Справа № 280/2755/22
Суддя: Татаринов Дмитро Вікторович
Дата ухвалення: 2023-03-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

01 березня 2023 року Справа № 280/2755/22 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Татаринова Д.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до ГОЛОВНОГО УПРАВЛІННЯ ПЕНСІЙНОГО ФОНДУ УКРАЇНИ В РІВНЕНСЬКІЙ ОБЛАСТІ (Україна, 33028, Рівненська обл., місто Рівне, ВУЛИЦЯ КОРОЛЕНКА, будинок 7, ) до ГОЛОВНОГО УПРАВЛІННЯ ПЕНСІЙНОГО ФОНДУ УКРАЇНИ В ЗАПОРІЗЬКІЙ ОБЛАСТІ (Україна, 69057, Запорізька обл., місто Запоріжжя, ПРОСПЕКТ СОБОРНИЙ, будинок 158-Б, ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

До Запорізького окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (надалі позивач) до ГОЛОВНОГО УПРАВЛІННЯ ПЕНСІЙНОГО ФОНДУ УКРАЇНИ В РІВНЕНСЬКІЙ ОБЛАСТІ (далі відповідач 1), ГОЛОВНОГО УПРАВЛІННЯ ПЕНСІЙНОГО ФОНДУ УКРАЇНИ В ЗАПОРІЗЬКІЙ ОБЛАСТІ (далі відповідач 2), в якому позивач просить суд:

-визнати протиправним дії Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області щодо відмови ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком.

-зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області призначити та виплачувати ОСОБА_1 пенсію за віком з 11 серпня 2021 року зарахувавши до страхового стажу ОСОБА_1 період здійснення догляду за інвалідом І групи - чоловіком ОСОБА_2 , 1958 року народження, з 09 вересня 1986 року по 01 січня 2004 роки та зарахувавши до страхового стажу період роботи у міській лікарні № 27 м. Донецька з 01 вересня 1977 року по 25 серпня 1978 роки.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 13 жовтня 2021 року позивач звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області із заявою про призначення пенсії за віком Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Рішенням ГУ ПФУ в Рівненській області відмовлено позивачу в призначенні пенсії через відсутність необхідного страхового стажу роботи. Позивач не погоджується з такою відмовою, оскільки вважає, що страховий стаж її роботи на момент звернення із заявою про призначення пенсії є достатнім для призначення пенсії за віком, що підтверджується записами у трудовій книжці та відповідними документами. Просить задовольнити позовні вимоги.

Ухвалою суду від 10 травня 2022 року відкрито провадження у справі, призначено справу до судового розгляду по суті за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи.

31 травня 2022 року Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області подало відзив на позовну заяву, в якому заперечує проти задоволення позовних вимог та зазначає, що до стажу не включено період роботи позивача з 01 вересня 1977 року по 25 серпня 1978 року, оскільки за період роботи з 01 вересня 1977 року по 25 серпня 1978 року в трудовій книжці у графі «запис про звільнення» зроблено без додержання вимог зазначених в Інструкції № 58, а саме в графі 4 не зазначено на підставі чого внесення запис, наказ (розпорядження), його дата і номер... Позивачем до Управління інші документи, які підтверджують роботу за цей період надані не були. Також, позивачем не доведено неможливість надати зазначені доку менти. Отже, для зарахування періоду роботи з 01 вересня 1977 року по 25 серпня 1978 року до страхового стажу позивача у відповідача не має законних підстав. З приводу наявності підстав для зарахування до страхового стажу період по догляду за інвалідом першої групи до страхового стажу зазначено наступне. Для зарахування періоду догляду за інвалідом І групи з 09 вересня 1986 року по 01 січня 2004 року позивач мала надати акта обстеження фактичних обставин здійснення догляду та документів, що засвідчують перебування на інвалідності за цей період. Проте, позивачем не були надані документи, що підтверджують факт встановлення інвалідності І групи у період з 09 вересня 1986 року по 01 січня 2004 року. Не надання документів на підтвердження статусу особи з інвалідністю 1-ої групи виключає можливість зарахування періоду догляду за ними до стажу роботи. Таким чином, виходячи з вищезазначеного, стаж позивачу розраховано відповідно до норм чинного законодавства, тому, підстави для задоволення вимог позивача повністю відсутні. З огляду на вказане, у задоволенні позову просить відмовити.

