Справа № 380/8826/22
Суддя: Іщук Лариса Петрівна
Дата ухвалення: 2023-03-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2023 рокуЛьвівСправа № 380/8826/22 пров. № А/857/15976/22

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Іщук Л.П.,

суддів Обрізка І.М., Шинкар Т.І.,

розглянувши у письмовому провадженні в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Запорізькій області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 18 жовтня 2022 року, ухвалене головуючим суддею Качур Р.П. у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження, у м. Львів, у справі №380/8826/22 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, Головного управління Пенсійного фонду України у Запорізькій області про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

17.06.2022 ОСОБА_1 звернулась в суд з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, Головного управління Пенсійного фонду України у Запорізькій області, в якому просить визнати протиправним рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області № 13 від 31.05.2022 щодо незарахування до страхового стажу періодів роботи з 1979 року по 2000 рік, зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області повторно розглянути її заяву від 24.05.2022 про призначення пенсії та зарахувати до страхового стажу періоди роботи з 15.12.1979 по 27.10.1981, з 25.02.1982 по 21.02.2000 відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 18 жовтня 2022 року позов задоволено повністю: визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області № 13 від 31.05.2022 про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 ; зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Запорізькій області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком з 20.05.2022 відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058-IV від 09.07.2003, зарахувавши при цьому до страхового стажу роботи ОСОБА_1 періоди роботи з 15.12.1979 по 27.10.1981 та з 25.02.1982 по 21.02.2000 з урахуванням записів у трудовій книжці колгоспника серії НОМЕР_1 від 11.01.1980.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, Головне управління Пенсійного фонду України у Запорізькій області подало апеляційну скаргу, в якій з покликанням на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати судове рішення та прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції не враховано, що рішення № 13 від 31.05.2022 про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 виносило Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області, а Головне управління Пенсійного фонду України у Запорізькій області не вчиняло жодних протиправних дій чи бездіяльності щодо непризначення пенсії позивачу, тому зобов`язувати Головне управління Пенсійного фонду України у Запорізькій області вчиняти певні дії є протиправним та суд не наділений повноваженнями втручатися у вільний розсуд (дискрецію) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями, визначеними статтею 2 КАС України. Вважає, що період роботи позивача в колгоспі з 1979 по 2000 роки не підлягає зарахуванню ОСОБА_1 , оскільки відсутня довідка про встановлений та вироблений мінімум трудової участі в колгоспі та враховано стаж позивачки у розмірі 18 років 07 місяців 14 днів, що недостатньо для призначення пенсі.

Оскільки апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні), апеляційний суд відповідно до вимог пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України розглядає справу в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що подана скарга не підлягає задоволенню з наступних мотивів.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України у Запорізькій області із заявою від 24.05.2022 про призначення їй пенсії за віком. До вказаної заяви додано довідку про присвоєння ідентифікаційного номера, паспорт, документ про освіту, заяву про спосіб виплати пенсії, пам`ятку пенсіонера, свідоцтво про народження дитини, свідоцтво про шлюб, трудову книжку № НОМЕР_2 (а.с. 23).

Зі змісту трудової книжки колгоспника НОМЕР_1 від 11.01.1980 ОСОБА_1 (а.с. 8-10) слідує, що позивач з 15.12.1979 прийнята у члени колгоспу ім. Леніна на посаду інспектора кадрів (запис № 1); з 27.10.1981 - звільнена за власним бажанням (запис № 2); з 25.02.1982 прийнята у члени колгоспу «Рассвет» Ясинуватського району Донецької області (запис № 3); з 21.02.2000 у зв`язку з реорганізацією виведена із членів з колгоспу (запис № 4).

