Справа № 640/8918/19
Суддя: Черпіцька Людмила Тимофіївна
Дата ухвалення: 2023-02-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/8918/19 Суддя (судді) першої інстанції: Чудак О.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2023 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі: головуючого-судді: Черпіцької Л.Т., суддів: Глущенко Я.Б., Пилипенко О.Є., за участю секретаря: Висоцького А.М., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління ДПС у м. Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від "08" серпня 2022 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у м. Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,-

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 27.12.2018 №;

- визнати протиправною і скасувати податкову вимогу від 30.01.2019 №41885-17.

В обґрунтування позовних вимог, позивач посилався на те, що згідно з спірним податковим повідомленням-рішенням йому нараховано грошове зобов`язання з єдиного податку у загальному розмірі 9 447 грн у зв`язку з порушенням вимог пунктів 292.1, 292.6 статті 292, пункту 293.3 статті 293 Податкового кодексу України з підстав не нарахування та не сплату до бюджету єдиного податку за 2017 рік у розмір 7 558,26 грн, з огляду на те, що позивач не відобразив у податковій звітності за 2017 рік кошти у сумі 151 165,11 грн, які отримані у 2018 році за товари реалізовані у 2017 році. На думку позивача, вказаний висновок відповідача суперечить нормі пункту 292.6 статті 292 ПК України, який визначає, що датою отримання доходу платника єдиного податку є дата надходження коштів платнику єдиного податку.

Щодо оскаржуваної вимоги від 30.01.2019 №41885-17 позивач зазначав, що така вимога сформована на суму неузгодженого грошового зобов`язання, визначеного спірним податковим повідомленням-рішення, адже станом на її складання, позивач оскаржував вказане рішення в адміністративному порядку.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від "08" серпня 2022 р. позов задоволено.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач правомірно не включив виручку за період з 28.12.2017 по 31.12.2017 у розмірі 151 165,11 грн у складі доходу за 2017 рік, оскільки фактично вказані кошти надійшли на його на розрахунковий рахунок 03.01.2018, тому спірне рішення підлягає скасуванню.

Щодо оскаржуваної вимоги від 30.01.2019, то суд першої інстанції зазначив, що у зв`язку з оскарженням позивачем в адміністративному порядку спірного податкового повідомлення - рішення сума грошового зобов`язання була неузгоджена, тому вимога податкового органу є протиправною.

Відповідач, не погоджуючись із судовим рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та недотримання норм матеріального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нову постанову, якою в задоволенні позовних вимог відмовити.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, скаржник зазначає, що за результатами перевірки виторги РРО за 2017 рік складають 718 683,71 грн, однак позивачем у податковій декларації за 2017 рік вказано 567 518,60 грн, тобто ФОП ОСОБА_1 занижено дохід платника єдиного податку, отриманий від провадження діяльності на 151 165,11 грн, що призвело до не нарахування та не сплати єдиного податку з цього доходу на загальну суму 7 558,26 грн, чим порушено п. 292.1, п. 292.6 ст. 292 ПКУ.

Щодо податкової вимоги, то скаржник зазначив, що станом на момент винесення спірної вимоги від 30.01.2019 сума податкового зобов`язання визначена в спірному податковому повідомленні-рішенні від 27.12.2018 була узгоджена, оскільки позивач пропустив строк на адміністративне оскарження такого рішення, позаяк податкове повідомлення-рішення від 27.12.2018 № позивач отримав 08.01.2019, а скаргу в порядку п. 56.3 ст. 56 ПКУ (який передбачає десятиденний строк оскарження з моменту отримання рішення) подав 21.01.2019, замість 18.01.2019.

Позивач відзив на апеляційну скаргу не подав.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, оцінивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, з огляду на таке.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 зареєстрований як фізична особа-підприємець платник єдиного податку третьої групи, здійснює роздрібну торгівлю продуктами харчування із застосуванням реєстраторів розрахункових операцій (РРО).

За даними РРО у 2017 році виручка позивача становила 718 683,71 грн, у тому числі у сумі 151 165,11 грн за період з 28.12.2017 по 31.12.2017, які отримані на банківський рахунок позивача № НОМЕР_1 в АТ «СБЕРБАНК».