Головним управлінням Пенсійного фонду України в Рівненській області також подано відзив на позовну заяву, у якому відповідач 2 заперечує проти задоволення позову з огляду на наступне. Період роботи з 01 вересня 1977 року по 25 серпня 1978 року в записі трудової книжки у графі 4 відсутня підстава внесення запису про звільнення, відтак підстави для Зарахування ОСОБА_1 до страхового стажу відсутні. Також, зазначає про відсутність підстав для зарахування до стажу періоду з 09 вересня 1986 року 01 січня 2004 року по догляду за інвалідом 1 групи, оскільки позивачем при зверненні із заявою про призначення пенсії не було надано акту обстеження фактичних обставин здійснення догляду та документів, що засвідчують перебування на інвалідності (для осіб з інвалідністю першої групи) і вік (осіб похилого віку). З огляду на вказане, відповідач 2 просить відмовити у задоволені позову ОСОБА_1 .

На підставі матеріалів справи суд встановив такі обставини.

11 серпня 2021 року ОСОБА_1 звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області із заявою про призначення пенсії за віком. Рішенням від 17 серпня 2021 року № 30 позивачу відмовлено у призначенні пенсії за віком та зазначено, що необхідний страховий стаж становить 25 років, в той час як страховий стаж позивача складає 15 років 5 місяців днів. До страхового стажу не було зараховано період роботи з 01 вересня 1977 року по 25 серпня 1978 року, оскільки в записі № 2 трудової книжки у графі № 4 відсутня підстава внесення запису про звільнення. Також, зі змісту вказаного рішення вбачається, що до страхового стажу позивача не зараховано період по догляду за інвалідом першої групи з 09 вересня 1986 року по 01 січня 2004 року.

Не погодившись з відмовою в призначенні пенсії за віком, позивач звернулась до суду з даним позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з того, що статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Отже, конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв`язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею і є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов`язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел визначає Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 9 липня 2003 року №1058-IV (далі Закон №1058-IV).

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 8 Закону № 1058-IV (тут і в подальшому в редакції станом на момент виникнення спірних правовідносин) право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

За визначеннями, наведеними у статті 1 вказаного Закону, страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачувався збір на обов`язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом і за який сплачено страхові внески; страхові внески - кошти відрахувань на соціальне страхування, збір на обов`язкове державне пенсійне страхування та страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, сплачені (які підлягають сплаті) згідно із законодавством, що діяло раніше, надходження від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що спрямовуються на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Частинами 1- 3 статті 24 Закону №1058-IV визначено, що страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок. До страхового стажу для обчислення розміру пенсії за віком, з якого обчислюється розмір пенсії по інвалідності або у зв`язку з втратою годувальника, крім наявного страхового стажу, зараховується також на загальних підставах відповідно період з дня встановлення інвалідності до досягнення застрахованою особою віку, передбаченого частиною першою статті 26 цього Закону, та період з дня смерті годувальника до дати, коли годувальник досяг би віку, передбаченого частиною першою статті 26 цього Закону.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Страховий стаж обчислюється в місяцях. Неповний місяць роботи, якщо застрахована особа підлягала загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню або брала добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, зараховується до страхового стажу як повний місяць за умови, що сума сплачених за цей місяць страхових внесків з урахуванням сум страхових внесків, сплачених виходячи з мінімальної заробітної плати, є не меншою, ніж мінімальний страховий внесок.

Відповідно до частини 1 статті 26 Закону №1058-ІV особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року - не менше 25 років.

Відповідно до статті 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05 листопада 1991 року № 1788-XII(далі Закон № 1788-XII, тут і в подальшому в редакції станом на момент виникнення спірних правовідносин) до стажу роботи зараховується час догляду за інвалідом I групи або дитиною-інвалідом віком до 16 років, а також за пенсіонером, який за висновком медичного закладу потребує постійного стороннього догляду.

Статтею 62 Закону №1788-XII встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року за № 637 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі - Порядок №637).

Пунктом 1 Порядку №637 передбачено, що основним документом, який підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Відповідно до пункту 3 цього Порядку за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

За відсутності зазначених у цьому пункті документів для підтвердження трудового стажу приймаються членські квитки профспілок. При цьому підтверджуються періоди роботи лише за той час, за який є відмітки про сплату членських внесків.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка, а за відсутності останньої або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Щодо зарахування до страхового стажу періоду з 01 вересня 1977 року по 25 серпня 1978 року суд вказує наступне.