Листом від 03.06.2022 № 0800-0207-8/22917 Головного управління Пенсійного фонду України у Запорізькій області надіслано позивачу рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про відмову у призначенні пенсії № 13 від 31.05.2022 (а.с. 11) у якому вказано, що необхідний страховий стаж згідно із статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» становить 29 років. Страховий стаж заявниці 18 років 07 місяців 14 днів. Відповідачем не враховано спірний період роботи позивача у зв`язку з тим, що відсутня довідка про встановлений та вироблений мінімум трудової участі в колгоспі.

Позивач вважає вказане рішення протиправним та таким, що порушує її право на пенсійне забезпечення, відтак звернулася до суду із цим позовом.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що долучені позивачем до заяви від 24.05.2022 документи підтверджують роботу ОСОБА_1 у колгоспі ім. Леніна, колгоспі «Рассвет» Ясинуватського району Донецької області.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі та в межах повноважень у спосіб, що передбачений, як Конституцією, так і Законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

За приписами пункту 6 частини 1 статті 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Положенням статті 1 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.91 № 1788-XII (далі - Закон № 1788-XII) встановлено, що громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел визначає Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV (далі - Закон № 1058-IV), який набрав законної сили з 01.01.2004.

Згідно із частиною 3 статті 4 Закону № 1058-IV виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються види пенсійного забезпечення, умови, норми та порядок пенсійного забезпечення.

Відповідно до змісту статті 5 Закону № 1058-IV цей Закон регулює відносини, що виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються: види пенсійних виплат; умови набуття права та порядок визначення розмірів пенсійних виплат.

Статтею 8 Закону № 1058-IV передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

Згідно із статтею 9 Закону № 1058-IV в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Відповідно до частини 4 статті 24 Закону № 1058-IV періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності вказаним Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених зазначеним Законом.

Особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - не менше 29 років (частина 1 статті 26 Закону № 1058-IV).

Як підтверджено матеріалами справи, з оскаржуваного рішення вбачається, що Головним управлінням Пенсійного фонду України у Львівській області зараховано страховий стаж позивача у розмірі 18 років 07 місяців 14 днів.

Разом з цим, не зараховано періодів з 15.12.1979 по 27.10.1981, з 25.02.1982 по 21.02.2000, оскільки позивачем не надана довідка про встановлений та вироблений мінімум трудової участі в колгоспі.

Пенсійним органом не оспорюється, що на підтвердження вказаного періоду роботи позивачем подано копію трудової книжки колгоспника серії НОМЕР_1 від 11.01.1980, де зроблено записи № 1-4.

Правовідносини подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» регулюються Порядком, затвердженим постановою правління Пенсійного фонду України № 22-1 від 25.11.2005 (далі - Порядок № 22-1).

Згідно з підпунктом 2 пункту 2.1 Порядку № 22-1 до заяви про призначення пенсії за віком, разом з іншими, додаються документи: про стаж, що визначені Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637.

Статтею 56 Закону № 1788-XII встановлено, що до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Згідно з статтею 62 Закону №1788-XII основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Також, згідно статті 48 Кодексу законів про працю України, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

До трудової книжки заносяться відомості про роботу, заохочення та нагороди за успіхи в роботі на підприємстві, в установі, організації; відомості про стягнення до неї не заносяться.

Постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 за №637 затверджено «Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній» (далі Порядок №637).

Відповідно до пункту 1 цього Порядку основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Пунктом 20 Порядку №637 визначено, що у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників. У довідці має бути вказано: - періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; - професія або посада; - характер виконуваної роботи; - розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, до якого включається цей період роботи; - первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка.

Пунктом 22 Порядку №637 визначено, що стаж роботи громадян України за її межами підтверджується документами, легалізованими відповідно до законодавства (крім роботи на території колишнього СРСР і держав, з якими колишнім СРСР було укладено угоди про соціальне забезпечення (до укладення відповідних двосторонніх угод).

Постановою Ради Міністрів СРСР № 310 від 21.04.1975 затверджено Основні положення про порядок видачі трудових книжок колгоспників, згідно з пунктом 1 яких трудова книжка колгоспника є основним документом про трудову діяльність члена колгоспу.

