Справа № 160/13141/22
Суддя: Олійник Віктор Миколайович
Дата ухвалення: 2023-02-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого суддіОлійника В. М.
за участі секретаря судового засіданняВасіної Н.В.
представика позивача представника відповідача Артеменка С.Ю. Басової О.Б.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпрі адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування наказу, стягнення коштів, -
29 серпня 2022 року ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із позовною заявою до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області, в якій, з урахуванням уточнених позовних вимог від 21.12.2022, просить:
В обґрунтування позову позивач зазначив, що наказом ГУ ДПС у Дніпропетровській області від 23.02.2021 року № 175-о переведено 23.02.2021 ОСОБА_1 , заступника начальника відділу супроводження в судах податкових спорів за перевірками з питань адміністрування податку на додану вартість управління супроводження судових справ ГУ ДПС у Дніпропетровській області, на рівнозначну посаду начальника відділу супроводження в судах податкових спорів за перевірками з питань адміністрування податку на додану вартість управління супроводження судових справ ГУ ДПС у Дніпропетровській області.
Під час проведення реорганізації ГУ ДПС у Дніпропетровській області, яка тривала з початку 2022 року та включала в себе комплекс заходів різних структурних підрозділів, а завершилась тим, що в ГУ ДПС у Дніпропетровській області введено нову структуру - Управління супроводження судових справ ГУ ДПС у Дніпропетровській області змінило назву на управління правового забезпечення ГУ ДПС у Дніпропетровській області, відділ супроводження в судах податкових спорів за перевірками з питань адміністрування податку на додану вартість управління супроводження судових справ ГУ ДПС у Дніпропетровській області змінив назву на відділ супроводження судових спорів за перевірками з питань адміністрування податку на додану вартість управління правового забезпечення ГУ ДПС у Дніпропетровській області.
Штатна чисельність відділу зменшена з 14 працівників до 7 працівників, та залишено у компетенції відділу здійснення представництва в установленому законодавством порядку інтересів ДПС, ГУ ДПС, його посадових осіб у судах та інших органах під час розгляду спорів про скасування податкових повідомлень-рішень про визначення сум податкових (грошових) зобов`язань, зменшення (збільшення) бюджетного відшкодування або відмову у бюджетному відшкодуванні з податку на додану вартість, винесених за результатами камеральних перевірок.
У структурі управління правового забезпечення від 06.05.2022 року №95, яка затверджена Головою ДПC України 29.04.2022 року, передбачено відділ супроводження судових спорів щодо відмови у реєстрації податкових накладних управління правового забезпечення ГУ ДПC у Дніпропетровській області чисельністю 7 працівників. Даний відділ було створено шляхом зміни назви відділу досудового врегулювання спорів управління супроводження судових справ ГУ ДПC у Дніпропетровській області та збільшено чисельність такого відділу з 6 до 7 працівників.
Відповідно до пункту 2.2.5.2 Положення про відділ супроводження судових спорів щодо відмови у реєстрації податкових накладних управління правового забезпечення ГУ ДПC у Дніпропетровській області до компетенції відділу належить супроводження судових справ де предметом розгляду є визнання протиправними та скасування рішень Комісії ГУ ДПC у Дніпропетровській області, яка приймає рішення про реєстрацію податкових накладних/ розрахунків коригування в ЄРПН або відмову в такій реєстрації. Посадові інструкції аналогічного змісту.
Позивач вказує, що наказом ГУ ДПС у Дніпропетровській області від 08.07.2022 року № 318-о його переведено на посаду начальника відділу супроводження судових спорів щодо відмови у реєстрації податкових накладних управління правового забезпечення Головного управління ДПС у Дніпропетровській області з порушенням процедур визначених ст. ст. 43, 87 Закону України "Про державну службу".
Вважає, що зазначений вище наказ в частині переведення його з посади начальника відділу супроводження в судах податкових спорів за перевірками з питань адміністрування податку на додану вартість управління супроводження судових справ ГУ ДПС у Дніпропетровській області на посаду начальника відділу супроводження судових спорів щодо відмови у реєстрації податкових накладних управління правового забезпечення Головного управління ДПС у Дніпропетровській області є протиправним та підлягає скасуванню в цій частині, оскільки ГУ ДПС у Дніпропетровській області не дотрималось процедури передбаченої ст. 43 Закону України "Про державну службу" та рекомендацій Національного агентства з питань державної служби, зазначених у роз`ясненні Національного агентства з питань державної служби від 14.02.2018 р. № 48-р/з щодо застосування положень статей 43 та 87 Закону України "Про державну службу".
Однак, відповідачем відповідно до наказу від 12.08.2022 року №498-о було звільнено позивача на підставі п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, а не на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України та ч. 3 ст. 83 Закону України "Про державну службу".
Позивач вказує, що відсутність належного волевиявлення та недосягнення сторонами згоди щодо припинення трудового договору не дає підстави вважати наявність наміру працівника звільнитись саме за угодою сторін, а сама по собі згода роботодавця задовольнити прохання працівника про звільнення також не означає наявність угоди про припинення трудового договору за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України (за угодою сторін).
Зокрема, основними умовами угоди про припинення трудового договору за п. 1 ст. 36 КЗпП України, щодо яких сторони трудового договору повинні дійти згоди, є підстава припинення трудового договору та строк з якого договір припиняється. Визначення дати звільнення за угодою сторін є обов`язковою умовою такого звільнення, оскільки сприяє свідомому волевиявленню працівника щодо звільнення з підстав передбачених п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України. Відсутність належного волевиявлення не дає підстави вважати наявність наміру працівника звільнитись саме за угодою сторін, а сама по собі згода роботодавця задовольнити прохання працівника про звільнення також не означає наявність угоди про припинення трудового договору за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України (за угодою сторін).
Угода - це дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків і розуміє під собою вільне волевиявлення обох сторін.
Волевиявлення - це засіб, яким особа має намір досягти певних юридичних результатів і пов`язується із вчиненням фактичних дій. Дія - це зовнішнє вираження волі і свідомості людей.
Отже, позивач вважає, що ГУ ДПС у Дніпропетровській області повинно було звільнити його за ч. 3 ст. 38 КЗпП у зв`язку з тим, що ГУ ДПС у Дніпропетровській області не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.
Крім того, позивач вважає, що наказ Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про припинення державної служби та звільнення начальника відділу супроводження судових спорів щодо відмови у реєстрації податкових накладних управління правового забезпечення Головного управління ДПС у Дніпропетровській області Сліса А.С. від 12.08.2022 року №498-о за угодою сторін прийнятий з порушенням ст.ст. 127, 127 КЗпП, оскільки на підставі даного наказу (п. 2 наказу) з позивача утримано згідно розрахунку про нараховані суми 2580,30 грн. компенсації за відпустки.
Однак, відповідно до ст.127 КЗпП України відрахування із заробітної плати можуть провадитись тільки у випадках, передбачених законодавством України. Відрахування із заробітної плати працівників для покриття їх заборгованості підприємству, установі і організації, де вони працюють, можуть провадитись за наказом (розпорядженням) власника або уповноваженого ним органу: 1) для повернення авансу, виданого в рахунок заробітної плати; для повернення сум, зайво виплачених внаслідок лічильних помилок; для погашення невитраченого і своєчасно не повернутого авансу, виданого на службове відрядження або переведення до іншої місцевості; на господарські потреби, якщо працівник не оспорює підстав і розміру відрахування. У цих випадках власник або уповноважений ним орган вправі видати наказ (розпорядження) про відрахування не пізніше одного місяця з дня закінчення строку, встановленого для повернення авансу, погашення заборгованості, або з дня виплати неправильно обчисленої суми; 2) при звільненні працівника до закінчення того робочого року, в рахунок якого він вже одержав відпустку, за невідроблені дні відпустки. Відрахування за ці дні не провадиться, якщо працівник звільняється з роботи з підстав, зазначених в пунктах 3, 5 і 6 статті 36 і пунктах 1, 2 і 5 статті 40 цього Кодексу, а також при направленні на навчання та в зв`язку з переходом на пенсію; 3) при відшкодуванні шкоди, завданої з вини працівника підприємству, установі, організації (стаття 136).