Як зазначалось у судовому рішенні раніше, основним документом, що підтверджує стаж роботи працівника з огляду на положення статті 48 Кодексу законів про працю України, статті 62 Закону №1788-XII та пункту 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року №637(далі по тексту Порядок № 637), є трудова книжка.

Статтею 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" та пунктом 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Лише за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Наразі, вимоги щодо порядку ведення трудових книжок визначені Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників №58 від 29 липня 1993 року (далі по тексту - Інструкція №58), та до таких вимог серед іншого цією Інструкцією віднесено необхідність внесення до трудової книжки: відомостей про працівника: прізвище, ім`я та по батькові, дата народження; відомостей про роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення тощо (пункт 2.2.).

Відповідно до пункту 2.4 Інструкції №58 усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження). Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.

Згідно з пунктом 2.3 Інструкції усі записи в трудовій книжці про прийом на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагородження та заохочення вносяться адміністрацією підприємства після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого терміну, а при звільненні - в день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

Згідно пункту підпунктом б п пункту 2.17 Інструкції передбачено, що всі записи в трудовій книжці за місцем роботи вносяться окремою строкою з посиланням на дату, номер і найменування відповідних документів.

Аналогічні положення щодо вимог по заповненню трудових книжок у період з 1977 року по 1978 року містила Інструкція про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, установах та організаціях з урахуванням та доповненнями внесеними постановою державного комітету СРСР з праці та соціальних питань від 31 березня 1987 року № 201, яка втратила чинність 29 липня 1993 року., та у період якої було розпочато ведення трудової книжки ОСОБА_1 .

Отже, з урахуванням вищезазначених Інструкцій, записи у трудову книжку вносяться відповідальним працівником підприємства, а не особисто позивачем.

Згідно записів №№ 1-2 трудової книжки позивача, копія якої міститься в матеріалах справи, ОСОБА_1 (дівоче прізвище ОСОБА_3 ):

- 01 вересня 1977 року зарахована на посаду медичного регістратора у Міській лікарні № 27 міста Донецька (Пр № 625-5 № 2 від 29 серпня 1977 року виправленому на наказі № 625 № 2 вірити;

- 25 серпня 1978 року звільнена від займаної посади на підставі статті 38 КЗпП України (у зв`язку із вступом до медучилища);

- 01 червня 1979 року зарахована на посаду медичної сестри для проходження практики на робоче місце у Міській лікарні № 27 міста Донецька.

Зазначені записи трудової книжки належним чином оформлені, завірені відбитком печатки.

Запис № 1 трудової книжки містить виправлення в частині зазначення номеру наказу, яким позивача зараховано на посаду медичного регістратора, в той же трудова книжка містить інформацію щодо необхідності вірити виправленому номеру наказу із підписом головного лікаря та печатки міської лікарні № 27.

Зважаючи на це, суд вважає, що вказані періоди роботи належним чином підтверджений відомостями трудової книжки, що відповідач не спростував.

Одночасно з цим, суд звертає увагу на те, що відповідальність роботодавця за можливі помилки або виправлення, допущені у трудовій книжці працівника, у тому числі за якість записів, відбитків печаток та внесення записів щодо підстав звільнення, не може бути перекладена на працівника та призводити до позбавлення його права на зарахування фактично відпрацьованого часу та трудового стажу для призначення пенсії.

Суд зазначає, що неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії за віком.

Правова позиція щодо того, що недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для зазначеної у такій трудовій книжці особи, викладена в постанові Верховного Суду від 06 лютого 2018 року по справі №677/277/17.

Оскільки позивач не може відповідати за неналежне виконання роботодавцем свого обов`язку щодо якісного заповнення та завірення записів трудової книжки, підстави для не зарахування йому до страхового стажу вказаного періоду роботи - відсутні.

Відтак, суд дійшов висновку про те, що період роботи позивача з 01 вересня 1977 року по 25 серпня 1978 року необхідно врахувати до страхового стажу.

Щодо зарахування періоду по здійсненню догляду за інвалідом 1 групи суд зазначає наступне.

Статтею 11 Закону №1058-IV визначено осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню.

