Справа № 440/10802/22
Суддя: К.І. Клочко
Дата ухвалення: 2023-03-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2023 року м. ПолтаваСправа № 440/10802/22

Полтавський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Клочка К.І., розглянув у письмовому провадженні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Миргородського гарнізону Полтавської області про визнання незаконним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Військової частини НОМЕР_1 Миргородського гарнізону Полтавської області про визнання незаконним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії, а саме просить:
- визнати протиправним та скасувати наказ № 473 від 01.11.2022 про притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 виплатити ОСОБА_1 утримане грошове забезпечення у розмірі 36296,00 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що постановою Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 03.11.2022 закрито провадження по справі № 541/2753/22 про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за частиною 3 статті 172-20 КУпАП за відсутністю події та складу адміністративного правопорушення.
Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 04.01.2023 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи.
16.01.2023 судом отримано відзив, у якому відповідач заперечує проти задоволення позову, посилаючись на те, що 28.10.2022 пожежний пожежного взводу військової частини НОМЕР_1 старший солдат ОСОБА_1 прибув на службу та виконував обов`язки військової служби у нетверезому стані.
У відповідності до вимог статті 97 Дисциплінарного статуту ЗСУ начальником служби пожежної безпеки ВЧ НОМЕР_1 02.11.2022 позивачу було оголошено про притягнення до дисциплінарної відповідальності.
Водночас, згідно окремого доручення міністра оборони України № 912/з/29 від 23.06.2022 до наказів про виплату додаткової винагороди не включаються військовослужбовці, які, зокрема, прибували на службу та/або виконували обов`язки військової служби в нетверезому стані - за місяць, у якому здійснено таке порушення.
Також представник відповідача наголошував на тому, що у своїх поясненнях позивач визнавав факт вживання алкогольних напоїв напередодні.
Дисциплінарна відповідальність та адміністративна відповідальність - це різні види юридичної відповідальності.
Крім того, на думку відповідача, позивач пропустив строк звернення до адміністративного суду.
Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, відзиву на позовну заяву, оцінивши докази, судом встановлено наступні факти та обставини.
Згідно витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (далі - ВЧ НОМЕР_1 ) від 09.05.2022 № 127 старшого солдата ОСОБА_1 з 09.05.2022 зараховано до списків особового складу частини /а.с. 36/.
За змістом протоколу на освідчення алкогольного сп`яніння у старшого солдата ОСОБА_1 № 22 від 28.10.2022, складеного начальником медичної служби ВЧ НОМЕР_1 в присутності військовослужбовців ОСОБА_2 та ОСОБА_3 :
"Зі слів алкоголь вживав 27.10.2022 близько 20.00, 3 л пива.
Під час бесіди відмічається збудження, ейфорійний стан.
При огляді: з ротової порожнини військовослужбовця виявлено стійкий запах алкоголю, а також посилення вегето - судинних реакцій у вигляді гіпермії (почервоніння) шкіри обличчя та шиї, ін`єкованості склер, гіпергідроз шкірних покриттів АТ-130/80 мм.рт.ст., Ps-120 в хв. Відмічаються: порушення у руховій сфері: зниження стійкості при ходьбі з швидкими поворотами, нестійкість в позі Ромберга.
Проведено вимірювання концентрації парів алкоголю за допомогою аналізатора алкоголю AL - 9000, було виявлено 1,64 проміле, що може свідчити про середню ступінь алкогольного сп`яніння..." /а.с. 37/.
Наказом командира ВЧ НОМЕР_1 від 01.11.2022 № 473 за порушення вимог абзацу 3 статті 11, абзацу 7 статті 4 Дисциплінарного статуту ЗСУ, скоєні в умовах воєнного стану, на пожежного взводу ВЧ НОМЕР_1 старшого солдата ОСОБА_1 накладено дисциплінарне стягнення "попередження про неповну службову відповідність" /а.с. 39/.
У зв`язку із вчиненням ОСОБА_1 дисциплінарного проступку його не було включено до наказу про виплату додаткової винагороди в розмірі 30 000 грн та позбавлено премії за відповідний місяць.
Позивач не погодився з наказом про притягнення його до дисциплінарної відповідальності, а також з рішенням про позбавленням його додаткової грошової винагороди та премії та звернувся до суду з цим позовом.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам суд виходить з наступного.
Відповідно до вимог статті 17 Конституції України, держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Статтею 65 Конституції України визначено, що громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Відповідно до вимог частини 1 статті 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаній із захистом Вітчизни. Одним із видів такої служби є військова служба за контрактом.
Загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб, правил внутрішнього порядку у військовій частині визначено Статутом внутрішньої служби Збройних Сил України, який затверджено Законом України від 24 березня 1999 р. № 548-ХІV (далі - Статут № 548- ХІV).
Статтею 3 Статуту № 548-ХІV передбачено, що військова служба у Збройних Силах України та інших військових формуваннях, утворених відповідно до законів України, є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком осіб (за винятком випадків, визначених законом), пов`язаній із захистом України.
Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються законами України, положеннями про проходження військової служби відповідними категоріями військовослужбовців, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
Згідно з вимогами статті 9 Статуту № 548-ХІV військовослужбовці Збройних Сил України мають права і свободи з урахуванням особливостей, що визначаються Конституцією України, законами України з військових питань, статутами Збройних Сил України та іншими нормативно-правовими актами.
Відповідно до вимог статті 11 Статуту № 548-ХІV необхідність виконання завдань оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності, а також завдань, визначених міжнародними зобов`язаннями України покладає на військовослужбовців такі обов`язки: свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок; бути хоробрим, ініціативним і дисциплінованим; беззастережно виконувати накази командирів (начальників) і захищати їх у бою, як святиню оберігати Бойовий Прапор своєї частини; постійно підвищувати рівень військових професійних знань, вдосконалювати свою виучку і майстерність, знати та виконувати свої обов`язки та додержуватися вимог статутів Збройних Сил України; знати й утримувати в готовності до застосування закріплене озброєння, бойову та іншу техніку, берегти державне майно; дорожити бойовою славою Збройних Сил України та своєї військової частини, честю і гідністю військовослужбовця Збройних Сил України; поважати бойові та військові традиції, допомагати іншим військовослужбовцям, що перебувають у небезпеці, стримувати їх від вчинення протиправних дій, поважати честь і гідність кожної людини; бути пильним, суворо зберігати державну таємницю; вести бойові дії ініціативно, наполегливо, до повного виконання поставленого завдання; виявляти повагу до командирів (начальників) і старших за військовим званням, сприяти їм у підтриманні порядку і дисципліни; додержуватися правил військового вітання, ввічливості й поведінки військовослужбовців, завжди бути одягненим за формою, чисто й охайно.
Про все, що сталося з військовослужбовцем і стосується виконання ним службових обов`язків, та про зроблені йому зауваження військовослужбовець зобов`язаний доповідати своєму безпосередньому начальникові (ст. 12 Статуту № 548-ХІV).
Військовослужбовець зобов`язаний додержуватися вимог безпеки, вживати заходів до запобігання захворюванню, травматизму, повсякденно підвищувати фізичну загартованість і тренованість, утримуватися від шкідливих для здоров`я звичок (ст. 13 Статуту № 548-ХІV).
Кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Ці обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями (ст. 16 Статуту № 548-ХІV).
Статтею 26 Статуту № 548-ХІV визначено, що військовослужбовці залежно від характеру вчиненого правопорушення чи провини несуть дисциплінарну, адміністративну, матеріальну, цивільно-правову та кримінальну відповідальність згідно із законом.
Як убачається з ст. 27 Статуту №548-ХІV, військовослужбовці, на яких накладається дисциплінарне стягнення за вчинене правопорушення, не звільняються від інших видів відповідальності за ці правопорушення.
Відповідно до вимог ст. 49 Статуту №548-ХІV військовослужбовці повинні постійно бути зразком високої культури, скромності й витримки, берегти військову честь, захищати свою й поважати гідність інших людей, зобов`язані завжди пам`ятати, що за їх поведінкою судять не лише про них, а й про Збройні Сили України в цілому.
Згідно з приписами ст. 129 Статуту №548-ХІV, внутрішній порядок - це суворе додержання визначених військовими статутами правил розміщення, повсякденної діяльності, побуту військовослужбовців у військовій частині (підрозділі) й несення служби добовим нарядом.
Статтею 130 Статуту №548-ХІV передбачено, що внутрішній порядок досягається: глибоким розумінням, свідомим і неухильним виконанням військовослужбовцями обов`язків, визначених законами України та статутами Збройних Сил України; чіткою організацією бойової підготовки; зразковим бойовим чергуванням та несенням служби добовим нарядом; неухильним виконанням розпорядку дня; додержанням правил експлуатації озброєння, бойової та іншої техніки, матеріальних засобів, створенням у місцях розташування військовослужбовців умов для їх повсякденної діяльності, життя й побуту, що відповідають вимогам статутів Збройних Сил України; цілеспрямованою виховною роботою, поєднанням високої вимогливості командирів (начальників) з постійною турботою про підлеглих у додержанні їх прав, задоволенні потреб і зміцненні здоров`я; додержанням вимог пожежної безпеки, а також проведенням заходів щодо охорони довкілля в районі діяльності військової частини.