При цьому, за даними виписки з банківського рахунку позивача № НОМЕР_1 в АТ «СБЕРБАНК» вказана виручка у сумі 151 165,11 грн за період з 28.12.2017 по 31.12.2017 фактично зарахована на вказаний рахунок 03.01.2018.

09.02.2018 ФОП ОСОБА_1 подав декларацію з єдиного податку за 2017 рік у якій відобразив дохід у розмірі 567 518,60 грн.

ГУ ДФС у місті Києві проведено документальну позапланову невиїзну перевірку ФОП ОСОБА_1 за результатом якої складено акт від 23.11.2018 №4609/26-15-42-03-30/ НОМЕР_2 у якому зафіксовано позивачем вимог пунктів 292.1, 292.6 статті 292, пункту 293.3 статті 293 ПК України шляхом не нарахування та не сплати до бюджету єдиного податку за 2017 рік у розмір 7 558,26 грн, з огляду на те, що позивач не відобразив у податковій звітності за 2017 рік дохід у сумі 151 165,11 грн.

На підставі вказаного висновку (акт від 23.11.2018 №4609/26-15-42-03-30/ НОМЕР_2 ) ГУ ДФС у місті Києві прийнято податкове повідомлення-рішення від 27.12.2018 №, яким позивачу нараховано грошове зобов`язання з єдиного податку у загальному розмірі 9 447 грн, у тому числі за податкових зобов`язанням - 7 558,26 грн, за штрафними санкціями - 1 323,96 грн.

Позивач оскаржив податкове повідомлення-рішення від 27.12.2018 № у адміністративному порядку шляхом подання скарги до ДФС України. У вказаній скарзі позивач зазначив, що отримав спірне рішення 08.01.2019.

Рішенням ДФС України від 15.03.2019 №12178/6/99-99-11-05-01-25 відмовлено у задоволенні вказаної скарги позивача.

30.01.2019 ГУ ДФС у місті Києві складено та направлено на адресу позивача податкову вимогу від 30.01.2019 №41885-17 про сплату боргу, який станом 29.01.2019 складав 10 771,79 грн та виник у зв`язку із несплатою позивачем грошове зобов`язання нарахованого податковим повідомленням-рішенням від 27.12.2018 № та нарахуванням пені у сумі 1 323,96 грн.

Позивач вважаючи протиправними податкове повідомлення-рішення від 27.12.2018 № та податкову вимогу від 30.01.2019 №41885-17, звернувся до суду із цим позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, висновкам суду першої інстанції та доводам скаржника, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 3 Закону України від 06.07.1995 №265/95-ВР «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг», суб`єкти господарювання, які здійснюють розрахункові операції в готівковій та/або в безготівковій формі (із застосуванням платіжних карток, платіжних чеків, жетонів тощо) при продажу товарів (наданні послуг) у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг, а також операції з приймання готівки для подальшого її переказу зобов`язані: проводити розрахункові операції на повну суму покупки (надання послуги) через зареєстровані, опломбовані у встановленому порядку та переведені у фіскальний режим роботи реєстратори розрахункових операцій з роздрукуванням відповідних розрахункових документів, що підтверджують виконання розрахункових операцій, або у випадках, передбачених цим Законом, із застосуванням зареєстрованих у встановленому порядку розрахункових книжок.

Відповідно до пункту 1.4 глави 1 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 21.01.2004 №22, безготівкові розрахунки - це перерахування певної суми коштів з рахунків платників на рахунки отримувачів коштів, а також перерахування банками за дорученням підприємств і фізичних осіб коштів, унесених ними готівкою в касу банку, на рахунки отримувачів коштів. Ці розрахунки проводяться банком на підставі розрахункових документів на паперових носіях чи в електронному вигляді.

Підпунктом 1.27 статті 1 Закону України від 05.04.2001 №2346-ІІІ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» визначено, що платіжна картка - це електронний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду картки, що використовується для ініціювання переказу коштів з рахунка платника або з відповідного рахунка банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів у готівковій формі в касах банків через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором.

За приписами підпункту 1.32-1 статті 1 вказаного Закону платіжний термінал - це електронний пристрій, призначений для ініціювання переказу з рахунка, у тому числі видачі готівки, отримання довідкової інформації і друкування документа за операцією із застосуванням електронного платіжного засобу.

