Справа № 420/6754/22
Суддя: Зуєва Л.Є.
Дата ухвалення: 2023-03-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 березня 2023 р.м.ОдесаСправа № 420/6754/22
Головуючий в 1 інстанції: Юхтенко Л.Р.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду

у складі: головуючої судді Зуєвої Л.Є.,

суддів: Коваля М.П., Турецької І.О.

при секретарі Цехмейстренко Ю.В.

за участі представника відповідача Татарнікова В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 та Державної установи «Одеський слідчий ізолятор» на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 01 серпня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної установи «Одеський слідчий ізолятор», Державної казначейської служби України про визнання протиправними дії та відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2022 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача та просив визнати протиправними дії Державної установи «Одеський слідчий ізолятор» щодо не виведення позивача, засудженого Малиновським районним судом м. Одеси, на щоденну прогулянку 01 липня 2021 року, 19 серпня 2021 року, 08 вересня 2021 року, 23 вересня 2021 року, 28 вересня 2021 року, 07 листопада 2021 року, 16 грудня 2021 року, 30 грудня 2021 року, 08 січня 2022 року, 14 січня 2022 року, 10 лютого 2022 року, 24 лютого 2022 року;

- стягнути з Державної казначейської служби України шляхом списання у безспірному порядку з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України за рахунок бюджетних асигнувань Державної установи «Одеський слідчий ізолятор» на користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди в загальному розмірі 100 000 грн.

В обґрунтування позову зазначалось, що позивач на підставі судового рішення Малиновського районного суду м. Одеси перебував під вартою в Державній установі «Одеський слідчий ізолятор», однак відповідачем безпідставно було позбавлено ОСОБА_2 права на щоденну прогулянку 01 липня 2021 року, 19 серпня 2021 року, 08 вересня 2021 року, 23 вересня 2021 року, 28 вересня 2021 року, 07 листопада 2021 року, 16 грудня 2021 року, 30 грудня 2021 року, 08 січня 2022 року, 14 січня 2022 року, 10 лютого 2022 року, 24 лютого 2022 року. У зв`язку із чим позивачу була також завдана моральна шкода у розмірі 100 000 грн.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 01 серпня 2022 року, ухваленого за правилами письмового провадження у м. Одеса, позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Державної установи «Одеський слідчий ізолятор» щодо не виведення ОСОБА_1 , засудженого Малиновським районним судом м. Одеси, на щоденну прогулянку 01 липня 2021 року, 19 серпня 2021 року, 08 вересня 2021 року, 23 вересня 2021 року, 28 вересня 2021 року, 07 листопада 2021 року, 16 грудня 2021 року, 30 грудня 2021 року, 08 січня 2022 року, 14 січня 2022 року, 10 лютого 2022 року, 24 лютого 2022 року.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням, ОСОБА_1 надав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Доводами апеляційної скарги зазначено, що своєю бездіяльністю Державна установа «Одеський слідчий ізолятор» заподіяла позивачу моральної шкоди, що системно проявлялося у моральних і душевних стражданнях, переживаннях. Апелянт звертає увагу, що суд надав не повну оцінку письмовим показанням свідків, які підтверджують його психологічний стан, що мав місце при порушенні його прав під час перебування в Державній установі «Одеський слідчий ізолятор». Крім того, апелянт посилається на судову практику та рішення Європейського суду з прав людини.

Також, не погоджуючись з рішенням суду Державна установа «Одеський слідчий ізолятор» надало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Доводами апеляційної скарги зазначено, що Державна установа «Одеський слідчий ізолятор» не повідомлялася належним чином про наявність цього судового провадження, тому відповідач не мав можливості скористатися наявними процесуальними правами та надати докази правомірності своїх дій. Також, апелянт зазначає, що не позбавляв ОСОБА_1 права на щоденну прогулянку.

Сторонами до суду були надані відзиви на апеляційні скарги.

Крім того позивачем до суду апеляційної інстанції були заявлені клопотання про допит свідків ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 (а.с.203), а саме осіб які перебували разом в камерному приміщенні Державної установи «Одеський слідчий ізолятор» та які теж були позбавленні щоденної прогулянку в зазначені в позовній заяві дні, позивач звертав увагу в судовому засіданні, що до позовної заяви були надані копії заяв цих осіб до Одеської обласної прокуратури про не виведення їх на прогулянку, однак суд вважає, у задоволенні якого було відмовлено протокольною ухвалою суду.