Згідно з ст. 26 Стройового статуту військовослужбовець зобов`язаний: знати своє місце в строю, ставати до строю швидко, без метушні; не виходити із строю (машини) без дозволу; у строю без дозволу не розмовляти, додержуватися цілковитої тиші; бути уважним до наказів (розпоряджень) і команд (сигналів) свого командира, виконувати їх швидко й точно, не заважаючи іншим.
Спеціальним нормативним актом в сфері регулювання відносин при проходженні військової служби є Дисциплінарний статут Збройних Сил України, затверджений Законом України від 24 березня 1999 р. № 551-XIV (далі - Дисциплінарний статут).
Дисциплінарний статут визначає сутність військової дисципліни, обов`язки військовослужбовців щодо її додержання, види заохочень та дисциплінарних стягнень, права командирів щодо їх застосування, а також порядок подання і розгляду заяв, пропозицій та скарг.
Згідно з вимогами статті 1 Дисциплінарного статуту військова дисципліна - це бездоганне і неухильне додержання всіма військовослужбовцями порядку і правил, встановлених військовими статутами та іншим законодавством України.
Як убачається з ст. 45 Дисциплінарного статуту, у разі невиконання (неналежного виконання) військовослужбовцем своїх службових обов`язків, порушення військовослужбовцем військової дисципліни або громадського порядку командир повинен нагадати йому про обов`язки служби, а за необхідності - накласти дисциплінарне стягнення.
Положеннями пунктів 83-85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України встановлено порядок накладення дисциплінарних стягнень, відповідно до якого на військовослужбовця, який порушує військову дисципліну або громадський порядок, можуть бути накладені лише ті дисциплінарні стягнення, які визначені цим Статутом і відповідають військовому званню військовослужбовця та дисциплінарній владі командира, що вирішив накласти на винну особу дисциплінарне стягнення.
Згідно з вимогами статті 84 Дисциплінарного статуту прийняттю рішення командиром про накладення на підлеглого дисциплінарного стягнення може передувати службове розслідування. Воно проводиться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, та ступеня вини.
Відповідно до вимог статті 97 Дисциплінарного статуту про накладені дисциплінарні стягнення військовослужбовцям може бути оголошено особисто, у письмовому наказі (розпорядженні), на нараді чи перед строєм військовослужбовців, які мають військові звання (обіймають посади) не нижче за військове звання (посаду) військовослужбовця, який вчинив правопорушення.
Під час оголошення дисциплінарного стягнення до відома військовослужбовця доводять, в чому полягає порушення ним військової дисципліни чи громадського порядку (статті 98 Дисциплінарного статуту).
Як убачається з Наказу командира ВЧ НОМЕР_1 від 01.11.2022 № 473 про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності, старший солдат ОСОБА_1 порушив військову дисципліну, оскільки прибув на територію ВЧ НОМЕР_1 в стані алкогольного сп`яніння.
Приймаючи рішення про притягнення старшого солдата ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності ТВО командира ВЧ НОМЕР_1 враховано, що порушення військової дисципліни вчинено в період дії воєнного стану та могло призвести до несвоєчасного і неякісного виконання ним службових обов`язків щодо гасіння пожеж. Причинами та умовами, що сприяли скоєнню правопорушення, стала особиста недисциплінованість старшого солдата ОСОБА_1 . Вина військовослужбовця виражається у формі прямого умислу /а.с. 38-39/.
Аналізуючи встановлені судом обставини та досліджені судом докази суд дійшов висновку про підтвердження факту вчинення ОСОБА_1 дисциплінарного правопорушення.
Стосовно посилання позивача на постанову Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 03.11.2022 суд зазначає наступне.
Постановою Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 03.11.2022 закрито провадження по справі № 541/2753/22 про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за частиною 3 статті 172-20 КУпАП за відсутністю події та складу адміністративного правопорушення /а.с. 4-6/.
Приймаючи таке рішення Миргородський міськрайонний суд Полтавської області виходив з недоведеності за сукупним аналізом доказів вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 172-20 КУпАП.
Разом з тим, суд зауважує, що виходячи із суті спірних правовідносин, в межах розгляду цієї справи не повинно досліджуватись питання наявності або відсутності вини в діях позивача щодо вчинення адміністративного правопорушення. Необхідно надавати правову оцінку обставинам наявності або відсутності під час вчинення виявлених порушень складу дисциплінарного проступку у діях військовослужбовця.