Згідно з пунктом 292.1 статті 292 ПК України доходом платника єдиного податку є: для фізичної особи-підприємця - дохід, отриманий протягом податкового (звітного) періоду в грошовій формі (готівковій та/або безготівковій); матеріальній або нематеріальній формі, визначеній пунктом 292.3 цієї статті. При цьому, до доходу не включаються отримані такою фізичною особою пасивні доходи у вигляді процентів, дивідендів, роялті, страхові виплати і відшкодування, а також доходи, отримані від продажу рухомого та нерухомого майна, яке належить на праві власності фізичній особі та використовується в її господарській діяльності.

Відповідно до пункту 292.6 статті 292 ПК України датою отримання доходу платника єдиного податку є дата надходження коштів платнику єдиного податку у грошовій (готівковій або безготівковій) формі, дата підписання платником єдиного податку акта приймання-передачі безоплатно отриманих товарів (робіт, послуг).

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що положеннями статті 292 ПК України визначено, що датою отримання платником єдиного податку доходу є дата фактичного надходження йому коштів готівкою та/або у безготівковій формі (зарахування на розрахунковий рахунок), а не інформація про підсумки розрахункових операцій, проведених через РРО, що свідчить про необґрунтованість висновків акту від 23.11.2018 №4609/26-15-42-03-30/ про порушення позивачем вимог пунктів 292.1, 292.6 статті 292, пункту 293.3 статті 293 ПК України.

У зв`язку з чим, позивач правомірно не включив виручку за період з 28.12.2017 по 31.12.2017 у розмірі 151 165,11 грн у складі доходу за 2017 рік, адже фактично вказані кошти надійшли на його на розрахунковий рахунок 03.01.2018. Факт зарахуванням вказаних коштів саме 03.01.2018 відповідач не заперечує.

Крім того, судом першої інстанції достовірно встановлено, що 11.02.2019 ФОП ОСОБА_1 подав декларацію з єдиного податку за 2018 рік у якій відобразив виручку за період з 28.12.2017 по 31.12.2017 у розмірі 151 165,11 грн у складі доходу за 2018 рік.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про необхідність скасування податкового повідомлення-рішення від 27.12.2018 №, з огляду на його протиправність.

Аналогічний висновок висловлено Верховним Судом у постанові від 22.04.2021 у справі №640/3178/19.

Щодо доводів скаржника про правомірність прийняття податкової вимоги, з тих підстав, що станом на момент її винесення сума податкового зобов`язання була узгоджена у зв`язку пропуском позивачем строку на адміністративне оскарження податкового повідомлення-рішення від 27.12.2018 № , колегія суддів зазначає таке.

Згідно з пунктом 54.5. статті 54 ПК України якщо згідно з нормами цієї статті сума грошового зобов`язання розраховується контролюючим органом, платник податків не несе відповідальності за своєчасність, достовірність і повноту нарахування такої суми, проте несе відповідальність за своєчасне та повне погашення нарахованого узгодженого грошового зобов`язання і має право оскаржити зазначену суму в порядку, встановленому цим Кодексом.

Як передбачено пунктом 57.3. статті 57 ПК України у разі визначення грошового зобов`язання контролюючим органом за підставами, зазначеними у підпунктах 54.3.1-54.3.6 пункту 54.3 статті 54 цього Кодексу, платник податків зобов`язаний сплатити нараховану суму грошового зобов`язання протягом 10 календарних днів, що настають за днем отримання податкового повідомлення-рішення, крім випадків, коли протягом такого строку такий платник податків розпочинає процедуру оскарження рішення контролюючого органу.

Згідно пункту 56.2 статті 56 ПК України у разі коли платник податків вважає, що контролюючий орган неправильно визначив суму грошового зобов`язання або прийняв будь-яке інше рішення, що суперечить законодавству або виходить за межі повноважень контролюючого органу, встановлених цим Кодексом або іншими законами України, він має право звернутися до контролюючого органу вищого рівня із скаргою про перегляд цього рішення.

