію паспорта гр. Республіки Таджикистан для виїзду за кордон № НОМЕР_1 , виданого 17 травня 2016 року та дійсного до 16 травня 2026 року. Одружений з громадянкою Республіки Таджикистан ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_2 , видане повторно 09 квітня 2015 року), у шлюбі з якою має п`ятьох дітей: сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та доньок ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , четверта донька подружжя народилася на території України ІНФОРМАЦІЯ_7.

11 грудня 2017 року заявник легально покинув країну громадянської належності та, прямуючи через Російську Федерацію (м. Москва) та Молдову (м. Кишинів), у цей же день прибув до України.

На території України з моменту прибуття до листопада 2018 року заявник проживав у м. Миколаєві, звідти переїхав до м. Вишгорода, де проживав до вересня 2019 року, з м. Вишгорода повернувся до м. Миколаєва, звідки у березні 2020 року переїхав до м. Києва.

21 липня 2020 року позивач звернувся до ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, вказавши, що в інших країнах або регіонах України за захистом раніше не звертався.

З матеріалів особової справи заявника відомо, що 07 липня 2020 року до ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області із заявою звернулася його дружина ОСОБА_2 разом із неповнолітніми дітьми (о/с № 2020KYIV0060); а 21 липня 2020 року звернулася його донька ОСОБА_7 (o/c № 2020 KYIV0067 ).

В своїй заяві позивач просив визнати його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки в країні походження йому загрожує арешт, а його родині небезпека, у зв`язку з неможливістю заявника продовжувати власну підприємницьку діяльність на умовах державного високо посадовця, які були змінені останнім з релігійних причин.

За результатами вивчення документів та матеріалів було прийнято рішення від 09 вересня 2021 року №295-21 про відмову у визнанні заявника біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до статті 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Центральним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області складено повідомлення №182 від 25 жовтня 2021 року, в якому останній повідомив про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частинами 1 статті 1 цього Закону, відсутні.

Підставою для цього рішення стало Рішення Державної міграційної служби України №295-21 від 09 вересня 2021 року.

Не погоджуючись з таким рішенням відповідача, вважаючи його протиправним, а свої права порушеними, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Відмовляючи в задоволенні даного позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено наявність небезпеки його життю в Таджикістані та побоювання за своє життя, зазначені ним обставини не знайшли свого підтвердження у ході судового розгляду справи, у суду відсутні підстави вважати, що у разі повернення позивача до країни громадянської належності будуть мати місце існування загрози його життю, безпеці чи свободі через побоювання застосування щодо нього смертної кари, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначено Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 08 липня 2011 року № 3671-VI (далі - Закон № 3671-VI).

Відповідно до п.1 ч.1 статті 1 Закону № 3671-VI, біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.13 ч.1 статті 1 цього Закону, особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання.

Конвенцією «Про статус біженців», підписаною Державами ООН 28 липня 1951 року та Протоколу до неї 1967 року визначено термін «біженець», який означає особу, яка через обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознакою расової належності, релігії, громадянства, належності до певної соціальної групи чи політичних поглядів знаходиться за межами країни своєї національної належності і не в змозі користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися таким захистом внаслідок таких побоювань; або, не маючи визначеного громадянства і знаходячись за межами країни свого колишнього місця проживання в результаті подібних подій, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок таких побоювань.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця, а саме:

1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів.

4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Згідно ч. 1 статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до ч. 1 статті 7 Закону № 3671-VI оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Згідно ч. 4, 7 статті 8 Закону № 3671-VI рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

У разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом трьох робочих днів з дня його прийняття надсилає заявнику або його законному представнику письмове повідомлення з викладенням причини відмови і роз`ясненням порядку оскарження такого рішення.

Відповідно до ч.11, 12 статті 9 Закону №3671-VI після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особова справа заявника разом з письмовим висновком надсилається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, для прийняття остаточного рішення за заявою.

