Справа № 333/1898/22(2-а/333/62/22)
Суддя: Баранник Н.П.
Дата ухвалення: 2023-03-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

02 березня 2023 року справа № 333/1898/22

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Баранник Н.П.,

суддів: Малиш Н.І., Щербака А.А.,

за участю секретаря судового засідання: Яковенко О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу адвоката Бахмута Михайла Сергійовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 08 грудня 2022 року у справі № 333/1898/2022 (суддя Піх Ю.Р.) за адміністративним позовом ОСОБА_1 до начальника відділу Комунарського відділу у місті Запоріжжі Державної міграційної служби України в Запорізькій області, Комунарського відділу у місті Запоріжжі Державної міграційної служби України в Запорізькій області про скасування рішення,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулася до суду з позовом, в якому просила скасувати рішення Комунарського відділу у місті Запоріжжі Державної міграційної служби України в Запорізькій області (далі - відповідач) від 12 травня 2022року про примусове повернення до країни походження або третьої країни громадянки Російської Федерації ОСОБА_2 як протиправне.

Рішенням Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 08 грудня 2022 року в задоволенні позовних вимог було відмовлено.

Адвокат Бахмут Михайло Сергійович, який діє в інтересах ОСОБА_1 , подав апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції. В скарзі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування судом обставин справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове про задоволення позовних вимог та скасування оскарженого рішення відповідача.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд належним чином не врахував доводи позивача про наявність у неї двох малолітніх дітей, та той факт, що сім`я позивачки перебуває на території України на законних підставах, а відтак, дії відповідача направлено на роз`єднання сім`ї. Таке втручання не є необхідним у демократичному суспільстві для досягнення легітимної мети в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, крім того, прямо суперечить ст.31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Відповідач подав письмовий відзив на апеляційну скаргу позивача, просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а скаргу позивача без задоволення.

Представник позивача в судовому засіданні просив апеляційну скаргу задовольнити, оскаржене рішення суду першої інстанції скасувати, позовні вимоги задовольнити.

Заслухавши представника позивача, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, оцінивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

З матеріалів справи встановлено, що 12.05.2022 року співробітниками Управління міграційної поліції ГУНП в Запорізькій області для з`ясування законності перебування іноземця на території України було запрошено громадянку Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Під час перевірки встановлено, що 28.05.2018 року ОСОБА_1 прибула на територію України через КПП «Гоптівка» по паспорту у приватних справах. Встановлено, що дозволений законом строк перебування на території України у громадянки Російської Федерації ОСОБА_1 закінчився 25.08.2018 року, і з 26.08.2018 року особа перебуває на території України незаконно, ухиляється від виїзду з України до країни походження або третьої країни після закінчення встановленого терміну перебування в Україні. З питання надання дозволу на імміграцію в Україну, документування посвідкою на проживання в Україні, продовження строку перебування на території України, або ж надання іншого статусу, що дає право законно перебувати на території України, громадянка Російської Федерації ОСОБА_1 до територіальних підрозділів УДМС України в Запорізькій області не зверталася. Отже, позивачем за чотири роки перебування в Україні не вжито жодних заходів для легалізації свого перебування на території країни.

З 26.08.2018 року громадянка Російської Федерації ОСОБА_1 перейшла в статус нелегального мігранта, перебуває на території України незаконно та ухиляється від виїзду з України.

12.05.2022 року Комунарським відділом у м. Запоріжжі УДМС у Запорізькій області прийнято рішення №17 про примусове повернення до країни походження або третьої країни у відношенні громадянки Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , останню зобов`язано покинути територію України до 10.06.2022 року.

Рішення про примусове повернення не супроводжувалось забороною подальшого в`їзду в Україну на підставі частини 2 статті 26 Закону № 3773-VI у зв`язку з тим, що на час прийняття рішення були підстави вважати, що позивач у подальшому може мати підстави для імміграції в Україну.