Пункт 56.3 статті 56 ПК України передбачає, що скарга подається до контролюючого органу вищого рівня у письмовій формі (за потреби - з належним чином засвідченими копіями документів, розрахунками та доказами, які платник податків вважає за потрібне надати з урахуванням вимог пункту 44.6 статті 44 цього Кодексу) протягом 10 робочих днів, що настають за днем отримання платником податків податкового повідомлення-рішення або іншого рішення контролюючого органу, що оскаржується.

Відповідно до пунктів 56.15, 56.16 статті 56 ПК України скарга, подана із дотриманням строків, визначених пунктом 56.3 цієї статті, зупиняє виконання платником податків грошових зобов`язань, визначених у податковому повідомленні-рішенні (рішенні), на строк від дня подання такої скарги до контролюючого органу до дня закінчення процедури адміністративного оскарження.

Протягом зазначеного строку податкові вимоги з податку, що оскаржується, не надсилаються, а сума грошового зобов`язання, що оскаржується, вважається неузгодженою.

Днем подання скарги вважається день фактичного отримання скарги відповідним контролюючим органом, а в разі надсилання скарги поштою - дата отримання відділенням поштового зв`язку від платника податків поштового відправлення із скаргою, яка зазначена відділенням поштового зв`язку в повідомленні про вручення поштового відправлення або на конверті.

Згідно з пунктом 56.13 статті 56 ПК України у разі коли останній день строків, зазначених у цій статті, припадає на вихідний або святковий день, останнім днем таких строків вважається перший робочий день, що настає за вихідним або святковим днем.

Відповідно до пункту 59.1 статті 59 ПК України у разі коли платник податків не сплачує узгодженої суми грошового зобов`язання в установлені законодавством строки, контролюючий орган надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення.

Судом першої інстанції становлено, що позивач оскаржив податкове повідомлення-рішення від 27.12.2018 № у адміністративному порядку шляхом подання до ДФС України скарги від 21.01.2019 №21/01-19.

У скарзі на податкове повідомлення-рішення від 27.12.2018 № позивач зазначив, що отримав спірне рішення 08.01.2019.

Оскільки 12, 13, 19 та 20 січня 2019 року були вихідними днями, то останнім днем строку на подання скарги на податкове повідомлення-рішення від 27.12.2018 № було 22.01.2019.

За змістом Рішенням ДФС України від 15.03.2019 №12178/6/99-99-11-05-01-25 скарга позивача від 21.01.2019 №21/01-19 зареєстрована у ДФС України 22.01.2019 за вх. ДФС №900/ФОП.

Отже, позивач подав скаргу на податкове повідомлення-рішення від 27.12.2018 № з дотриманням строку, визначеного пункту 56.3 статті 56 ПК України, що за приписами пункту 56.15 статті 56 ПК України виключало можливість до 15.03.2019 надсилання позивачу податкової вимоги про сплату грошового зобов`язання, визначеного податковим повідомленням-рішенням від 27.12.2018 № з огляду на неузгодженість такого зобов`язання.

Разом з цим, 30.01.2019 ГУ ДФС у місті Києві складено та направлено на адресу позивача податкову вимогу від 30.01.2019 №41885-17 про сплату боргу, який станом 29.01.2019 складав 10 771,79 грн та виник у зв`язку із несплатою позивачем грошове зобов`язання нарахованого податковим повідомленням-рішенням від 27.12.2018 № та нарахуванням пені у сумі 1 323,96 грн.

З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що податкова вимога від 30.01.2019 №41885-17 є протиправною.

Отже, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вони не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

Крім того, аналізуючи всі доводи учасників справи, апеляційний суд враховує висновки ЄСПЛ, викладені в рішенні від 21.01.1999 р. по справі «Гарсія Руїз проти Іспанії», Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід.

Допущені судом першої інстанції описки в тексті судового рішення щодо дати оскаржуваного податкового повідомлення-рішення № (зазначено 22.12.2018 замість 27.12.2018) підлягають виправленню в порядку, визначеному КАС України.

Згідно з ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Керуючись ст. ст. 241, 242, 250, 308, 311, 312, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у м. Києві залишити без задоволення, рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від "08" серпня 2022 р. - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Повний текст постанови виготовлено 28 лютого 2023 року.

Головуючий суддя Судді:Л.Т. Черпіцька Я.Б. Глущенко О.Є. Пилипенко