Положеннями ч. 5 статті 10 Закону №3671-VI передбачено, що за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до ч. 2 статті 12 Закону № 3671-VI рішення, що приймаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, щодо визнання іноземця або особи без громадянства біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також рішення про втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту, про скасування рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, можуть бути оскаржені в установленому законом порядку та в установлені цим Законом строки до суду.

Судом встановлено, що підставою для відмови у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту слугували положення Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а саме відповідачем було встановлено, що стосовно заявника умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини 1 статті 1 цього Закону, відсутні, а позивачем не обґрунтовано його побоювання стати жертвою переслідування конкретними фактами.

Так, згідно заяви-анкети позивач зазначив: «Починаючи з 2004 року я разом з братом почали займатися бізнесом. Спочатку ми привозили продукти харчування і пластикові пакети з Ірану. Починаючи з 2005 року ми почали привозити медикаменти. Для того, щоб привезти медикаменти, фірмі необхідна була спеціальна ліцензія. В той час таку ліцензію видавали не всім фірмам. Через це ми привозили медикаменти на ім`я фірми «Набз», у якої була така ліцензія. Ця фірма отримала певний відсоток доходу, а також зобов`язувалася дотримуватися усіх правил та законів Таджикистану щодо розмитнення, сертифікації та податків. В Таджикистані при Міністерстві охорони здоров`я існує спеціальний департамент: який займається всіма процесами, пов`язаними з медикаментами. В одному з відділів цього департаменту працював чоловік на ім`я ОСОБА_8 , який є молодший зятем ОСОБА_9 , рідного брата президента Таджикистану. Голову департамента на той час звали ОСОБА_10 , який був братом іншого зятя ОСОБА_9 . ОСОБА_10 запросив мого брата до себе і запропонував працювати з ОСОБА_11 , оскільки в Таджикистані неможливо вести бізнес, не маючи підтримки з боку держави. Відмова від цієї пропозиції означала би крах для нашого бізнесу. Ми погодились і працювали разом як партнери, розділяючи дохід 50% на 50%. За короткий час ми відкрили фірму «АДВЕЯ 2010». Нам дали ліцензію па ввіз медикаментів. Справи йшли непогано, але, коли ОСОБА_8 став головою департаменту замість ОСОБА_10 , його ставлення до нас змінилося. Я разом з братом кожні б місяців зустрічалися з людиною на ім`я ОСОБА_12 , який був довіреною особою ОСОБА_11 . Після переобліку ми кожні 6 місяців передавали йому 50%) доходу. На початку 2015, коли ми в черговий раз зустрілися з ОСОБА_12 , він повідомив про зміну умов співпраці. Він повідомив, що шеф (ОСОБА_11) хоче отримувати 80% прибутку. Ми нічого на це не відповіли. Після цього почалися різного роду утиски. До нас прийшла перевірка з податкового комітету, хоча ми кожного місяця регулярно сплачували податки. Нас оштрафували на 39 500 доларів США. Після цього прийшла перевірка з антикорупційного комітету, головою якого був син президента ОСОБА_13 . Вони оштрафували нашу фірму майже на 17 000 доларів США. ОСОБА_12 та люди ОСОБА_14 шукали різні способи, щоб нашкодити мені та моїй сім % сім "і мого брата та йому, а також нашій фірмі. В 2016 році, коли я з мамою, дружиною та дітьми їхали з Душанбе в Кабодіон, нас зупинили на блок-посту при в`їзді в Кабодіон, щоб перевірити документи. Я вийшов з машини до блок-посту, щоб показати документи. Коли повернувся, я побачив, що міліціонер з автоматом пояснює моїй мамі, що вона не має права носити хіджаб. Я хотів захистити свою маму, підійшов до міліціонера, але він почав кричати на мене і, погрожуючи, направив свій автомат на мене. Моя мама була шокована і дуже перелякана, вона опустилася на коліна перед ним, щоб він в мене не стріляв. Після цього, мене відвезли у відділення міліції, мені насильно обстригли волосся та бороду. Через З дні ми повернулися в Душанбе, мені подзвонили та наказали прибути в Департамент Служби Безпеки Таджикистану. Коли я приїхав, чоловік на прізвище ОСОБА_16 зустрів мене і провів мене в окремий кабінет. Я пробув там сам десь пів години. Потім він провів мене в підвал, мені наказали роздягнутися. Я повністю роздягнувся, і, не пояснивши нічого, почали бити. Вони мене били так сильно, що я втратив свідомість. Через 3 дні мене відпустили. Взамін на мою свободу ОСОБА_16 взяв 2 000 доларів США. На початку 2015 року мій брат за наказом ОСОБА_11 відвіз його дружину та тещу в Іран, щоб зробити пластичну операцію. Мій брат був з дружиною, і саме там сім`я ОСОБА_17 побачила, що наша сім`я дуже релігійна, зокрема, те, що наші жінки носять хіджаб, моляться. Це дуже не сподобалося дружині та тещі ОСОБА_11 . Це стало причиною всіх цих бід. В 2016 році ми розформували фірму «АДВЕЯ 2010». За наказом ОСОБА_11 , всі медикаменти ми привозили на ім`я фірми « Міжгона ». У нас не було іншого виходу, ми боялися за себе та наші сім`ї, а тому й погодились працювати в його умовах. Моя дружина в той час була вагітна, і стрес, який вона переживала внаслідок всіх цих подій, став причиною того, що у неї стався викидень. Ми не змогли більше працювати за всіма умовами ОСОБА_11 , і в кінці 2017 року ми покинули Таджикистан і приїхали в Україну. У випадку мого повернення в Таджикистан, мене заарештують, мені та моїй сім`ї буде загрожувати небезпека. Прошу визнати мене біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.».