Вважаючи рішення відповідача незаконним та протиправним, позивач звернулася до суду з позовом про його скасування.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, зазначив, що доказів, які б підтверджували обставини, настання яких передбачає застосування положень частини першої статті 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», позивачем не надано. Наявність у позивача сім`ї та малолітніх дітей в Україні не є тими підставами, що дозволяють порушувати міграційне законодавство, тому, оскаржене рішення відповідача є правомірним.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України визначається Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Згідно з приписами частини 3 статті 9 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.

Пунктом 2.2 Постанови Кабінету Міністрів України від 15.02.2012 №150 «Про затвердження Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України» передбачено, що іноземці та особи без громадянства, які на законній підставі прибули в Україну, можуть тимчасово перебувати на її території не більш як 90 днів протягом 180 днів у разі в`їзду іноземців, які є громадянами держав з безвізовим порядком в`їзду, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України.

Відповідно до пункту 1 Порядку обчислення строку тимчасового перебування в Україні іноземців, які є громадянами держав з безвізовим порядком в`їзду, затвердженого Наказом Міністерства внутрішніх справ України №884 від 20.07.2015 року, який затверджений відповідно до підпункту 2 пункту 2 Порядку продовження, громадяни держав з безвізовим порядком в`їзду можуть тимчасово перебувати на території України не більше ніж 90 днів протягом 180 днів, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України.

Відповідно до пункту 2 Порядку, обчислення дозволеного іноземцю, який є громадянином держави з безвізовим порядком в`їзду, строку перебування на території України здійснюють посадові особи Державної прикордонної служби України та Державної міграційної служби України в межах повноважень, визначених законодавством України.

Відповідно до пункту 4 Порядку обчислення, під час перебування на території України обчислення дозволеного іноземцю строку перебування здійснюють посадові особи ДМС шляхом відрахування 180 днів назад від дня контролю (дня, на який необхідно визначити законність перебування іноземця на території України). Іноземець не порушив зазначений строк, якщо в межах цього 180-денного періоду він перебував на території України не більше 90 днів.

Як вбачається з матеріалів справи з питання надання дозволу на імміграцію в Україну, документування посвідкою на проживання в Україні, продовження строку перебування на території України, або ж надання іншого статусу, що дає право законно знаходитись на території України, громадянка Російської Федерації ОСОБА_1 до територіальних підрозділів УДМС України в Запорізькій області не зверталася.

Статтею 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянство» чітко зазначено перелік випадків, коли відносно іноземця або особи без громадянства не може бути застосоване примусове повернення чи примусове видворення. Доказів, які б свідчили про існування обставин, настання яких передбачає застосування положень частини першої статті 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», позивачем суду не надано.

Позивач та її представник стверджують, що при прийнятті оскарженого рішення відповідач не врахував сімейний стан позивача, наявність у неї двох малолітніх дітей, та той факт, що сім`я позивачки перебуває на території України на законних підставах.

Суд першої інстанції вірно зазначив, що наведені підстави не можуть слугувати підставою для порушення міграційного законодавства, адже виключень у зв`язку із сімейним станом, законодавством не передбачено.

Колегія суддів звертає увагу, що позивач не надала суду доказів укладення шлюбу з громадянином України, та окрім виписки з пологового будинку про народження дитини, не надала жодних документів, які б свідчили про факти реєстрації народження дітей в Україні, їх громадянство України. Всі факти, про які зазначає позивач у позові та апеляційній скарзі, ґрунтуються лише на поясненнях самої позивачки.

Факт батьківства позивача не спростовує встановлені відповідачем порушення вимог законодавства України в діях позивача. До того ж позивачу не заборонено в`їзд в Україну, а отже вона матиме змогу повернутися до своєї сім`ї після виконання рішення відповідача.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому рішення суду першої інстанції у цій справі необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись ст.288, п.1 ч.1 ст.315, ч.1 ст.316, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 08 грудня 2022 року у справі № 333/1898/2022 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у випадках та в строки, визначені статтями 328,329 КАС України.

Головуючий - суддя Н.П. Баранник

суддя Н.І. Малиш

суддя А.А. Щербак