Статтею 128 КЗпП України визначено, що при кожній виплаті заробітної плати загальний розмір усіх відрахувань не може перевищувати двадцяти процентів, а у випадках, окремо передбачених законодавством України, - п`ятдесяти процентів заробітної плати, яка належить до виплати працівникові.
Отже, загальна сума відрахувань не може перевищувати двадцяти процентів.
Стосовно відшкодування моральної (немайнової) шкоди позивач вважає, що Головним управлінням ДПС у Дніпропетровській області умисно допускались порушення законодавства про працю. Психологічний дискомфорт, напруженість позивач відчував не один місяць, під час яких тривав процес формування, введення в дію організаційної структури та штатного розпису управління правого забезпечення. Під час того як позивачу стало відомо, що начальник управління правового забезпечення визначив його на посаду начальника відділу супроводження судових спорів щодо відмови у реєстрації податкових накладних управління правового забезпечення Головного управління ДПС у Дніпропетровській області згідно штатного розпису від 01.07.2022 року № 5099/04-36-20-08-07, не давши право будь-якого вибору, та не почувши доводи про те, що навантаження у відділі, де повинно працювати 14 осіб (до переведення працювало 14 осіб), а не 7, не було почуто.
Відділ супроводження судових спорів щодо відмови у реєстрації податкових накладних супроводжував 70 відсотків всіх судових справ у ГУ ДПС у Дніпропетровській області і у відділі передбачено чисельність - 7 працівників, що поставило позивача у стійкий психологічний дискомфорт та постійні переживання.
Крім того, не було проведено остаточний розрахунок при звільненні в день звільнення, у зв`язку з чим був позбавлений права скористатись грошима, та відчував переживання у зв`язку з можливістю їх невиплати.
Сукупність цих обставин свідчать про наявність фактичних обставин, які викликали у позивача сильні емоційно-психологічні переживання, крім того, можливість захисту від протиправних дій роботодавця в умовах війни дуже низька, так як органи, які повинні здійснювати нагляд за дотриманням законодавства про працю, повноцінно не працюють.
Отже, враховуючи зусилля на відновлення свого порушеного права, позивач вважає, що розумний та адекватний розмір відшкодування моральної шкоди повинен становити 25 000,00 грн., як такий, що в повній мірі відповідає та є співмірним завданій протиправним звільненням шкоді.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05 вересня 2022 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи.
26 вересня 2022 року від представника відповідача надійшов відзив на позов, у якому зазначено, що з 23 лютого 2021 р. позивач обіймав посаду начальника відділу супроводження в судах податкових спорів за перевірками з питань адміністрування податку на додану вартість управління супроводження судових спорів ГУ ДПС у Дніпропетровській області.
Відповідно до пункту 1 наказу ГУ ДПС від 06.05.2022 №95 Про введення в дію Організаційної структури Головного управління ДПС у Дніпропетровській області (далі - наказ ГУ ДПС № 95) було введено в дію затверджену в.о. Голови Державної податкової служби України 29 квітня 2022 року Організаційну структуру ГУ ДПС.
На підставі підпункту 2.2.3. наказу ГУ ДПС № 95 управління супроводження судових справ (72 шт.од.) та юридичний відділ (8 шт.од.) реорганізовано шляхом злиття та утворено на їх базі управління правового забезпечення зі штатною чисельністю 71 шт.од. та перерозподілено чисельність окремих підрозділів (копія наказу надавалась позивачем разом з позовом).
У зв`язку із введенням в дію Організаційної структури та штатного розпису ГУ ДПС відповідно до наказів ГУ ДПС № 95, від 27.06.2022 № 123 Про введення в дію штатного розпису на 2022 рік Головного управління ДПС у Дніпропетровській області, від 28.06.2022 № 125 Про введення в дію переліку змін № 1 до Організаційної структури Головного управління ДПС у Дніпропетровській області, від 28.06.2022 № 126 Про введення в дію переліку змін №1 до штатного розпису на 2022 рік Головного управління ДПС у Дніпропетровській області ОСОБА_1 08 липня 2022 року власноруч написав на адресу керівника відповідача заяву наступного змісту: У зв`язку із змінами в організаційній структурі та штатному розписі прошу перевести мене з займаної посади на рівнозначну посаду начальника відділу супроводження судових спорів щодо відмови у реєстрації податкових накладних управління правового забезпечення Головного управління ДПС у Дніпропетровській області з 08 липня 2022 року та погодив свою заяву з начальником управління правового забезпечення ГУ ДПС Миколою Обертовичем (копія заяви ОСОБА_1 від 08.07.2022 додається).
На підставі поданої позивачем заяви 08 липня 2022 року його було переведено на зазначену в заяві посаду наказом ГУ ДПС від 08.07.2022 № 318-0 Про переведення працівників. Як зазначалось вище, з цим наказом ОСОБА_1 було ознайомлено під підпис 08.07.2022.
Крім того, разом з позивачем наказом ГУ ДПС від 08.07.2022 № 318-0 у зв`язку із введенням в дію Організаційної структури та штатного розпису ГУ ДПС, на підставі поданих заяв було переведено ще 51 працівника управління супроводження судових справ ГУ ДПС.
Враховуючи те, що працівниками управління правового забезпечення були власноруч написані заяви про їх переведення у зв`язку із введенням в дію Організаційної структури та штатного розпису ГУ ДПС, та на підставі всіх заяв прийнято рішення про переведення працівників, попередження таких працівників про скорочення чисельності або штату державних службовців Головного управління ДПС у Дніпропетровській області та реорганізації державного органу не здійснювалося.
Представник відповідача звертає увагу на те, що пунктом 4.3.20. розділу IV Положення про управління правового забезпечення ГУ ДПС, затвердженого наказом ГУ ДПС від 07.07.2022 № 171 Про затвердження Положення про управління правового забезпечення Головного управління ДПС у Дніпропетровській області передбачено, що начальник управління правового забезпечення вносить пропозиції керівництву ГУ ДПС щодо удосконалення роботи, оптимізації організаційної структури та чисельності управління
Після введення в дію Організаційної структури та штатного розпису ГУ ДПС управління персоналу ГУ ДПС листом від 30.06.2022 № 681/04-36-11-31 запросило надати пропозиції щодо штатної розстановки працівників управління правового забезпечення ГУ ДПС з метою здійснення комплексу заходів щодо призначення, переведення та звільнення працівників згідно із змінами у штатному розписі відповідно до Закону № 889.
01.07.2022 року начальником управління правового забезпечення ГУ ОСОБА_2 на ім`я начальника ГУ ОСОБА_3 були надані пропозиції до штатної розстановки працівників управління правового забезпечення ГУ ДПС за вих. № 5099/04-36-20-08-07 від 01.07.2022, які начальник ГУ ОСОБА_4 погодила та вказані пропозиції надійшли до управління персоналу ГУ ДПС з резолюцією Для опрацювання та здійснення заходів щодо призначення/переведення працівників (вх. управління персоналу ГУ ДПС №1450 від 01.07.2022).