Таким чином, заявник пов`язує проблеми з веденням підприємницької діяльності, а також випадки затримань із побиттям та примусовим зстриганням волосся та бороди, зі сповідуваною релігією, що виражається, зокрема, носінням хіджабу його матір`ю, дружиною та доньками.

В цілому твердження заявника є взаємопов`язаними та не суперечать загальновідомій інформації по країні походження (далі - ІКП). Однак, розповідаючи детальніше та надаючи відповіді на уточнюючі запитання у ході співбесід, заявник допускав суттєві протиріччя та повідомляв факти, що заперечуються інформацією з відкритих джерел. Крім цього, повідомлені ним відомості стосовно ключових обставин його справи йдуть у розріз з інформацією, повідомленою його дружиною та донькою.

Так, заявник у ході співбесіди 24 липня 2020 року повідомив про високопосадовців спеціального департаменту у сфері фармацевтики при Міністерстві охорони здоров`я - голову департаменту ОСОБА_10 та ОСОБА_11, який став головою департаменту замість ОСОБА_10 у 2014 році. Однак відповідно до інформації з відкритих джерел, ОСОБА_11 був назначений у 2016 році - пізніше, ніж коли ОСОБА_11 забажав 80% від позивача внаслідок підвищення (та поїздки дружини і тещі до Ірану), як стверджує заявник.

Стосовно інциденту у 2016 році із перевіркою документів на блок-посту при в`їзді до с. Кабодіан слід зазначити таке.

У заяві позивач вказав, що після намагань заступитися за матір, міліціонер націлив на нього автомат та погрожував, і після благань матері припинив, та відвіз лише заявника до відділку, де примусово йому зстригли волосся та бороду. Однак під час співбесіди 24 липня 2020 року вказав, що до відділку забрали усю їх родину, де з усіма провели бесіду, після чого зстригли бороду.

Проте, під час співбесіди 10 червня 2021 року заявник знову вказав, що забрали до відділку лише його.

Дружина заявника щодо цього випадку повідомила у заяві, що до відділку забрали лише чоловіка, де зстригли йому волосся та бороду. Однак у співбесіді 09 липня 2020 року вона повідомила, що на благання матері чоловіка міліціонер взагалі відпустив їх, а волосся та бороду чоловікові зстригли, коли він опинився в будівлі Служби безпеки РТ в м. Душанбе, куди вони поїхали через три дні після інциденту із перевіркою документів по дорозі в с. Кабодіан.

