Справа № 686/591/23
Суддя: Сторчак В. Ю.
Дата ухвалення: 2023-03-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 686/591/23

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Карплюк О.І.

Суддя-доповідач - Сторчак В. Ю.

02 березня 2023 року м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Сторчака В. Ю.

суддів: Полотнянка Ю.П. Граб Л.С. ,

за участю:

секретаря судового засідання: Гонтар А. Р.,

представника позивача -Фортельної Ю.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 12 січня 2023 року у справі за адміністративним позовом Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області до ОСОБА_1 про затримання для забезпечення примусового видворення, з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства та примусового видворення за межі території України,

В С Т А Н О В И В :

Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області звернулося до Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області з адміністративним позовом до ОСОБА_1 про затримання для забезпечення примусового видворення, з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства та примусового видворення за межі території України.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 12 січня 2023 року позов задоволено. Затримано для забезпечення примусового видворення, строком на шість місяців, з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства громадянина російської федерації ОСОБА_1 . Примусово видворено громадянина російської федерації ОСОБА_1 за межі території України. Допущено негайне виконання рішення суду.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нову постанову, про відмову у задоволенні позовних вимог. В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що не встиг виготовити документи. Крім того, зазначає, що до засудження постійно проживав в м. Харків.

Представник позивача в судовому засіданні заперечила проти задоволення вимог апеляційної скарги відповідача.

Відповідач в судове засідання не з`явився, надавши заяву про здійснення апеляційного розгляду справи без його участі.

Згідно з ч.2 ст.313 КАС України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, обмежені строки розгляду справи та жоден з учасників справи в судове засідання не з`явився, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження на підставі п.2 ч.1 ст.311 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, а також правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, з огляду на наступне.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що 28 жовтня 2022 до Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області надійшло повідомлення від Державної установи «Райківецька виправна колонія (№78)» про заплановану дату звільнення після відбуття строку покарання громадянина російської федерації ОСОБА_1 .

Управлінням здійснювались заходи щодо встановлення наявності чи відсутності підстав перебування на території України громадянина російської федерації ОСОБА_1 , за результатами перевірки, проведеної за наявними обліками територіальних органів ДМС та відомчої інформаційної системи ЄІАС УМП встановлено, що ОСОБА_1 громадянства не набував, посвідкою на постійне проживання та тимчасове проживання не документувався із заявами про визнання біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту не звертався.

Відповідно до інформації, наданої УДМС у Чернівецькій області за №7301.8/16118-22 від 04.11.2022 громадянина рф ОСОБА_1 , в УДМС у Чернівецькій області 11.09.2020 році був притягнутий до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст.203 КУпАП за ухилення від виїзду з України. Крім того, 11.09.2020 щодо вказаного іноземця було прийнято рішення про примусове повернення за межі території України та надано термін для виїзду до 11.10.2020.

Крім того, 24 грудня 2020 року посадовими особами УДМС у Чернівецькій області було прийнято рішення про заборону в`їзду в Україну щодо вказаного іноземця згідно абзацу 7 частини 1 статті 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Також встановлено, що ОСОБА_1 неодноразово судимий, не має місця проживання на території України, у нього немає законних джерел доходів та достатнього фінансового забезпечення для проживання в Україні та для виїзду за межі території України, що підтверджується листом ДУ «Райківецька виправна колонія (№78)».

Відповідно до рішення УДМС у Чернівецькій області від 11.09.2020 №46 про примусове повернення, ОСОБА_1 зобов`язаний був покинути територію України не пізніше 11 жовтня 2020, проте ухилився від виїзду та вчинив злочин.

Задовольняючи позов суд першої інстанції прийшов до висновку, що оскільки перебування громадянина російської федерації ОСОБА_1 , суперечить інтересам забезпечення національної безпеки України, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні, відсутні передбачені законодавством законні підстави для перебування на території України, він ухилився від виконання рішення про примусове повернення, свідчить про порушення чинного міграційного законодавства України.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Згідно з ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 129-1 Конституції України визначено, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на території України.