14.07.2022 (вих. № 5616/04-36-20-08-07 від 14.07.2022) та 21.07.2022 (вих. № 5849/04-36-20-08-07) заступником начальника управління - начальником відділу правового супроводження діяльності управління правового забезпечення ГУ ДПС Богданом Нагорним та начальником управління правового забезпечення ГУ ДПС Миколою Обертовичем відповідно були надані уточнені пропозиції до штатної розстановки працівників управління правового забезпечення ГУ ДПС, але жодна з них не стосувалася працівників відділу супроводження судових спорів щодо відмови у реєстрації податкових накладних управління правового забезпечення ГУ ДПС, який очолював позивач.
Зазначені вище пропозиції були погоджені керівником ГУ ДПС та надійшли до управління персоналу ГУ ДПС з резолюцією Для опрацювання та здійснення заходів щодо призначення/переведення працівників (вх. управління персоналу ГУ ДПС №1660 від 14.07.2022 та № 1771 від 21.07.2022 відповідно).
Представник відповідача вказує, що в даному випадку не відбувалось зміни істотних умов державної служби в межах тієї ж посади. Після реорганізації дана посада скорочена та не існує. В даному випадку відбувалось переведення позивача на іншу посаду за його власною заявою.
Вважає, що ст. 43 Закону № 889 в даному випадку не підлягає застосуванню, порушень законодавства при прийнятті наказу від 08.07.2022 №318 відповідачем допущено не було.
Зважаючи на те, що заява позивача про звільнення за власним бажанням у строк два дні з дня отримання заяви від 08.08.2022 надійшла поштою до ГУ ДПС 11.08.2022, датою звільнення ОСОБА_1 було визначено саме 12.08.2022.
Крім того, представник відповідача вказує, що в період з 02.08.2022 р. по 11.02.2022 р. позивач знаходився на лікарняних. Отже, будь-які дії щодо його звільнення не могли бути проведені раніше першого робочого дня позивача після лікарняного, тобто 12.08.2022 р.
Проте, вказана заява позивача про звільнення за власним бажанням від 08.08.2022 реалізована не була у зв`язку з тим, що 12.08.2022 ОСОБА_5 заявив про своє бажання відкликати заяву від 08.08.2022 та в управлінні персоналу ГУ ДПС власноруч написав заяву про відкликання заяви від 08.08.2022 (копія додається).
Будь-яких інших заяв від 08.08.2022 р. про звільнення позивач на адресу відповідача не надавав, тому твердження позивача про те, що з заяви про відкликання неможливо встановити саме відносно чого вона написана та неможливо встановити волевиявлення того, хто писав, та його бажання, не відповідає дійсності.
Заява позивача від 12.08.2022 р. про відкликання заяви про його звільнення від 08.08.2022 р. є чіткою, зрозумілою та не викликає неоднозначного тлумачення.
В той же день, коли позивач відкликав заяву про звільнення за власним бажанням (12.08.2022р.) за півгодини до закінчення робочого дня ОСОБА_1 звернувся до управління персоналу ГУ ДПС з бажанням припинити державну службу та звільнитися з займаної посади за угодою сторін відповідно до частини другої статті 86 Закону України Про державну службу та пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України.
В кабінеті заступника начальника управління - начальника відділу кадрового адміністрування управління персоналу ГУ ДПС позивач власноруч написав відповідну заяву, в якій просив звільнити його 12.08.2022 р. та погодив її у виконувача обов`язки начальника управління правового забезпечення ГУ ДПС Богдана Нагорного (копія заяви додається).
Після погодження заяви про звільнення ОСОБА_1 було підготовлено та надано обхідний листок та проект акту про передачу справ і майна, як того вимагає стаття 89 Закону № 889-УІІІ, які ОСОБА_1 обіцяв підписати у понеділок 15.08.2022 та передати до управління персоналу ГУ ДПС. Фактично не підписаний ОСОБА_1 акт передачі справ і майна було отримано ГУ ДПС засобами поштового зв`язку 17.08.2022.
Працівниками управління персоналу ГУ ДПС було вжито заходів щодо своєчасної підготовки проекту наказу про припинення державної служби та звільнення ОСОБА_1 згідно з поданою ним заявою, погодження та підписання проекту наказу, ознайомлення заявника під підпис з наказом ГУ ДПС від 12.08.2022 № 498-0 Про припинення державної служби та звільнення ОСОБА_1 (копія додається) та належного оформлення трудової книжки працівника, що звільняється.
Заява позивача від 12.08.2022 р. про відкликання заяви позивача про звільнення за угодою сторін від 12.08.2022 р. на адресу відповідача також не надходила. Крім того, чинним законодавством не передбачено право працівника на відкликання заяви про звільнення за угодою сторін.
Враховуючи те, що заява про припинення державної служби та звільнення з займаної посади за угодою сторін була написана позивачем власноруч та з особистої ініціативи, порушень вимог ані чинного трудового законодавства, ані положень Закону № 889 допущено не було. Тиску з боку працівників управління персоналу ГУ ДПС на позивача не здійснювалось.
Звільнення позивача відбулося в строк, зазначений у його заяві, що відповідає вимогам ст. 86 Закону № 889, відповідно до якої суб`єкт призначення зобов`язаний звільнити державного службовця у строк, визначений у поданій ним заяві, у випадках, передбачених законодавством про працю.
Припинення державної служби та звільнення ОСОБА_1 на підставі власноруч написаної заяви представник відповідача вважає законним та таким, що відповідає нормам чинного законодавства.
Стосовно вимоги про повернення утриманих коштів у розмірі 2580,30 грн., представник відповідача зазначає, що на дату звільнення позивач мав використані наперед 3 календарних дні щорічної основної відпустки за період роботи з 22.12.2021 р. по 12.08.2022 р.
Відповідно до Закону України Про державну службу позивач мав 30 днів щорічної основної відпустки за робочий період з 22.12.2021 р. по 12.08.2022 р. Станом на дату звільнення позивач вже використав частину щорічної відпустки в кількості 22 календарних днів відповідно до наказу відповідача від 30.12.2021 р. № 501-в. При цьому станом на дату звільнення позивач мав право на щорічну основну відпустку за робочий період з 22.12.21 р. по 12.08.22 р. пропорційно відпрацьованому часу в кількості 19 днів. Отже, станом на 12.08.2022 р. він мав використані наперед 3 календарні дні щорічної основної відпустки.
У зв`язку з наведеним, враховуючи вимоги ст. 22 Закону України Про відпустки, при звільненні з позивача утримано заборгованість за 3 дні відпустки, що були надані в рахунок невідпрацьованої частини робочого року.
Стосовно вимоги щодо відшкодування за несвоєчасний розрахунок при звільненні, представник відповідача зазначає, що позивач просить здійснити відшкодування за несвоєчасний розрахунок при звільненні виходячи з 19-денного періоду затримки. Однак, розрахунок кількості днів затримки не відповідає вимогам чинного законодавства.
Так, як розуміється, позивач врахував в цей 19-денний термін 12.08.2022 р. (день звільнення, в який згідно законодавства проводиться розрахунок, тобто в цей день затримки ще не було) та 30.08.2022 (день отримання коштів за кінцевим розрахунком, коли заборгованості вже не існувало). При цьому позивач розрахував 19-денний період затримки, виходячи з календарних днів затримки. Проте, відповідно до чинного законодавства в дні затримки враховуються виключно робочі дні.
Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України "Про оплату праці" за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим Постановою КМ України від 08.02.1995 № 100 (далі - Порядок).
При обчисленні розміру середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні виходячи із середньоденного заробітку, обчисленого відповідно до положень Порядку.
Крім того, свій обов`язок щодо здійснення повного розрахунку з позивачем відповідач виконав не 30.08.2022 р., а 22.08.2022 р. шляхом направлення на адресу держказначейства платіжного доручення від 22.08.2022 № 2475.