Донька заявника щодо цього випадку під час співбесіди 30 липня 2020 року повідомила, що правоохоронці сказали батькові збрити бороду, а бабусі зняти хіджаб, на що «батько психанув та почав сваритися з патрульними, коли патрульні вже хотіли бити батька, бабуся молила правоохоронців зупинитися, і патрульні відпустили нас».

Під час співбесіди 24 липня 2020 року заявник повідомив про побоювання порушення щодо нього кримінальної справи на території РТ у зв`язку з тим, що він «покинув» ОСОБА_11 , виїхавши з РТ, і це розглядається як зрада і карається кримінальним переслідуванням.

Під час співбесіди 10 червня 2021 року заявник повідомив, що у грудні 2020 року від молодшого брата дізнався про порушення кримінальних справ, однак документального підтвердження вказаному шукач захисту не надав.

Слід зазначити, що порушення кримінальних справ за надуманими обвинуваченнями зазвичай є способом тиску з боку влади з політичних причин, де об`єктами переслідування стають в цілому критики влади, якими можуть бути лідери політичних партій, активісти, журналісти, правозахисники. Така практика дійсно має місце в Таджикистані, що підтверджується інформацією про країну походження.

Однак, заявник не повідомив, а у ході розгляду його заяви не встановлено ведення ним будь-якої діяльності, яка полягала б у критиці діючої влади або так нею сприймалася б, а отже, заявник не належить до тієї категорії осіб, стосовно якої, враховуючи ІКП, порушуються кримінальні справи за надуманими обвинуваченнями. Проблеми заявника з державними високопосадовцями у зв`язку з його підприємницькою діяльністю та віросповіданням проаналізовано та спростовано.

Крім того, відповідно до Висновку про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 29 липня 2021 року, під час співбесіди 07 липня 2021 року дружина заявника повідомила стосовно його трудової діяльності таку інформацію, яка заперечує yci вищепроаналізовані твердження заявника щодо його проблем із веденням бізнесу та в цілому заперечує можливість наявності таких проблем.

Так, за її словами, позивач займався перевезеннями з 2004 року, однак припинив таку діяльність у зв`язку з високими податками, пропрацювавши 7-8 років - тобто, до 2012 року. Після цього, за словами дружини заявника, він ніде не працював і нічим не займався, родина проживала на його заощадження, а потім переїхала до України.

Заявник не повідомив, а у ході розгляду його заяви не встановлено наявності переслідувань щодо нього на території країни громадянської належності за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), за ознакою політичних переконань. Стосовно переслідувань заявника у країні громадянської належності за ознакою його віросповідання та належності до певної соціальної групи слід зазначити, що з матеріалів о/с не встановлено причетність заявника до будь-яких організацій, у тому числі релігійних, та ведення заявником будь-якої діяльності, яка є наслідком його релігійних поглядів і яка стала причиною зацікавленості влади РТ особою заявника.

Натомість слід зазначити, що з ІКП відомо, що на території Таджикистану іслам сповідує 98% населення, з яких 95% - суніти та 3% - шиїти, тобто, заявник сповідує панівну релігію - іслам сунітського напряму.

Таким чином, мусульмани, що належать до різних релігійних груп, які на законному рівні визнано екстремістськими, дійсно зазнають переслідувань на території РТ, у тому числі, мусульмани, що мають бороду. Однак, обставини справи заявника не дозволяють стверджувати про його переслідування владою РТ у зв`язку з цим, оскільки випадки затримання заявника правоохоронцями та примусове зстригання бороди вище спростовано.

Судом також враховано, що проблеми з веденням підприємницької діяльності дійсно мають місце в РТ, що зумовлено високими податками на законодавчому рівні та численними перевірками, що, у свою чергу, створює корупційну складову, проте, нерідко за ініціативою самих підприємців - тобто, несприятлива ситуація для ведення бізнесу в РТ не може вважатися переслідуванням за ознакою належності до певної соціальної групи.