Верховний Суд, у постанові від 08 квітня 2020 року у справі № 804/4245/17 дійшов висновків, що адміністративний суд в силу вимог частини 2 статті 2 КАС України в порядку судового контролю за рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єктів владних повноважень повинен дослідити, чи прийняті (вчинені) вони, зокрема, на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, обґрунтовано, розсудливо, з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, пропорційно тощо. У той же час адміністративний суд не наділений повноваженнями щодо прямої чи опосередкованої оцінки правильності адміністративно-правової кваліфікації діяння чи інших аспектів адміністративного провадження.
Отже, адміністративний суд повинен самостійно кваліфікувати поведінку особи на предмет наявності в ній ознак дисциплінарного проступку і дійти власних висновків щодо правомірності такої поведінки з відповідним застосуванням необхідних матеріально-правових норм.
Відповідно до частини 4 статті 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою (частина 6 статті 78 КАС України).
Звільнення від доказування, навіть у разі наявності преюдиційних обставин, встановлених у рішенні суду, не може мати абсолютного характеру і не може сприйматися судами як неможливість спростування під час судового розгляду обставин, які зазначені в іншому судовому рішенні. Для спростування преюдиційних обставин, учасник процесу, який ці обставини заперечує, повинен подати суду належні та допустимі докази.
Подібна за змістом правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 30 серпня 2022 року у справі №904/1427/21.
В контексті встановлених обставин даної справи, закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення свідчить про відсутність складу адміністративного, однак не дисциплінарного проступку.
Подібна за змістом правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 22 жовтня 2019 року у справі № 480/3950/18, від 29 листопада 2019 року у справі №824/832/18-а, від 22.09.2022 у справі № 420/4977/20.
Стосовно твердження позивача про відсутність належних доказів перебування його у нетверезому стані 27.10.2022 суд зауважує, що начальник медичного пункту ВЧ НОМЕР_1 здійснив медичний огляд ОСОБА_1 та виявив ознаки алкогольного сп`яніння, зокрема, за допомогою аналізатора алкоголю AL - 9000, про що складено відповідний протокол № 22 від 28.10.2022 у присутності двох військовослужбовців.
Водночас, суд враховує, що позивач у своїх письмових та усних поясненнях визнав факт вживання ним алкогольних напоїв напередодні, а також те, що позивач не надав доказів того, що 28.10.2022 він перебував на службі у тверезому стані.
Суд дійшов висновку про підтвердження факту перебування позивача на службі 28.10.2022 у нетверезому стані належними та допустимими доказами з урахуванням судової практики Верховного Суду у подібних правовідносинах, за якою перебування особи у нетверезому стані може підтверджуватися іншими доказами, крім медичного висновку (постанови Верховного Суду від 23.01.2018 у справі № 640/17224/15-ц, від 08.09.2020 у справі № 814/1673/16).
Водночас за висновками Постанови Верховного Суду України у справі № 825/2328/16 порушення процедури прийняття рішення суб`єктом владних повноважень саме по собі може бути підставою для визнання його протиправним та скасування в разі коли таке порушення безпосередньо могло вплинути на зміст прийнятого рішення.
Певні дефекти адміністративного акта можуть не пов`язуватись з його змістом, а стосуватися процедури його ухвалення. У такому разі можливі дві ситуації: внаслідок процедурного порушення такий акт суперечитиме закону (тоді акт є нікчемним), або допущене порушення не вплинуло на зміст акта (тоді наслідків для його дійсності не повинно наставати взагалі).
Отже, саме по собі порушення процедури прийняття акта не повинно породжувати правових наслідків для його дійсності, крім випадків, прямо передбачених законом.
Виходячи із міркувань розумності та доцільності, деякі вимоги до процедури прийняття акта необхідно розуміти не як вимоги самого акта, а як вимоги до суб`єктів владних повноважень, уповноважених на їх прийняття.
Так, дефектні процедури прийняття адміністративного акта, як правило, тягнуть настання дефектних наслідків (ultra vires actic invalid act). Разом із тим, не кожен дефект акта робить його неправомірним.
Стосовно ж процедурних порушень, то в залежності від їх характеру такі можуть мати наслідком нікчемність або оспорюваність акта а в певних випадках, коли йдеться про порушення суто формальні, взагалі не впливають на його дійсність.