Згідно з ч.1 ст.370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України.

Відповідно до ч.3 ст. 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Відповідно до Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.06.2011, Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.02.2012 року №150, громадянин російської федерації мають право перебувати на території України не більше як 90 днів протягом 180 днів.

Відповідно до ст.4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» передбачено виключні підстави для перебування іноземців та осіб без громадянства на території України.

Абзацом 1 ст.21 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» зазначено, що в`їзд в Україну, перебування на території України та транзитний проїзд через територію України іноземців та осіб без громадянства здійснюється за наявності достатнього фінансового забезпечення або наявності можливості отримати таке забезпечення законним способом на території України. Порядок підтвердження достатнього фінансового забезпечення та його розмір встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п.3 Порядку підтвердження достатнього фінансового забезпечення іноземців та осіб без громадянства для в`їзду в Україну, перебування на території України, транзитного проїзду через територію України і виїзду за її межі та визначення розміру такого забезпечення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 4 грудня 2013 р. №884, іноземці та особи без громадянства для в`їзду в Україну, перебування на території України, транзитного проїзду через територію України та виїзду за її межі до іншої держави, якщо інше не визначено законами, повинні мати кошти в 20-кратному розмірі прожиткового мінімуму на одну особу з розрахунку на місяць, встановленого в Україні на день їх в`їзду в Україну.

Відповідно до п.14 ст.1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначено що, нелегальний мігрант - іноземець або особа без громадянства, які перетнули державний кордон поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску, але з уникненням прикордонного контролю і невідкладно не звернулися із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в Україні, а також іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України.

Відповідно до ч.1 ст.23 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» нелегальні мігранти та інші іноземці та особи без громадянства, які вчинили злочин, адміністративні або інші правопорушення, несуть відповідальність відповідно до закону.

Частиною першою статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» передбачено, що іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України.

Відповідно до ст.16 КУпАП іноземці і особи без громадянства, які перебувають на території України, підлягають адміністративній відповідальності на загальних підставах з громадянами України. Тобто до іноземців та осіб без громадянства застосовуються види адміністративних стягнень, визначені ст.24 КУпАП.

Відповідно до ч.3 ст.24 КУпАП законами України може бути передбачено адміністративне видворення за межі України іноземців і осіб без громадянства за вчинення адміністративних правопорушень, які грубо порушують правопорядок.

Відповідно до ч.1 ст.30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» «Центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення, крім випадків затримання іноземця або особи без громадянства за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонним органам суміжної держави».

Згідно ч.1 ст.289 КАС України визначає що за наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якої подано адміністративний позов про примусове видворення, ухилятиметься від виконання рішення про її примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення чи реадмісії відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або якщо існує ризик її втечі, а так само у разі відсутності в іноземця або особи без громадянства, яка вчинила порушення законодавства України з прикордонних питань або про правовий статус іноземців, документа, що дає право на виїзд з України, центральним органом виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, його територіальним органом чи підрозділом, органом охорони державного кордону або Служби безпеки України подається до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням цих органів (підрозділів) або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, позовна заява про застосування судом до іноземця або особи без громадянства одного з таких заходів:1) затримання іноземця або особи без громадянства з метою ідентифікації та (або) забезпечення видворення за межі території України; 2) затримання іноземця або особи без громадянства з метою забезпечення її передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію; 3) взяття іноземця або особи без громадянства на поруки підприємства, установи чи організації; 4) зобов`язання іноземця або особи без громадянства внести заставу.

Відсутність фінансового забезпечення підтверджується інформацією із ДУ «Райківецька виправна колонія (№78)».

Судом також встановлено, що відповідач був судимий та відбував покарання, перебуває на території України без належних на те законних підстав, засобів до існування та коштів не має, що може спровокувати на вчинення інших злочинів.