Колегія суддів наголошує, що твердження шукача захисту повинні бути логічно послідовними і переконливими, і не суперечити загальновідомим фактам.

Таким чином, суперечливі, хоч інколи й детальні, твердження заявника в силу їх численних розбіжностей не можуть вважатися доказом того, що заявник дійсно пережив описувані ним події; натомість можуть свідчити про навмисне надання неправдивої інформації та маніпулювання фактами та ІКП в контексті обставин своєї справи з метою обґрунтування заяви. Підтвердженням цього може бути несвоєчасне звернення заявника за захистом, яке він здійснив з метою легалізації на території України після відкидання інших способів узаконення свого перебування, про що сам повідомив під час співбесід, у тому числі, через оплату коштів невідомій особі за сприяння в легалізації, враховуючи, що у 2018 році за захистом звернувся його брат Пулоджон, тобто, заявник знав про можливість звернення за захистом в Україні.

Отже, враховуючи значну кількість протиріч у твердженнях заявника та спростування наданої ним інформації, застосування п. 203 Керівництва щодо трактування сумнівних тверджень на користь заявника у цьому випадку є недоречним.

Також, як зазначив позивач у своїй заяві, на питання, чи перебував останній в політичних, релігійних, військових або в громадських організаціях, відповів «не перебував».

Під час співбесіди на питання «чи проявляв заявник особисто свою політичну позицію в Таджикистані?», останній зазначив, що не проявляв.

На питання «Чи зазнавав переслідувань по політичним поглядам?», відповів «не переслідували».

На питання «Чи зазнавав останній переслідувань за ознаками раси, релігії, національності, громадянства?», позивач надав відповідь, що «за релігійною ознакою, у зв`язку з тим, що зробив зауваження поліцейському».

Таким чином, позивачем не обґрунтовано та не надано доказів його побоювання стати жертвою переслідування конкретними фактами.

Разом з тим, колегія суддів наголошує, що із заявою позивач звернувся лише у 2020 році, хоча прибув на територію України ще у 2017 році, однак за тривалий час останній не звертався за захистом в жодній країні, чим порушив вимоги статті 5 Закону щодо порядку звернення особи із заявою.

Відтак, докази наявності переслідувань в країні громадянської належності та країні постійного проживання у позивача відсутні. Твердження позивача гуртуються лише на загальновідомій інформації та містять розбіжності. До приїзду в Україну перебував у третій безпечній країні - Російській Федерації та Молдові, де за захистом не звертався.

З інформації, наданої позивачем, не вбачається підстав вважати, що він переслідувалася за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Зі змісту висновку спеціаліста ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області щодо прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту по справі № 2020KYIV0066 громадянина Республіки Таджикістан ОСОБА_1 від 29 липня 2021 року вбачається, що відповідачем в повному обсязі перевірено інформацію про країну походження позивача та надано аналіз джерелам інформації, зокрема, висновок містять посилання на джерела мережі Інтернет.

З урахуванням наведеного відповідачем було встановлено, що причини та обставини, за яких заявник покинув країну громадянської належності не є такими, що підпадають під перелік підстав для визнання біженцями або особами, які потребують додаткового захисту в Україні відповідно до умов, що передбачені п. 1,13 ч.1 статті 13 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

За результатами розгляду матеріалів справи позивача відповідачем прийнято рішення від 09 вересня 2021 року № 295-21 про відмову визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі ч.1 статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» як особі, стосовно якої встановлено, відсутні умови, передбачені п. 1, 13 ч.1 статті 1 цього Закону.

В силу вимог статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Згідно ч.1,6 статті 8 цього Закону, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця, якими є: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками. які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності: б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Отже, особа може бути визнана біженцем тільки у випадку, якщо відповідає вищевказаним критеріям. Економічні, особисті, побутові або інші обставини, через які особа залишила та не може або не бажає повернутися до країни походження, не дають підстав для отримання статусу біженця в Україні.