Відповідно до частини 9 статті 11 Закону №1058-IV загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню підлягає один із непрацюючих працездатних батьків, усиновителів, опікун, піклувальник, один із прийомних батьків, батьків-вихователів, які фактично здійснюють догляд за дитиною з інвалідністю, тяжко хворою дитиною, якій не встановлено інвалідність, а також непрацюючі працездатні особи, які здійснюють догляд за особою з інвалідністю I групи або за особою, яка досягла пенсійного віку, встановленого статтею 26 цього Закону, та за висновком закладу охорони здоров`я потребує постійного стороннього догляду, якщо такі непрацюючі працездатні особи отримують допомогу, надбавку або компенсацію відповідно до законодавства.

Відповідно до пункту «ж» статті 3 Закону № 1788-XII право на трудову пенсію мають особи, які здійснюють догляд за інвалідом I групи або дитиною-інвалідом віком до 16 років, а також за пенсіонером, який за висновком медичного закладу потребує постійного стороннього догляду.

Згідно пункту «є» статті 56 Закону № 1788-XII до стажу роботи зараховується також час догляду за інвалідом I групи або дитиною-інвалідом віком до 16 років, а також за пенсіонером, який за висновком медичного закладу потребує постійного стороннього догляду.

Пунктом 10 Порядку № 637 передбачено, що час догляду за особою з інвалідністю I групи, дитиною з інвалідністю віком до 16 років, а також пенсіонером, який за висновком медичного закладу потребує постійного стороннього догляду або досяг 80-річного віку, встановлюється на підставі: інформації про отримання допомоги, компенсації за догляд за такою особою, одержаної органами Пенсійного фонду України від органів соціального захисту населення, або акта обстеження фактичних обставин здійснення догляду; документів, що засвідчують перебування на інвалідності (для осіб з інвалідністю I групи і дітей з інвалідністю) і вік (осіб похилого віку і дітей з інвалідністю).

Акт обстеження фактичних обставин здійснення догляду складається органами Пенсійного фонду України на підставі відомостей житлово-експлуатаційних або інших організацій за місцем проживання (реєстрації), сільських, селищних рад, опитування осіб, за якими здійснюється догляд, та їх сусідів, інших даних.

Документами, які підтверджують перебування на інвалідності, можуть бути виписка із акта огляду медико-соціальної експертної комісії, медичні висновки, пенсійне посвідчення, посвідчення одержувача допомоги або довідка органів соціального захисту населення або Пенсійного фонду України та інші документи.

Документами, що підтверджують вік, можуть бути свідоцтво про народження, паспорт громадянина України або інший документ, що посвідчує особу.

Так, згідно Акту про нещасний випадок на підприємстві від 02 серпня 1985 року № 105, 21 липня 1985 року з ОСОБА_2 під час виїмки ним вугілля

трапився нещасний випадок.

Згідно довідки Акту огляду МСЕК № 035140 Серії 10 ААБ ОСОБА_2 безстроково встановлено першу групу інвалідності. Також, вказаний Акт містить інформацію відносно того, що вказана особа потребує стороннього допомоги по догляду.

Відповідно до Довідки про результати визначення ступеня втрати працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги № 047861 Серії 10 ААА ОСОБА_2 є інвалідом 1 групи, безстрокового має стовідсоткову ступінь непрацездатності та потребує стороннього догляду. Інвалідність ОСОБА_2 встановлена безстроково починаючи з 24 липня 1985 року.

Згідно Свідоцтва про укладення шлюбу Серії НОМЕР_1 17 липня 1982 року між ОСОБА_2 та громадянкою ОСОБА_4 укладено шлюб.

Відповідно до запису № 15 в трудовій книжці ОСОБА_1 (дівоче прізвище ОСОБА_3 ) , копія якої мститься в матеріалах справи, 05 лютого 1986 року вона була звільнена із займаної посади по догляду за чоловіком першої групи.

Відповідно до Свідоцтва про смерть від 10 червня 2021 року Серії НОМЕР_2 , копія якого міститься в матеріалах справи, ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер.

З вищевикладеного вбачається, що позивачем при зверненні до органів пенсійного фонду було надано пакет документів на підтвердження факту здійснення по догляду за інвалідом 1 групи ОСОБА_2 у період з 09 вересня 1986 року по 01 січня 2004 року, а також документів на підтвердження факту встановлення ОСОБА_2 інвалідності 1 групи з 24 липня 1985 року.