Станом на дату звільнення позивача (12.08.2022 р.) у відповідача були відсутні всі необхідні документи для проведення остаточного розрахунку з позивачем, а саме, лікарняні листи позивача за період з 02.08.2022 р. по 11.08.2022 р.
Так, позивач знаходився на лікарняному в періоди з 02.08.2022 по 05.08.2022, з 06.08.2022 по 09.08.2022 та з 10.08.2022 по 11.08.2022, що підтверджується трьома окремими лікарняними листами.
Листи непрацездатності позивача закриті, відповідно, 05.08.2022 р., 09.08.2022 р. та 11.08.2022 р. З урахуванням п. 3 наказу Міністерства охорони здоров`я від 17.06.2021 № 1234 "Про затвердження Порядку видачі (формування) листків непрацездатності в Електронному реєстрі листків непрацездатності" вказані листи вважаються виданими, відповідно, 15.08.2022, 19.08.2022 та 23.08.2022р. (з урахуванням вихідних днів). Тож, прийняти зазначені документи для опрацювання та врахування при здійсненні остаточного розрахунку із позивачем відповідач зміг у відповідні зазначені вище дати.
Отже, 19 серпня 2022 р. відповідачем зроблено остаточний розрахунок перед позивачем та повідомлено його про суми належні при звільненні засобами електронної пошти на його офіційну поштову скриньку відповідно до вимог ст. 9-1 Закону № 889 та Постанови КМ України від 11.12.2019, № 1042 "Про затвердження Порядку фіксації доведення інформації або документів до відома державного службовця шляхом використання засобів телекомунікаційного зв`язку", що підтверджується скріншотом з поштової скриньки відповідача. Даний факт зафіксовано Протоколом про доведення інформації до відома ОСОБА_1 від 19.08.2022 № 1.
Після надходження всіх лікарняних листів позивача відповідачем зроблено остаточний розрахунок про нараховані суми, належні позивачу при звільненні. При цьому, за результатами перерахунку виявилось, що у позивача виник борг по заробітній платі у сумі 264,68 грн., що підтверджується розрахунком про нараховані суми від 25.08.2022 р.
22.08.2022 р. відповідачем направлено на адресу державного казначейства платіжне доручення від 22.08.2022 р. № 2475 (прийнято казначейством 22.08.2022, що підтверджується відтиском штемпелю казначейства) про перерахування заробітної плати у розмірі 3500 грн., що перевищує належну до сплати суму на 264,68 грн. Представник відповідача вважає, що саме 22.08.2022 відповідач виконав обов`язок щодо остаточного розрахунку з позивачем. Подальша затримка щодо перерахування казначейством коштів на рахунок позивача виникла не з вини відповідача.
Крім того, асигнування на зарплату працівників ГУ ДПС фінансуються з державного бюджету України. У зв`язку із військовою агресією російської федерації проти України та відповідно до постанови КМУ від 09.06.2022р. № 590 Про затвердження Порядку виконання повноважень державною казначейською службою в особливому режимі в умовах воєнного стану видатки за асигнуваннями із державного бюджету в першу чергу здійснюються на національну безпеку та оборону та на здійснення заходів правового режиму воєнного стану, потім - на оплату праці працівників бюджетних установ.
Також, представник відповідача зазначає, що відсутні підстави для стягнення на користь позивача моральної шкоди, оскільки позивачем не конкретизовано, які саме дії відповідача нанесли йому моральної шкоди. Вважає, що з боку відповідача відсутня протиправна поведінка та вина, які є необхідними елементами складу моральної шкоди. Наказ про звільнення позивача видано на підставі власноруч написаної ним заяви від 12.08.2022 р. Тобто, з урахуванням волевиявлення позивача між ним та відповідачем досягнуто згоди щодо умов та дати припинення державної служби. Отже, будь-яка вина та протиправна поведінка з боку відповідача відсутня. Будь-якого тиску з боку працівників відповідача на позивача не вчинялось, доказів такого тиску позивачем не надано. Доказів здійснення позивачем передбачених законодавством дій щодо доведення надання йому неправомірних завдань не надано. Переведення його на іншу посаду проведено відповідно до вимог чинного законодавства, остаточний розрахунок проведено, при цьому в сумі, що перевищує належні виплати.
З урахуванням наведеного, представник відповідача просив відмовити у задоволенні позову.
03 жовтня 2022 року засобами електронного зв`язку до суду від позивача надійшли додаткові пояснення, у яких зазначено, що до ДПС України 22.08.2022 року направлено адвокатський запит, в якому запитувалась інформація, - "чи підлягають обов`язковій реєстрації у територіальних органах Державної податкової служби України у системі управління документами - всі документи, заяви, скарги, листи тощо, що подаються/направляються територіальним органам Державної податкової служби України, в тому числі, що створюються, обмінюються під час внутрішньої діяльності (обмін в процесі роботи) таких органів. Чи в обов`язковому порядку проставляються резолюції на таких документах, що зареєстровані в системі управління документами, та чи обов`язкові вони до виконання. Чи проставляється відмітка в системі управління документами щодо факту виконання таких резолюцій. Прошу при наданні відповіді посилатись на внутрішні накази (розпорядження) та надати їх копію."
При цьому, будь-які інші заяви, які позивачем подавались (в тому числі заява про відкликання, заява про звільнення за згодою сторін тощо) не зареєстровані у CЕД ГУ ДПC у Дніпропетровській області, що говорить про порушення ГУ ДПC у Дніпропетровській області власних порядків та процедур, що робить неможливим проконтролювати факт їх належного розгляду ГУ ДПC у Дніпропетровській області.
21 листопада 2022 року засобами електронного зв`язку до суду від позивача надійшли додаткові пояснення, у яких останній зазначає, що не погоджується з твердженням відповідача у поданому відзиві про те, що начебто 08.08.2022 року заява про звільнення за власним бажанням на адресу відповідача не надходила, оскільки заява подана була до ГУ ДПС у Дніпропетровській області у скриньку, так як співробітники канцелярії ГУ ДПС у Дніпропетровській області нарочно документи не приймають, відмітки на копіях не проставляють, у діловодстві в СЕД ГУ ДПС не реєструють. Не виконання працівниками ГУ ДПС у Дніпропетровській області належним чином своїх обов`язків не можуть братись до уваги як виправдовування протиправних та незаконних дій. Аналогічна ситуація має місце і з заявою про відкликання заяви про звільнення за угодою сторін на адресу ГУ ДПС у Дніпропетровській області.
Отже, відповідач по суті через порушення ним же встановленого порядку реєстрації/відпрацювання внутрішніх документів ГУ ДПС фактично здійснює маніпулювання які документи подавались, а які ні, для виправдовування своєї протиправної поведінки.
22 грудня 2022 року засобами електронного зв`язку до суду від позивача надійшли додаткові пояснення, у яких зазначено, що ним не подавалась заява про утримання із зарплати суми в розмірі більш ніж 20 %.
На підставі наказу про припинення державної служби та звільнення ОСОБА_1 від 12.08.2022 року №498-о за угодою сторін з позивача утримано згідно розрахунку про нараховані суми належні при звільненні 2580,30 грн. як компенсацію за відпустки без врахування обмежень визначених ст. 128 КЗпП, що свідчить про протиправність даного наказу.
Згідно розрахунку про нараховані суми належні при звільненні ОСОБА_1 вбачається, що з позивача утримано 2580,30 грн., що перевищує обмеження у 20 відсотків (20 відсотків 6080,3 грн * 0,2 = 1216,06 грн.). Так, виплачено було 3500 грн., а повинні були виплатити 6080,3 грн. = (2580,30+3500).