Відповідно до пунктів 5, 6 Основних положень про порядок видачі трудових книжок колгоспників до трудової книжки колгоспника заносились, зокрема, відомості про трудову участь (прийнятий у колгоспі річний мінімум участі в громадському господарстві, його виконання), відомості про нагородження та заохочення, переведення на іншу роботу, припинення роботи. Всі записи в трудовій книжці завіряються в усіх розділах за час роботи в колгоспі підписом голови колгоспу або спеціально уповноваженого правлінням колгоспу особи та печаткою.

Отже, документом про трудову діяльність членів колгоспу є трудова книжка колгоспника, в яку, зокрема, вносились відомості про трудову участь колгоспника в громадському господарстві: прийнятий в колгоспі річний мінімум трудової участі, його виконання.

При цьому, відповідальність за своєчасне та правильне заповнення трудових книжок, їх облік, зберігання та видачу несе спеціально уповноважена особа (п. 13 Основних положень).

Як вже встановлено судом, на підтвердження трудового стажу позивачем до заяви від 24.05.2022 та до матеріалів справи надано, зокрема, трудову книжку колгоспника серії НОМЕР_1 від 11.01.1980, згідно із записами якої позивач з 15.12.1979 по 27.10.1981 працювала у колгоспі ім. Леніна на посаді інспектора кадрів, а з 25.02.1982 по 21.02.2000 працювала у колгоспі «Рассвет» Ясинуватського району Донецької області.

Із вказаної трудової книжки колгоспника також вбачається, що ця книжка містить інформацію про трудову участь у громадському господарстві. Так, відповідно до вказаної книжки позивачкою виконувався встановлений мінімум трудоднів у період роботи, за винятком 1981 та 2020 років (неповні роки роботи) та 1983 і 1985 років (перебування у декретній відпустці) (а.с. 10).

Таким чином, колегія суддів апеляційного суду вважає правильним висновок суду першої інстанції, що позивачем до заяви про призначення пенсії надано відомості про кількість трудоднів (людиноднів) та трудову участь в колгоспному виробництві, а долучені нею до заяви від 24.05.2022 документи підтверджують її роботу саме у колгоспі ім. Леніна, колгоспі «Рассвет» Ясинуватського району Донецької області, а тому висновки пенсійного органу про відсутність у позивача достатнього страхового стажу для призначення пенсії є помилковими.

Також колегією суддів враховується, що позивач позбавлена можливості збирати та додавати додаткові докази, які від неї вимагає відповідач, з урахуванням обставин, за яких на території України має місце військова агресія російської федерації із 24 лютого 2022 року, а в умовах військового стану перекладання відповідачем тягаря по збиранню доказів, для визначення її права на пенсію, суперечить загальновизнаному принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість держави.

Ураховуючи наведене, виходячи з того, що позивачем надані належні та допустимі докази на підтвердження наявного у неї страхового стажу, станом на час звернення до відповідача із заявою про призначення пенсії вона досягла 60 років, мала страховий стаж не менше 29 років, відповідно ОСОБА_1 має право на призначення пенсії за віком, що спростовує доводи апелянта.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 45 Закону № 1058-IV пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.

Згідно з пунктом «а» частини 1 статті 83 Закону № 1788-XII пенсії призначаються з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсії призначаються з більш раннього строку: пенсії за віком призначаються з дня досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією надійшло не пізніше 3 місяців з дня досягнення пенсійного віку.

Судом встановлено, що позивач звернулася до апелянта вперше із заявою про призначення пенсії 24.05.2022, а досягла пенсійного віку 20.05.2022, тому ОСОБА_1 має право на призначення їй пенсії з дати досягнення пенсійного віку, тобто з 20.05.2022.

Відповідно до частини 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до частин першої та другої статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

В Рішенні у справі «Рисовський проти України» Європейський Суд з прав людини зазначив, що Суд підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (пункт 70).