Відповідно до інформації з ДУ «Райківецька виправна колонія (№78)» відповідач має намір вибути за адресою: АДРЕСА_1 , російської федерації.

Таким чином, оскільки відповідач порушив законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, а саме: не має підстав перебування на території України та ухилився від виконання рішення про примусове повернення та вчинив злочин, то є законні підстави для затримання відповідача з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення з території України, з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі № 359/5975/17.

Крім того, указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженого Законом № 2102-IX від 24.02.2022 на усій території України оголошено воєнний стан. Всі дипломатичні відносини із країною-агресором, громадянином якої є відповідач розірвано. Вказані обставини можуть спровокувати на вчинення відповідачем нових злочинів.

Отже, зважаючи на те, що перебування громадянина російської федерації ОСОБА_1 , суперечить інтересам забезпечення національної безпеки України, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, щодо відсутності передбачених законодавством законних підстав для перебування на території України, він ухилився від виконання рішення про примусове повернення, свідчить про порушення чинного міграційного законодавства України.

В даному випадку варто також врахувати позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 27 лютого 2020 року у справі №585/2811/19, де Верховний Суд дійшов висновку, що затримання особи-відповідача не зважаючи на серйозність заходу, з огляду на встановлені судами фактичні обставини, є цілком виправданими та належними, тому як в даному випадку застосування інших, менш суворих заходів, буде недостатніми для гарантування виконання такою особою певних обов`язків пов`язаних із залишенням території України. Затримання до закінчення проведення процедури видворення, в тому числі для належної ідентифікації особи, відповідає національному законодавству, воно є також необхідним за конкретних обставин.

Судом першої інстанції було вірно встановлено, що відповідач на даний час перебуває на території України з порушенням міграційного законодавства, адже особисто не звертався до територіальних органів ДМС України для легалізації свого становища, не виконав у встановлений термін рішення про примусове повернення, натомість вчинив новий злочин.

Посилання апелянта на пункт 9 Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23 квітня 2012 року №353/271/150 колегія суддів вважає безпідставним та таким, що не може застосовуватись до даних правовідносин, адже на час судового розгляду до відповідача не було застосовано адміністративне затримання.

Окрім того, твердження скаржника щодо порушення його права на захист спростовується доводами відзиву на апеляційну скаргу, де позивач стверджує, що відповідачу було роз`яснено його право користуватися правовою допомогою. Більше того, відповідачу було направлено позовну заяву завчасно, проте ні до, ні під час судового засідання відповідач не заявляв клопотання про залучення представника.

Враховуючи встановлені у справі обставини, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, а доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають правових підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.

Порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог апелянта та доводів, викладених у апеляційній скарзі, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.

Разом з тим, згідно з ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до п.113 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Чахал проти Великобританії» (заява № 22414/93) будь-яке позбавлення волі відповідно до статті 5 п. 1 (f) Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод буде виправданим доти, доки триває процедура депортації. Якщо така процедура не провадиться з належною ретельністю, затримання перестає бути допустимим.

Європейський Суд з прав людини у справі «Амюр проти Франції» (рішення від 25 червня 1996 року) та у справі «Дугуз проти Греції» (рішення від 06 березня 2001 року) вказав, що у разі, якщо національне законодавство передбачає можливість позбавлення волі - особливо стосовно іноземного громадянина - шукача притулку - таке законодавство повинно бути максимально чітким і доступним для того, щоб уникнути ризику свавілля.

З огляду на це, право на свободу та особисту недоторканність не є абсолютним і може бути обмежене, але тільки на підставах та в порядку, які чітко визначені в Законі.

Крім того, ЄСПЛ у п.36 по справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), № 37801/97 від 1 липня 2003 року зазначив, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (див. п.30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 року).

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що згідно з практикою ЄСПЛ, зокрема, в рішенні по справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, п. 29).

Відповідно до ч.1 ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 12 січня 2023 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий Сторчак В. Ю.

Судді Полотнянко Ю.П. Граб Л.С.