Тобто, наказ про припинення державної служби та звільнення ОСОБА_1 від 12.08.2022 року №498-о за угодою сторін є протиправним та незаконним й у зв`язку із тим, що на підставі даного наказу утримано з позивача суму, що перевищує 20 відсотків відповідно до ст. 128 КЗпП.
Позивач також вказує, що відповідно до ст. 127 КЗпП відрахування із заробітної плати працівників для покриття їх заборгованості підприємству, установі і організації, де вони працюють, можуть провадитись за наказом (розпорядженням). Тобто, підставою для відрахування є наказ підприємства, установи і організації. Вважає, що у зв`язку із тим, що наказ про припинення державної служби та звільнення ОСОБА_1 від 12.08.2022 року №498-о за угодою сторін є незаконним та повинен бути визнаний судом протиправним та незаконним, стягненню із відповідача підлягає вся сума у розмірі 2580,30 грн,, що неправомірно утримана.
27 січня 2023 року за допомогою засобів поштового зв`язку від представника відповідача надійшли додаткові пояснення, у яких зазначено, що в п. 3 уточнених позовних вимог позивач просить суд зобов`язати відповідача видати новий наказ про його звільнення на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпПУ, ч. 3 ст. 86 Закону України Про державну службу за власним бажанням у зв`язку із невиконанням роботодавцем законодавства про працю. При цьому позивач не зазначає посаду, з якої його належить звільнити (можна лише припустити, що він має на увазі останню обійману ним посаду - посаду начальника відділу супроводження судових спорів щодо відмови у реєстрації податкових накладних управління правового забезпечення ГУ ДПС у Дніпропетровській області).
В той же час питання конкретизації посади, з якої він хоче бути звільненим, є нагальним з огляду на п. 1 уточнених позовних вимог.
Так, в п.1 уточнених позовних вимог позивач просить суд визнати протиправним та скасувати наказ відповідача від 08.07.2022р. № 318-о, яким позивача переведено на посаду начальника відділу супроводження судових спорів щодо відмови у реєстрації податкових накладних управління правового забезпечення ГУ ДПС у Дніпропетровській області. Тобто, позивач просить скасувати наказ про переведення його на останню посаду, з якої і відбувалось його звільнення за угодою сторін (за оспорюваним наказом від 12.08.22 № 498-о) і щодо якої він писав заяву від 08.08.2022 р. про звільнення його з посади за власним бажанням. Отже, у разі задоволення цієї позовної вимоги та скасування наказу про переведення позивача на останню посаду буде вважатись, що переведення позивача на цю останню посаду не відбулось. У такому випадку виникає питання щодо можливості задоволення п. 3 уточнених вимог, а саме, винесення наказу про звільнення позивача з посади, яку він фактично не займав.
Таким чином, позовні вимоги суперечать одна одній і з них неможливо встановити реальне волевиявлення позивача, а тому представник відповідача вважає, що ці вимоги не підлягають задоволенню.
Крім того, представник відповідача вказує на незрозумілість позовної вимоги, викладеної у п. 7 уточнених позовних вимог. Які саме суми позивач вважає невиплаченими йому відповідачем після 31.08.2022 та чому саме з цієї дати?
Зазначає, що відповідачем було зроблено остаточний розрахунок перед позивачем та повідомлено його про суми належні при звільненні засобами електронної пошти на його офіційну поштову скриньку. Зазначений розрахунок був в розпорядженні ОСОБА_1 та поданий ним до суду разом з позовною заявою 28.08.2022 р. Будь-яких заперечень щодо суми розрахунку позивач в досудовому порядку не висловлював.
Крім того, в п. 2 наказу про звільнення позивача від 12.08.2022 № 498 зазначено про надання вказівки управлінню фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку ГУ ДПС у Дніпропетровській області утримати із ОСОБА_1 кошти за використані наперед 03 календарних дні щорічної основної відпустки за період роботи з 22.12.2021 р. по 12.08.2022 р. Позивач ознайомився з цим наказом під підпис в день звільнення, тобто 12.08.2022 р. Будь-яких заперечень проти цього пункту він також не висловлював.
Отже, в даному випадку при здійсненні відповідачем розрахунку з позивачем був відсутній спір про розмір сум, нарахованих йому при звільненні. Таким чином, з урахуванням викладених вище норм КЗпПУ, вважається, що відповідач виплатив позивачу всю неоспорювану ним суму нараховану йому при звільненні. Тобто, дії відповідача відповідають вимогам законодавства.
Останнє судове засідання в справі відбулося 16 лютого 2023 року.
У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив позов задовольнити.
Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнала та просила відмовити у задоволенні позову.
Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши норми законодавства України, суд встановив наступні обставини.
ОСОБА_1 з 23 лютого 2021 року займав посаду начальника відділу супроводження в судах податкових спорів за перевірками з питань адміністрування податку на додану вартість управління супроводження судових спорів ГУ ДПС у Дніпропетровській області.
Відповідно до пункту 1 наказу ГУ ДПС від 06.05.2022 №95 «Про введення в дію Організаційної структури Головного управління ДПС у Дніпропетровській області» було введено в дію затверджену в.о. Голови Державної податкової служби України 29 квітня 2022 року Організаційну структуру ГУ ДПС.
На підставі підпункту 2.2.3. вказаного наказу ГУ ДПС № 95 управління супроводження судових справ (72 шт.од.) та юридичний відділ (8 шт.од.) реорганізовано шляхом злиття та утворено на їх базі управління правового забезпечення зі штатною чисельністю 71 шт.од. та перерозподілено чисельність окремих підрозділів.
У зв`язку із введенням в дію Організаційної структури та штатного розпису ГУ ДПС відповідно до наказів ГУ ДПС № 95, від 27.06.2022 року № 123 «Про введення в дію штатного розпису на 2022 рік Головного управління ДПС у Дніпропетровській області», від 28.06.2022 № 125 «Про введення в дію переліку змін № 1 до Організаційної структури Головного управління ДПС у Дніпропетровській області», від 28.06.2022 року № 126 «Про введення в дію переліку змін №1 до штатного розпису на 2022 рік Головного управління ДПС у Дніпропетровській області» позивачем на ім`я керівника Головного управління ДПС у Дніпропетровській області 08 липня 2022 року було написано заяву наступного змісту: «У зв`язку із змінами в організаційній структурі та штатному розписі прошу перевести мене з займаної посади на рівнозначну посаду начальника відділу супроводження судових спорів щодо відмови у реєстрації податкових накладних управління правового забезпечення Головного управління ДПС у Дніпропетровській області з 08 липня 2022 року». Вказана заява була погоджена з начальником управління правового забезпечення ГУ ОСОБА_2 .
Наказом Головного управління ДПС у Дніпропетровській області від 08.07.2022 року № 318-о «Про переведення працівників» позивача на підставі поданої ним заяви 08 липня 2022 року переведено на посаду начальника відділу супроводження судових спорів щодо відмови у реєстрації податкових накладних управління правового забезпечення Головного управління ДПС у Дніпропетровській області. З даним наказом ОСОБА_1 було ознайомлено під підпис 08.07.2022 року.
Крім того, як вбачається з наказу ГУ ДПС від 08.07.2022 № 318-о, у зв`язку із введенням в дію Організаційної структури та штатного розпису ГУ ДПС на підставі поданих заяв було переведено ще 51 працівника управління супроводження судових справ ГУ ДПС.
Пунктом 4.3.20. розділу IV Положення про управління правового забезпечення ГУ ДПС, затвердженого наказом ГУ ДПС від 07.07.2022 № 171 «Про затвердження Положення про управління правового забезпечення Головного управління ДПС у Дніпропетровській області» передбачено, що начальник управління правового забезпечення вносить пропозиції керівництву ГУ ДПС щодо удосконалення роботи, оптимізації організаційної структури та чисельності управління.