Суд наголошує, що, у відповідності до практики Європейського Суду з прав людини, скасування акта адміністративного органу з одних лише формальних мотивів не буде забезпечувати дотримання балансу принципу правової стабільності та справедливості.
Таким чином, ключовим питанням при наданні оцінки процедурним порушенням, допущеним під час прийняття суб`єктом владних повноважень рiшення, є співвідношення двох базових принципів права: протиправні дії не тягнуть за собою правомірних наслідків» i, на противагу йому, принцип «формальне порушення процедури не може мати наслідком скасування правильного по суті рішення».
Межею, що роздiляє істотне (фундаментальне) порушення від неістотного, с встановлення такої обставини: чи могло бути іншим рішення суб`єкта владних повноважень за умови дотримання ним передбаченої законом процедури його прийняття.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду вiд 23.04.2020 у справа №813/1790/18
Враховуючи вищенаведене позивачем не надано суду належних та беззаперечних доказів в спростування порушення ним військової дисципліни, які б звільняли його від дисциплінарної відповідальності.
Стосовно невиплати позивачу додаткової винагороди в розмірі 30 000 грн та позбавлення премії за відповідний місяць суд зазначає наступне.
На виконання Указів Президента України від 24.02.2022 №64 Про введення воєнного стану в Україні та №69 Про загальну мобілізацію Кабінет Міністрів України прийняв постанову від 28.02.2022 №168 Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану.
Зазначеною постановою установлено, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту, військовим прокурорам Офісу Генерального прокурора, особам рядового і начальницького складу Державної служби з надзвичайних ситуацій, співробітникам Служби судової охорони, особам начальницького складу управління спеціальних операцій Національного антикорупційного бюро та поліцейським, а також особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, які несуть службу в органах і установах зазначеної Служби, що розташовані в межах адміністративно-територіальних одиниць, на території яких надається допомога в рамках Програми єПідтримка, виплачується додаткова винагорода в розмірі 30 000 гривень щомісячно, а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), - розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах (в редакції станом на квітень 2022 року, тобто спірний період).
Виплата такої додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників).
Зазначена постанова не містить умов позбавлення виплат додаткової винагороди у розмірі 30 000,00 грн, на яку претендує позивач.
У той же час, пунктом 9.8 окремого доручення Міністра оборони України від 23.06.2022 №912/з/29 визначено, що до наказів про виплату додаткової винагороди в розмірі 100 000 гривень або 30 000 гривень не включаються військовослужбовці, які вживали алкогольні напої (наркотичні психотропні речовини) на території військової частини як у службовий час так і позаслужбовий час, прибували на службу та/або виконували обов`язки військової служби в нетверезому стані (у стані наркотичного сп`яніння за місяць, у якому здійснено таке порушення, оголошеного наказом командира (начальника).
Згідно пункту 5 розділу ХVІ Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям ЗСУ та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України від 07.06.2018 № 260 військовослужбовцям щомісячні премії не виплачуються, зокрема, в таких випадках:
- за прибуття на службу в нетверезому стані - за місяць, у якому здійснено таке порушення;
- у разі накладення дисциплінарного стягнення у вигляді попередження про неповну службову відповідність - за місяць, у якому накладено дисциплінарне стягнення.
Враховуючи факт перебування старшого солдата ОСОБА_1 у нетверезому стані під час виконання службових обов`язків, а також факт притягнення його до дисциплінарної відповідальності наказом командира ВЧ НОМЕР_1 від 01.11.2022 № 473 за порушення вимог абзацу 3 статті 11, абзацу 7 статті 4 Дисциплінарного статуту ЗСУ суд вважає правомірним невключення позивача до наказу про виплату додаткової винагороди та позбавлення його премії за відповідний місяць.
Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують. Згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «РуїсТоріха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).
Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.
Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); добросовісно; розсудливо.
Відповідно до ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.
Згідно ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідно до ч. 1 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
За таких обставин, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, на підставі наданих сторонами доказів, суд вважає, що адміністративний позов є необґрунтованим та задоволенню не підлягає.
Керуючись ст.ст. 7, 9, 241-246, 250, 255, 262, 295 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Миргородського гарнізону Полтавської області про визнання незаконним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії відмовити повністю.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене до Другого апеляційного адміністративного суду в порядку, визначеному частиною восьмою статті 18, частинами сьомою-восьмою статті 44 та статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України, а також з урахуванням особливостей подання апеляційних скарг, встановлених підпунктом 15.5 підпункту 15 пункту 1 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України.
Апеляційна скарга на дане рішення може бути подана протягом тридцяти днів з складення повного судового рішення.

Суддя К.І. Клочко