Справа № 640/12460/21
Суддя: Ганечко Олена Миколаївна
Дата ухвалення: 2023-03-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2023 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Ганечко О.М.,

суддів Кузьменка В.В.,

Василенка Я.М.,

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Міністерства оборони України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 червня 2022 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В :

До Окружного адміністративного суду м. Києва звернулась ОСОБА_1 з позовом до Міністерства оборони України, в якому просила суд:

- визнати дії Міністерства оборони України щодо проведення розрахунків при звільненні з військової служби з ОСОБА_1 невчасно, тобто не в день звільнення з військової служби та виключення зі списків особового складу Департаменту юридичного забезпечення Міністерства оборони України 07.04.2021 протиправними;

- стягнути з Міністерства оборони України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплата грошової компенсації вартості за неотримане речове майно) за період з 08.04.2021 по 23.04.2021, тобто грошове забезпечення за 16 календарних днів в сумі 20294,56 гривень;

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що при звільненні зі служби відповідач несвоєчасно провів з нею повний розрахунок, виплативши грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно не в день виключення зі списків особового складу (строк затримки 16 днів), чим порушив вимоги Кодексу законів про працю.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 червня 2022 р. адміністративний позов задоволено частково.

Визнано дії Міністерства оборони України щодо проведення розрахунків при звільненні з військової служби з ОСОБА_1 невчасно, тобто не в день звільнення з військової служби та виключення зі списків особового складу Департаменту юридичного забезпечення Міністерства оборони України 07.04.2021 протиправними.

Стягнуто з Міністерства оборони України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплата грошової компенсації вартості за неотримане речове майно) за період з 07.04.2021 по 22.04.2021, тобто грошове забезпечення за 12 робочих днів в сумі 10872,00 грн.

У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі, при цьому, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 13.01.2023 відкрито апеляційне провадження та призначено апеляційну скаргу до розгляду у письмовому провадженні на 01.03.2023.

Дану справу розглянуто в порядку письмового провадження, оскільки, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга відповідача не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, позивач проходила службу у Збройних Силах України, та наказом Міністра оборони України (по особовому складу) від 29.03.2021 № 100, була звільнена з військової служби у запас, відповідно до підпункту «г» п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», з вислугою 26 років 7 місяців та наказом ТВО директора Департаменту юридичного забезпечення Міністерства оборони України від 07.04.2021 № 33, виключена зі списків особового складу Департаменту юридичного забезпечення Міністерства оборони України.

Наведеним наказом також вирішено виплатити позивачу грошовому компенсацію вартості за неотримане речове майно у сумі 121929,96 грн.

Станом на день виключення позивача зі списків особового складу - 07.04.2021 року, відповідачем виплата грошової компенсації вартості за неотримане речове майно проведена не була, що не заперечується сторонами.

Виплата грошової компенсації вартості за неотримане речове майно була проведена позивачу лише 23.04.2021, що підтверджується випискою з карткового рахунку позивача та не спростоване відповідачем.

Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу грошової компенсації вартості за неотримане речове майно в день виключення його зі списків особового складу - 07.04.2021, а також бажаючи отримати середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплата компенсації за неотримане речове майно) за період з 07.04.2021 по день фактичного розрахунку - 23.04.2021, позивач звернувся до суду з цією позовною заявою.

Вважаючи дії відповідача протиправними, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для визнання протиправною бездіяльність відповідача, щодо ненарахування та невиплати позивачу грошової компенсації вартості за неотримане речове майно в день виключення його зі списків особового складу 07.04.2021 та зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплата компенсації за неотримане речове майно) за період з 07.04.2021 по день фактичного розрахунку 23.04.2021, застосовуючи при цьому норми КЗпП.