Таким чином, після введення в дію Організаційної структури та штатного розпису ГУ ДПС, управління персоналу ГУ ДПС листом від 30.06.2022 № 681/04-36-11-31 запросило надати пропозиції щодо штатної розстановки працівників управління правового забезпечення ГУ ДПС з метою здійснення комплексу заходів щодо призначення, переведення та звільнення працівників згідно із змінами у штатному розписі відповідно до Закону № 889-VIII.
01 липня 2022 року начальником управління правового забезпечення ГУ ОСОБА_2 на ім`я начальника ГУ ДПС у Дніпропетровській області були надані пропозиції до штатної розстановки працівників управління правового забезпечення ГУ ДПС за вих. № 5099/04-36-20-08-07 від 01.07.2022 року.
Надані пропозиції були погоджені начальником ГУ ДПС у Дніпропетровській області та до управління персоналу ГУ ДПС у Дніпропетровській області ці пропозиції надійшли з резолюцією «Для опрацювання та здійснення заходів щодо призначення/переведення працівників» (вх. управління персоналу ГУ ДПС №1450 від 01.07.2022 р.).
14 липня 2022 року за вих. № 5616/04-36-20-08-07 від 14.07.2022 року та 21.07.2022 року за вих. № 5849/04-36-20-08-07 заступником начальника управління - начальником відділу правового супроводження діяльності управління правового забезпечення ГУ ДПС Богданом Нагорним та начальником управління правового забезпечення ГУ ДПС Миколою Обертовичем відповідно були надані уточнені пропозиції до штатної розстановки працівників управління правового забезпечення ГУ ДПС, при цьому, жодна з них не стосувалася працівників відділу супроводження судових спорів щодо відмови у реєстрації податкових накладних управління правового забезпечення ГУ ДПС, який очолював позивач.
Зазначені вище пропозиції були погоджені керівником ГУ ДПС у Дніпропетровській області та надійшли до управління персоналу ГУ ДПС з резолюцією «Для опрацювання та здійснення заходів щодо призначення/переведення працівників» (вх. управління персоналу ГУ ДПС №1660 від 14.07.2022 р. та № 1771 від 21.07.2022 р. відповідно).
12 серпня 2022 року ОСОБА_5 подав до відповідача заяву, в якій просив відкликати подану ним заяву від 08.08.2022 року про його звільнення.
Також, 12 серпня 2022 року позивачем було подано заяву, в якій він просив припинити державну службу та звільнити його 12 серпня 2022 року з займаної посади за угодою сторін відповідно до частини другої статті 86 Закону України Про державну службу та пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України.
Вказана заява погоджена в.о. начальника управління правового забезпечення Богданом Нагорним.
Наказом головного управління ДПС у Дніпропетровській області від 12.08.2022 року № 498-о "Про припинення державної служби та звільнення ОСОБА_1 " припинено державну службу та звільнено ОСОБА_1 , начальника відділу супроводження судових спорів щодо відмови у реєстрації податкових накладних управління правового забезпечення Головного управління ДПС у Дніпропетровській області, 12 серпня 2022 року за угодою сторін відповідно до частини другої статті 86 Закону України від 10 грудня 2015 року № 889-VIII Про державну службу (зі змінами) та пункту 1 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України. Утримано із ОСОБА_1 кошти за використані наперед 03 календарних дні щорічної основної відпустки за період роботи з 22.12.2021 по 12.08.2022.
Із вказаним наказом позивач ознайомлений 12.08.2022 року.
Вважаючи протиправними накази Головного управління ДПС у Дніпропетровській області від 08.07.2022 року № 318-о «Про переведення працівників» та від 12.08.2022 року № 498-о "Про припинення державної служби та звільнення ОСОБА_1 ", а також дії відповідача щодо несвоєчасного розрахунку при звільненні, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд виходить з наступного.
Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правовідносини у сфері державної служби регулюються Законом України "Про державну службу" від 10 грудня 2015 року №889-VІІІ (далі -Закон № 889-VІІІ), який є спеціальним актом вищої юридичної сили в системі законодавства про державну службу та визначає особливості правового регулювання у цій сфері, а тому його положенням у процесі правозастосування надається перевага над положеннями Кодексу законів про працю України. При цьому, положення Кодексу законів про працю України застосовуються лише у випадку не урегульованості або неповної урегульованості трудових правовідносин осіб, які мають статус державного службовця.
Державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби (частина 2 статті 1 Закону України "Про державну службу").
Частинами 1, 2 статті 5 Закону України "Про державну службу" встановлено, що правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби. Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.
Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом (частина 3 статті 5 Закону України "Про державну службу").
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 83 Закону України Про державну службу державна служба припиняється за ініціативою державного службовця або за угодою сторін (стаття 86 цього Закону). Частинами першою-третьої статті 86 Закону України Про державну службу визначено, що державний службовець має право звільнитися зі служби за власним бажанням, попередивши про це суб`єкта призначення у письмовій формі не пізніш як за 14 календарних днів до дня звільнення.
Державний службовець може бути звільнений до закінчення двотижневого строку, передбаченого частиною першою цієї статті, в інший строк за взаємною домовленістю із суб`єктом призначення, якщо таке звільнення не перешкоджатиме належному виконанню обов`язків державним органом. Суб`єкт призначення зобов`язаний звільнити державного службовця у строк, визначений у поданій ним заяві, у випадках, передбачених законодавством про працю.
Згідно з частиною 1 статті 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.
Частиною третьою статті 38 КЗпП України передбачено, що працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.
Відповідно до статті 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.
Щодо тверджень позивача про недодержання відповідачем ст. 43 Закону України від 10 грудня 2015 року № 889-УІІІ «Про державну службу» під час реалізації оскаржуваного наказу від 08.07.2022 року № 318-о, суд зазначає наступне.
Статтею 43 Закону України "Про державну службу" визначено, що зміною істотних умов державної служби вважається зміна:
1) належності посади державної служби до певної категорії посад;
2) основних посадових обов`язків;
3) умов (системи та розмірів) оплати праці або соціально-побутового забезпечення;
4) режиму служби, встановлення або скасування неповного робочого часу;
5) місця розташування державного органу (в разі його переміщення до іншого населеного пункту).
Про зміну істотних умов служби керівник державної служби письмово повідомляє державного службовця не пізніш як за 30 календарних днів до зміни істотних умов державної служби, крім випадків підвищення заробітної плати.
У разі незгоди державного службовця на продовження проходження державної служби у зв`язку із зміною істотних умов державної служби він подає керівнику державної служби заяву про звільнення на підставі пункту 6 частини першої статті 83 цього Закону або заяву про переведення на іншу запропоновану йому посаду не пізніш як за 30 календарних днів з дня ознайомлення з повідомленням про зміну істотних умов державної служби.
Якщо протягом 30 календарних днів з дня ознайомлення державного службовця з повідомленням про зміну істотних умов служби від нього не надійшли заяви, зазначені в абзаці другому цієї частини, державний службовець вважається таким, що погодився на продовження проходження державної служби.
Дана норма розповсюджується на випадок зміни основних посадових обов`язків працівника лише у випадку, коли сама посада не змінюється. Завчасне повідомлення державного службовця у цьому випадку здійснюється з метою отримання його згоди або незгоди працювати за тією ж посадою, але із зміненим колом посадових обов`язків. Як зазначено в останньому абзаці цієї статті, у разі ненадання працівником заяви про звільнення протягом визначеного законодавством часу, він автоматично продовжує проходити державну службу (на тій же посаді, але із зміненим колом посадових обов`язків).