Управлінням Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців видано Керівництво по процедурам та критеріям визначення статусу біженців (відповідно до Конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року) (Женева, 1992), згідно якого процес визначення статусу біженця проходить в два етапи: 1) визначення фактів, які відносяться до справи та 2) встановлення чи відповідають такі факти положенням Конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року.

Відповідно до Директиви Європейського Союзу від 29 квітня 2009 року «Про мінімальні стандарти кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців чи осіб, що потребують іншої форми міжнародного захисту, та суть захисту, що надається», яка використовується у практиці Європейського Суду з прав людини, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними, не суперечать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутності поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців, особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками. Тобто, особа, яка звертається із заявою про надання статусу біженця повинна надати конкретні документи, які б давали підстави вважати реальною наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Згідно з Позицією УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Обов`язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Згідно п.5 статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27 квітня 2004 року № 8043/04 заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Як свідчать матеріали справи, приймаючи оскаржуване рішення від 09 вересня 2021 року №295-21, Державна міграційна служба України підтримала висновок Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, яким встановлено, що стосовно заявника (позивача) умови, передбачені пунктами 1 чи 13 ч.1 статті 1 цього Закону, відсутні.

Позивачем в позовній заяві не надано жодних конкретних фактів його особистого переслідування або погрози переслідування в країні свого постійного проживання, а також жодного достовірного документа на підтвердження цих фактів.

Аналізуючи анкету особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та протоколу співбесіди, колегія суддів дійшла висновку, що державні органи та політичні, релігійні, військові, етнічні, громадські організації не загрожували життю позивача, та останній ніколи не був членом жодної військової чи громадської організації, утисків на батьківщині не зазнавав, а тому не може вважатися жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Крім того, позивачем не наведено жодних обставин, які б вказували про можливість визнання позивача особою, яка потребує додаткового захисту.

Посилання на загальну ситуацію щодо стану дотримання прав людини в певній країні не може саме по собі слугувати підставою для однозначного висновку про те, що у випадку повернення до країни громадянської належності позивачу буде загрожувати індивідуальна серйозна шкода у вигляді тортур, нелюдського або принизливого поводження чи покарання, натомість, жодних доводів та доказів щодо наявності переслідувань або утисків відносно позивача, що відповідали б вимогам п.п.1, 13 ч.1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», не надано.

Твердження апелянта щодо нестабільної політичної ситуації в країні носять загальноінформаційний характер та не підтверджують побоювання позивача повертатися у країну своєї громадянської належності.

При цьому, відповідачем при прийнятті рішення було проведено збір та аналіз інформації про країну походження, про особу заявника, за наслідками перевірки якої не встановлено наявність фактичних доказів того, що побоювання позивача стати жертвою переслідувань в країні походження є реальними, а тому обґрунтовано прийнято рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання його біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що побоювання позивача стати жертвою переслідувань не є обґрунтованими, за відсутності фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними, також в матеріалах справи відсутні докази загрози життю позивача, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування до нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, з огляду на встановлені обставини.

Таким чином, висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання незаконним оскаржуваного рішення та зобов`язання відповідача прийняти рішення про оформлення документів про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства, є правильним та ґрунтується на повному з`ясуванні всіх обставин справи.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на невірному трактуванні фактичних обставин та норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.

Отже, при ухваленні оскаржуваної постанови судом першої інстанції було дотримано всіх вимог законодавства, а тому відсутні підстави для її скасування.

За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права

Керуючись ст. ст. 243, 246, 308, 315, 316, 321, 325, 329, 331 КАС України суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу громадянина Республіки Таджикістан ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 жовтня 2022 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції в порядку і строки, встановлені статтями 329, 331 КАС України

Повний текст рішення виготовлено 28 лютого 2023 року.

Головуючий суддя: В.В. Файдюк

Судді: Є.І. Мєзєнцев

А.М. Горяйнов