Натомість, апелянт вважає вказані висновки суду першої інстанції помилковими та необґрунтованими, позаяк норми законодавства про працю на позивача не поширюються, оскільки на момент виключення зі списків особового складу частини, позивач була військовослужбовцем, а тому, посилання на застосування до спірних правовідносин норм трудового законодавства свідчить про порушення норм матеріального права, оскільки передбачені законодавством про працю норми її оплати і порядок вирішення спорів про останню, не поширюється на військовослужбовців та прирівняних до них осіб (рядовий і начальницький склад органів внутрішніх справ, тощо). Також, наголошено і на порушенні судом першої інстанції норм процесуального права, зокрема, з підстав не розгляду та незадоволення клопотання про об`єднання в одне провадження пов`язаних справ, в яких позивач також ставить вимоги про стягнення компенсації за ст. 116 та ст. 117 КЗпП.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» № 2011-ХІІ від 20.12.1991 року (далі - Закон № 2011-ХІІ), відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Частиною 1 статті 47 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган у будь-якому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до приписів частини 1 статті 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

У даній справі, станом на день виключення позивача зі списків особового складу 07.04.2021, відповідачем виплата грошової компенсації вартості за неотримане речове майно проведена не була, грошова компенсація вартості за неотримане речове майно була проведена позивачу лише 23.04.2021, тому, спір стосується наявності підстав для нарахування і виплати середнього заробітку за час затримки повного розрахунку при звільненні з позивачем.

Умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України, є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога, грошова компенсація вартості за неотримане речове майно тощо).

Колегія суддів зазначає, що грошова компенсація вартості за неотримане речове майно виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі звільнення з військової служби. Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Отже, грошова компенсація вартості за неотримане речове майно має бути виплачена не пізніше дня виключення зі списків особового складу військової частини. Непроведення з вини відповідача виплати такої компенсації у день виключення зі списків особового складу військової частини є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

У контексті доводів апелянта про неможливість застосування до спірних правовідносин норм та положень КЗпП, адже вони не розповсюджуються на військовослужбовців, колегія суддів зазначає, що, дійсно, пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі, водночас, питання відповідальності за затримання розрахунку при звільненні військовослужбовців не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення, а тому, до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи КЗпП України, зокрема, його стаття 117, яка передбачає, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При цьому, грошова компенсація вартості за неотримане речове майно не входить до складу грошового забезпечення, проте, передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність за затримку розрахунку при звільненні настає у випадку невиплати в день звільнення всіх сум, що належать працівнику від підприємства, установи, організації. Вказаний законодавчий припис є загальним і не встановлює конкретні види виплат, які роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові в день його звільнення.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильних висновків про наявність підстав для визнання протиправною бездіяльність відповідача, щодо ненарахування та невиплати позивачу грошової компенсації вартості за неотримане речове майно в день виключення його зі списків особового складу 07.04.2021 та зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплата компенсації за неотримане речове майно) за період з 07.04.2021 по день фактичного розрахунку 23.04.2021. Середній заробіток який підлягає стягненню за затримку у період з 07.04.2021 по 22.04.2021 (включено) виплати компенсації за неотримане речове майно позивача складає: 12 робочих днів х 906 грн. середньоденної заробітної плати позивача = 10872,00 грн. і саме ця сума підлягає стягненню на користь позивача. Доводів щодо неправильного розрахунку судом першої інстанції компенсації, апеляційна скарга не містить.

Колегія суддів не приймає до уваги посилання апелянта на порушенні судом першої інстанції норм процесуального права, зокрема, щодо не розгляду та незадоволення клопотання про об`єднання в одне провадження пов`язаних справ, в яких позивач також ставить вимоги про стягнення компенсації за ст. 116 та ст. 117 КЗпП, адже норми КАС України не передбачають вказані процесуальні питання, як підставу для скасування чи зміни оскаржуваного рішення суду першої інстанції. Крім того, апелянтом не наведено яким чином вказане впливає на правильність висновків суду в даному спорі.

Тож, позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню.

У цілому, доводи апеляційної скарги відповідача не спростовують висновків суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог, та не є підставою для скасування чи зміни оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

Згідно з приписами ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

У відповідності до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та прийнято судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, з огляду на що, рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 243, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 - 331 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Міністерства оборони України - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 червня 2022 р. - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена з підстав, визначених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя О.М. Ганечко

Судді В.В. Кузьменко

Я.М. Василенко