Як роз`яснено Верховним Судом України в постанові від 23.03.2016 у справі № 6-2748цс15 зміна істотних умов праці передбачає продовження роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою, але за новими умовами праці.
Суд враховує, що в даному випадку не відбувалось зміни істотних умов державної служби в межах тієї ж посади.
При цьому, після реорганізації посада начальника відділу супроводження в судах податкових спорів за перевірками з питань адміністрування податку на додану вартість управління супроводження судових спорів ГУ ДПС у Дніпропетровській області скорочена та не існує. В даному випадку відбувалось переведення позивача на іншу посаду за його власною заявою.
Таким чином, ст. 43 Закону № 889 в даному випадку не підлягає застосуванню, а отже відсутні порушення законодавства з боку відповідача при винесенні наказу від 08.07.2022 року №318-о.
Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про правомірність наказу Головного управління ДПС у Дніпропетровській області від 08.07.2022 року №318-о.
Щодо вимоги про визнання протиправним наказу відповідача "Про припинення державної служби та звільнення ОСОБА_1 " від 12.08.2022 № 498-о, суд враховує наступне.
Як зазначалося судом вище, 11 серпня 2022 року до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області надійшла заява ОСОБА_1 від 08.08.2022 року, у якій останній просив звільнити його за власним бажанням у строк два дні з дня отримання заяви, з підстав передбачених ч. 3 ст. 38 КЗпП України та п. 3 ст.86 Закону України Про державну службу у зв`язку з невиконанням роботодавцем законодавства про працю, а саме: зміна істотних умов служби без попередження; систематичне покладення виконання обов`язків не передбачених функціональними обов`язками.
При цьому, суд враховує, що у вказаній заяві позивач просив звільнити його саме у строк два дні з дня отримання заяви, а не 10.08.2022 року, як він зазначає у позовній заяві. Доказів надання відповідачу заяви від 08.08.2022 року про звільнення за власним бажанням 10.08.2022 р. позивачем не надано.
Матеріалами справи встановлено, що на адресу відповідача надійшла одна заява позивача про звільнення за власним бажанням від 08.08.2022, в якій він просив звільнити його протягом двох днів з моменту отримання заяви.
Зважаючи на те, що заява позивача про звільнення за власним бажанням у строк два дні з дня отримання заяви від 08.08.2022 надійшла поштою до ГУ ДПС у Дніпропетровській області 11.08.2022 року, датою звільнення ОСОБА_1 було визначено саме 12.08.2022.
Разом з цим суд враховує, що заява від 12 серпня 2022 року про відкликання заяви від 08.08.2022 року про його звільнення, а також заява від 12 серпня 2022 року про припинення державної служби та звільнення його 12 серпня 2022 року з займаної посади за угодою сторін відповідно до частини другої статті 86 Закону України Про державну службу та пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України є чіткими, зрозумілими та не викликають неоднозначного тлумачення.
Враховуючи те, що вищезазначені заяви про відкликання заяви від 08.08.2022 року про його звільнення та про припинення державної служби та звільнення з займаної посади за угодою сторін були написані позивачем власноруч та з особистої ініціативи, порушень вимог трудового законодавства та положень Закону України "Про державну службу" відповідачем допущено не було. Тим самим не вбачається здійснення тиску з боку працівників управління персоналу ГУ ДПС на позивача.
Звільнення позивача відбулося в строк, зазначений у його заяві, що відповідає вимогам ст. 86 "Про державну службу", відповідно до якої суб`єкт призначення зобов`язаний звільнити державного службовця у строк, визначений у поданій ним заяві, у випадках, передбачених законодавством про працю.
Таким чином, суд приходить до висновку про правомірність наказу Головного управління ДПС у Дніпропетровській області від 12.08.2022 № 498-о.
Також, стосовно наказу відповідача від 31.12.2021 року № 141-с про оголошення ОСОБА_1 догани, який, як вказує позивач, він не отримував та дізнався про це лише під час звільнення, а також який, зі слів позивача, використовувався з метою тиску на нього, суд виходить з наступного.
Як вбачається з матеріалів справи, зазначений наказ направлено позивачу на його офіційну поштову скриньку 31.12.2021 р. відповідно до вимог ст. 9-1 Закону України "Про державну службу" та Постанови КМ України від 11.12.2019 р. № 1042 "Про затвердження Порядку фіксації доведення інформації або документів до відома державного службовця шляхом використання засобів телекомунікаційного зв`язку", що підтверджується скріншотом з поштової скриньки відповідача. Отже, даний наказ вважається врученим.
Щодо твердження позивача про надання йому керівником управління правового забезпечення завдань, що не охоплюються компетенцією відділу, який позивач очолював, суд зазначає наступне.
Згідно із пп.2.2.5.4 Положення про відділ супроводження судових спорів щодо відмови у реєстрації податкових накладних, затвердженого наказом ГУ ДПС у Дніпропетровській області від 11.07.2022 р., до функцій відділу, зокрема, відноситься участь у судових справах, судових процесах та вчинення дій в усіх судах України в інтересах та від імені ДПС, ГУ ДПС, без окремого доручення Голови, що надані стороні, третій особі, особі, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи.
Відповідно до 2.3.22 вказаного Положення до функцій зазначеного відділу відноситься також розгляд та участь у розгляді звернень (скарг, заяв, пропозицій), у тому числі повторних, громадян, суб`єктів господарювання, органів державної влади, народних депутатів України та інших, по суті порушених питань, у тому числі правомірності дій посадових осіб ГУ ДПС, надання відповідей на них, підготовка (за необхідності) висновків, пропозицій тощо.
Отже, покладені на позивача обов`язки не виходили за межі його компетенції.
Крім того, відповідно до ст. 44 Закону України від 14.10.2014 р. № 1700-VII Про запобігання корупції особи, зазначені у пункті 1, підпункті "а" пункту 2 частини першої статті 3 цього Закону, самостійно оцінюють правомірність наданих керівництвом рішень чи доручень та можливу шкоду, що буде завдана у разі виконання таких рішень чи доручень. У разі отримання для виконання рішень чи доручень, які особа, зазначена у пункті 1, підпункті "а" пункту 2 частини першої статті 3 цього Закону, вважає незаконними або такими, що становлять загрозу охоронюваним законом правам, свободам чи інтересам окремих громадян, юридичних осіб, державним або суспільним інтересам, вона повинна негайно в письмовій формі повідомити про це керівника органу, підприємства, установи, організації, в якому вона працює, а виборні особи - Національне агентство.
Відповідно до частини 1 статті 8 Закону № 889 державний службовець зобов`язаний виконувати рішення державних органів, накази (розпорядження), доручення керівників, надані на підставі та у межах повноважень, передбачених Конституцією та законами України.
Частиною другою статті 9 Закону від 10.12.2015р. № 889 передбачено, що державний службовець зобов`язаний виконувати накази (розпорядження), доручення керівника, видані в межах його повноважень, крім випадків, передбачених частиною шостою цієї статті.
Частиною шостою статті 9 цього Закону встановлено, що державний службовець у разі виникнення у нього сумніву щодо законності виданого керівником наказу (розпорядження), доручення повинен вимагати його письмового підтвердження, після отримання якого зобов`язаний виконати такий наказ (розпорядження), доручення. Одночасно з виконанням такого наказу (розпорядження), доручення державний службовець зобов`язаний у письмовій формі повідомити про нього керівника вищого рівня або орган вищого рівня. У такому разі державний службовець звільняється від відповідальності за виконання зазначеного наказу (розпорядження), доручення, якщо його буде визнано незаконним у встановленому законом порядку, крім випадків виконання явно злочинного наказу (розпорядження), доручення.
Доказів про надання повідомлень на адресу керівника ГУ ДПС про отримання від начальника управління для виконання рішень чи доручень, які позивач вважає такими, що виходять за межі його компетенції, позивач не надавав.