Відповідно до статті 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Європейський Суд з прав людини у рішенні в справі «Суханов та Ільченко проти України» від 26.09.2014 дійшов висновку, що за певних обставин «законне сподівання» на отримання «активу» також може захищатися статтею 1 Першого Протоколу. Так, якщо суть вимоги особи пов`язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має «законне сподівання», якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя - наприклад, коли є усталена практика національних Судів, якою підтверджується його існування.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Засіб захисту, повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п.75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, «ефективний засіб правого захисту» у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Разом з тим, частиною 2 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Вихід за межі позову можливий у виняткових випадках, зокрема, коли повний та ефективний захист прав, свобод та інтересів неможливий у заявлений позивачем спосіб. Такий вихід за межі позовних вимог має бути пов`язаний із захистом саме тих прав, свобод та інтересів, щодо яких подана позовна заява (постанова Верховного Суду від 24 вересня 2019 року у справі №819/1420/15).

Установлюючи правило, що суд розглядає адміністративну справу в межах позовних вимог, ця норма встановлює виняток у вигляді можливості у суду вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного та повного захисту прав, свобод, інтересів людини, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин (сторін чи третіх осіб), про захист яких вони просять, від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (постанови Верховного Суду від 18 травня 2018 року у справі №826/6965/14, від 27 листопада 2018 року у справі №807/997/16, від 15 липня 2019 року у справі №804/14556/15, від 20 листопада 2019 року у справі №826/9457/18, від 22 листопада 2019року у справі №815/4392/15, від 23 грудня 2019 року у справі №815/3145/15, від 7 лютого 2020 року у справі №826/11086/18, від 5 травня 2020 року у справі №1340/4044/18, від 23червня 2020 року у справі №820/1545/16, від 6 серпня 2020 року у справі №805/3147/16-а).

Такі повноваження суду щодо визначення меж розгляду адміністративної справи є субсидіарними, не можуть змінювати предмет спору, а лише стосуються обсягу захисту порушеного права (постанова Верховного Суду від 7 лютого 2020 року у справі №826/11086/18).

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Адміністративний суд не обмежений у виборі способів відновлення права особи, порушеного владними суб`єктами, а вправі обрати найбільш ефективний спосіб відновлення порушеного права, який відповідає характеру такого порушення.

Таким чином, на переконання суду, належним способом захисту, необхідним для поновлення прав позивача з метою запобігання порушення її прав на належну їй пенсію, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав позивача без необхідності додаткових його звернень до суду та виконання будь-яких інших умов для цього, апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції, що слід вийти за межі позовних вимог та задовольнити позовні вимоги позивача шляхом визнання протиправним і скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області № 13 від 31.05.2022 про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 та зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України у Запорізькій області призначити позивачці пенсію за віком з 20.05.2022 відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058-IV від 09.07.2003, зарахувавши при цьому до страхового стажу роботу позивача з 15.12.1979 по 27.10.1981 та з 25.02.1982 по 21.02.2000 з урахуванням записів у трудовій книжці колгоспника серії НОМЕР_1 від 11.01.1980, що спростовує доводи апелянта про його дискреційні повноваження.

Колегія суддів вважає правильним та обґрунтованим висновок суду першої інстанції, який ухвалив судове рішення з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, а наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують викладених у судовому рішенні, тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Крім того, колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану в рішенні у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).

За наведених обставин, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права, що відповідно до статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду - без змін.

З огляду на результат апеляційного розгляду та відсутність документально підтверджених судових витрат, понесених учасниками справи у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, відповідно до частини шостої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України розподіл судових витрат судом не змінюється.

Керуючись ст.ст. 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Запорізькій області залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 18 жовтня 2022 року у справі №380/8826/22 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий суддя Л. П. Іщук
судді І. М. Обрізко
Т. І. Шинкар