Відтак, з урахуванням 56 Закону № 1788-XII та Порядку № 637 позивач має право на зарахування до страхового стажу період по догляду за чоловіком ОСОБА_2 інвалідом 1 групи з 09 вересня 1986 року по 01 січня 2004 року.

Тому, рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області від 17 серпня 2021 року № 30 є протиправним та підлягає скасуванню.

Враховуючи наведене, суд, з метою належного захисту прав позивача вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та зарахувати до стажу позивача період по догляду за інвалідом 1 групи з 09 вересня 1986 року по 01 січня 2004 року.

Таким чином, оскільки позивачу слід зарахувати страховий стаж, який дає право на пенсію за віком. Разом із стажем, який зарахований відповідачем 15 років 5 місяців 6 днів, загалом страховий стаж позивача становить понад 33 роки.

В зв`язку з тим, що позивачу станом на дату звернення із заявою виповнився 61 рік, страховий стаж становить понад 25 років (у 2018 році), суд вважає, що позивач має право на призначення пенсії за віком з дати звернення, а саме, - з 11 серпня 2021 року.

В той же час, не підлягають задоволенню позовні вимоги щодо зобов`язання ГУ ПФУ в Запорізькій області призначити та виплачувати пенсію за віком, оскільки рішення про відмову у призначенні пенсії за віком приймалось іншим суб`єктом владних повноважень, а саме Головним управлінням пенсійного фонду в Рівненській області.

З урахуванням викладеного, суд вважає, що належним способом захисту порушеного права позивача в даному випадку є: визнання протиправним рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області щодо відмови у призначенні пенсії; зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області зарахувати позивачу до страхового стажу період роботи з 01 вересня 1977 року по 25 серпня 1978 року, та період по догляду за інвалідом 1 групи з 09 вересня 1986 року по 01 січня 2004 року; зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області призначити та виплачувати позивачу пенсію за віком з 11 серпня 2021 року.

Частинами 1, 2 статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Приписами статті 90 КАС України встановлено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

За наведеного вище суд вважає, що заявлені позовні вимоги знайшли своє підтвердження матеріалами справи, є частково обґрунтованими, а надані сторонами письмові докази є належними та достатніми для постановлення судового рішення про часткове задоволення адміністративного позову.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає таке.

За приписами частини 3 статті 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

При зверненні до суду позивачем сплачений судовий збір у розмірі 992,40 грн

Враховуючи висновки суду про наявність підстав для часткового задоволення позову, понесені позивачем витрати на сплату судового збору підлягають стягненню на його користь в розмірі 496,20 грн пропорційно до розміру задоволених позовних вимог за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, яким винесено протиправне рішення, - ГУ ПФУ в Рівненській області.

Керуючись ст.ст. 2, 5, 77, 132, 139, 143, 241 246, 255, 295 КАС України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправним дії Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області щодо відмови ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області призначити та виплачувати ОСОБА_1 пенсію за віком з 11 серпня 2021 року зарахувавши до страхового стажу ОСОБА_1 період здійснення догляду за інвалідом І групи - чоловіком ОСОБА_2 , 1958 року народження, з 09 вересня 1986 року по 01 січня 2004 роки та зарахувавши до страхового стажу період роботи у міській лікарні № 27 м. Донецька з 01 вересня 1977 року по 25 серпня 1978 роки.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 496,20 грн. (чотириста дев`яносто шість гривень 20 коп.).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Третього апеляційного адміністративного суду.

Повне найменування сторін та інших учасників справи:

Позивач ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 )

Відповідач - ГОЛОВНЕ УПРАВЛІННЯ ПЕНСІЙНОГО ФОНДУ УКРАЇНИ В РІВНЕНСЬКІЙ ОБЛАСТІ (Україна, 33028, Рівненська обл., місто Рівне, ВУЛИЦЯ КОРОЛЕНКА, будинок 7, );

Відповідач: ГОЛОВНЕ УПРАВЛІННЯ ПЕНСІЙНОГО ФОНДУ УКРАЇНИ В ЗАПОРІЗЬКІЙ ОБЛАСТІ (Україна, 69057, Запорізька обл., місто Запоріжжя, ПРОСПЕКТ СОБОРНИЙ, будинок 158-Б, ).

Повне судове рішення складено 01 березня 2023 року.

Суддя Д.В. Татаринов