Отже, позивачем не доведено до керівника роботодавця інформації про можливі, на його думку, порушення трудового законодавства при організації його роботи, тобто не дотримано встановленої законодавством процедури врегулювання спірної ситуації.
Крім того, пунктом 4.3.4. розділу IV Положення про управління правового забезпечення ГУ ДПС начальник управління правового забезпечення ГУ ДПС надає обов`язкові до виконання доручення працівникам управління з питань, що належать до сфери діяльності підрозділу, контролює їх виконання.
Як вбачається з матеріалів справи, зазначене вище Положення було направлено ОСОБА_1 08.07.2022 року засобами системи електронного документообігу Управління документами та отримано ним 11.07.2022 року, що підтверджується наявним в матеріалах справи скріншотом витягу з електронної системи управління документообігу про ознайомлення позивача із документом.
Щодо позовної вимоги про стягнення з Головного управління ДПС у Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 2580,30 грн., що неправомірно утримані, суд враховує наступне.
Відповідно до ст. 22 Закону України від 15.11.1996р. № 504/96-ВР Про відпустки у разі звільнення працівника до закінчення робочого року, за який він уже одержав відпустку повної тривалості, для покриття його заборгованості власник або уповноважений ним орган провадить відрахування із заробітної плати за дні відпустки, що були надані в рахунок невідпрацьованої частини робочого року.
Як встановлено судом, на дату звільнення позивач мав використані наперед 3 календарних дні щорічної основної відпустки за період роботи з 22.12.2021 р. по 12.08.2022 р.
Так, згідно з Законом України Про державну службу позивач мав 30 днів щорічної основної відпустки за робочий період з 22.12.2021 р. по 12.08.2022 р.
Станом на дату звільнення позивач вже використав частину щорічної відпустки в кількості 22 календарних днів відповідно до наказу відповідача від 30.12.2021 р. № 501-в.
При цьому, станом на дату звільнення позивач мав право на щорічну основну відпустку за робочий період з 22.12.2021 р. по 12.08.2022 р. пропорційно відпрацьованому часу в кількості 19 днів.
Отже, станом на 12.08.2022 р. ОСОБА_1 мав використані наперед 3 календарні дні щорічної основної відпустки.
У зв`язку з наведеним, враховуючи вимоги ст. 22 Закону України Про відпустки, при звільненні з позивача правомірно було утримано заборгованість за 3 дні відпустки, що були надані в рахунок невідпрацьованої частини робочого року.
Відповідно до наданого відповідачем розрахунку суми 3 дні відпустки використаних наперед, заборгованість за 3 дні відпустки, що були надані в рахунок невідпрацьованої частини робочого року, становить 2580,30 грн.
Отже, вимоги позивача в частині стягнення з відповідача 2580,30 грн., що неправомірно утримані, задоволенню не підлягають.
Стосовно позовної вимоги про стягнення з Головного управління ДПС у Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 відшкодування за несвоєчасний розрахунок при звільненні у сумі 21 225,66 грн. за період з 13.08.2022 р по 30.08.2022 р., суд зазначає наступне.
Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Згідно ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, що викладені в Рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012, дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.
Верховний Суд України у постанові від 15 вересня 2015 року (справа № 21-1765а15) дійшов до висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені статтею 116 КЗпП, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, що викладена в справі 6-144ц13, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.
Згідно пункту 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.
Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України "Про оплату праці" за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим Постановою КМ України від 08.02.1995 № 100 (далі - Порядок).
Відповідно до п. 5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.
Згідно з п. 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.
Середньоденна (середньогодинна) заробітна визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.
При обчисленні середньої заробітної плати за два місяці, виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, середньоденна заробітна плата визначається шляхом ділення суми, розрахованої відповідно до абзацу п`ятого пункту 4 цього Порядку, на число робочих днів за останні два календарні місяці, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, згідно з графіком підприємства, установи, організації.
З огляду на викладене при обчисленні розміру середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні виходячи із середньоденного заробітку, обчисленого відповідно до положень Порядку.
Аналогічний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду України від 01.03.2017 у справі № 635/2084/16-ц|6-2807цс16.
Судом встановлено та зазначалося вище, що наказом головного управління ДПС у Дніпропетровській області від 12.08.2022 року № 498-о "Про припинення державної служби та звільнення ОСОБА_1 " припинено державну службу та звільнено ОСОБА_1 , начальника відділу супроводження судових спорів щодо відмови у реєстрації податкових накладних управління правового забезпечення Головного управління ДПС у Дніпропетровській області, 12 серпня 2022 року за угодою сторін відповідно до частини другої статті 86 Закону України від 10 грудня 2015 року № 889-VIII Про державну службу (зі змінами) та пункту 1 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України. Однак, при звільненні остаточний розрахунок з позивачем не відбувся.
Відповідно до платіжного доручення № 2475 від 22 серпня 2022 року АТ «Універсал Банк» остаточний розрахунок з позивачем відбувся 30 серпня 2022 року.
Згідно з довідною (розрахунком) середнього заробітку ОСОБА_1 , виданою начальником управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку - головним бухгалтером Головного управління ДПС у Дніпропетровській області б/н б/д середньоденний заробіток позивача за розрахунковий період: червень 2022 р. липень 2022 р. складає 1117,14 грн.
У період з 13 серпня 2022 року по 30 серпня 2022 року включно було 12 робочих днів.
Таким чином, відповідач допустив протиправні дії щодо не проведення нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 13 серпня 2022 року по 30 серпня 2022 року включно, чим порушив права позивача.
Враховуючи наведене, стягненню з відповідача підлягає середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 13 405,68 грн.
Не підлягає задоволенню позовна вимога про стягнення з Головного управління ДПС у Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 відшкодування за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 31.08.2022 по день ухвалення судом рішення у справі, оскільки вимога є необґрунтованою, зокрема, незрозуміло які саме суми позивач вважає невиплаченими йому відповідачем після 31.08.2022 року, так як 30 серпня 2022 року з позивачем відбувся остаточний розрахунок.
При цьому, судом у даному рішенні стягується середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 13 серпня 2022 року по 30 серпня 2022 року включно в розмірі 13 405,68 грн.
Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди у розмірі 25 000 гривень, суд зазначає наступне.
Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, поміж інших, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.
Згідно з ч. 1 ст. 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Як зазначено у п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Відповідно до ч. 2 ст. 23 Цивільного кодексу України моральна шкода полягає:
1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;
2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;
3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;
4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Частиною 3 статті 23 Цивільного кодексу України передбачено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Як зазначено у п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.
Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування (ч. 4 ст. 23 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 1174 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.
Однак, позивачем під час розгляду справи не надано жодного доказу на підтвердження моральних страждань, не конкретизовано, які саме дії відповідача нанесли йому моральну шкоду, а також не надано обґрунтувань щодо заявленого розміру моральної шкоди та доказів того, що саме така сума є співмірною із завданою шкодою.
У зв`язку з цим суд доходить висновку, що підстави для відшкодування моральної шкоди відсутні.
Згідно з ч. ч. 1-3 ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Частина 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.
Частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України покладено обов`язок на позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги та заперечення.
Суд враховує положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Отже, системно проаналізувавши приписи законодавства України, надавши оцінку з урахуванням усіх доказів у справі в їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд робить висновок про часткове задоволення позову.
Відповідно до положень статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати стягненню не підлягають.
Керуючись ст.ст. 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування наказу, стягнення коштів задовольнити частково.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України, до Третього апеляційного адміністративного суду.

Повний текст рішення суду складений 27 лютого 2023 року.

Суддя В.М. Олійник