При цьому, слід зазначити, що згідно листа Одеської обласної прокуратури №20-7вих-23 від 04.01.2023 р. на лист ДУ «Одеський слідчий ізолятор» від 23.12.2022 р. було повідомлено, що відповідно до облікових відомостей системи електронного документообігу органів прокуратури України пояснення від громадян ОСОБА_3 , від 10.12.2021 р., ОСОБА_4 від 07.12.2021 р., ОСОБА_5 від 08.12.2021 р. та ОСОБА_6 від 08.12.2021 р. в період часу з 07.12.2021 р. по 02.01.2023 р. до обласної прокуратури не надходили (а.с.17).

Також, колегія суддів вважає, що не підлягає задоволенню клопотання ОСОБА_1 від 02.12.2022 р. вх.№19870/22 про допит свідка ОСОБА_8 , оскільки у клопотанні не зазначено конкретних обстави, щодо яких він може надати показання, які мають відношення до предмету спору (а.с.210).

26.12.2022 р. за вх.№21497/22 ОСОБА_1 було заявлено клопотання про зобов`язання відповідача надати суду відомості про особу, яка була призначена здійснювати та нібито здійснювала прогулянку ув`язнених у визначенні у позові дні.

З приводу заявленого клопотання колегія суддів зазначає, що представником відповідача було повідомлено в письмових поясненнях, а також під час розгляду справи про те, що в ДУ «Одеський слідчий ізолятор» відсутній наказ про призначення відповідальної особи на здійснення прогулянок ув`язнених, так як видання такого наказу не передбачено діючим законодавством (т. 1 а.с.226-227, т.2 а.с. 4-6), а тому заявлене клопотання задоволенню не підлягає.

Клопотання ОСОБА_1 від 02.12.2022 р. вх.№19872/22 (т. 1 а.с.211-212) судом залишається без розгляду, оскільки ОСОБА_1 26.12.2022 р. надав клопотання вх.№21497/22, в якому просив не розглядати раніше подане клопотання від 02.12.2022 р. вх.№19872/22 (т.1 а.с.226-227).

Особи, що беруть участь у справі, про дату, час і місце судового розгляду були сповіщені належним чином відповідно до ст. 124-130 КАС України.

Ухвалами Пятого апеляційного адміністративного суду розгляд справи за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ДУ «Одеський слідчий ізолятор» було призначено у відкритому судовому засіданні.

14.12.2022 р. у відкритому судовому засідання був присутній позивач ОСОБА_1 , представник позивача Бабчук С.Я. та представник відповідача Татарніков В.В., учасниками справи під час розгляду справи були надані пояснення щодо обставин справи, судом було вирішено питання щодо заявлених клопотань та розгляд справи було відкладено на 25.01.2023 р. для надання відповідачем письмових пояснень відносно заявлених клопотань ОСОБА_1

25.01.2023 р. у відкритому судовому засідання був присутній позивач ОСОБА_1 , представник позивача Бабчук С.Я., учасниками справи були надані додаткові пояснення щодо наданих до суду ДУ «Одеський слідчий ізолятор» документів, однак у судовому засіданні було оголошено перерву через повітряну тривогу у м.Одеса.

01.03.2023р. до суду надійшли клопотання від ОСОБА_1 вх.№4259/23 та від представника ОСОБА_1 вх.№4261/23 про відкладення розгляду справи. При цьому ОСОБА_1 в обґрунтування клопотання зазначає, про необхідність відкладення судового засідання у зв`язку з його направленням від 17.02.2023 р. до Дорожньою клінічної лікарні м.Одеси з діагнозом остеохондроз грудного та поперекового відділу хребта та грижі міжхребтових дисків, а представник позивача зазначає про зайнятість в іншому судовому засіданні.

Дослідивши клопотання ОСОБА_1 та адвоката Бабчук С.Я. про відкладення розгляду справи, колегія суддів вважає, що такі клопотання задоволенню не підлягають, оскільки надані позивачем докази не свідчать про знаходження ОСОБА_1 у лікарні або на лікарняному та фактичної неможливості прибути у судове засідання, а клопотання адвоката не підтверджується будь-якими доказами про його зайнятість в іншому судовому процесі, при цьому судом враховано, що позивачем ОСОБА_1 та його представником у відкритому судовому засіданні 14.12.2022 р. та 25.01.2023 р. були надані пояснення у справі та в матеріалах справи достатньо письмових доказів для розгляду апеляційної скарги, тому оскільки особиста участь сторін в судовому засіданні не обов`язкова, колегія суддів визнала можливим провести апеляційний розгляд справи за відсутності позивача та його представника., які сповіщенні належним чином та без важних причин не з`явилися в судове засідання, призначене на 01.03.2023 р.

Перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Матеріалами справи встановлено, що позивач перебував під вартою у Державній установі «Одеський слідчий ізолятор», та як зазначив сам позивач, 01 липня 2021 року, 19 серпня 2021 року, 08 вересня 2021 року, 23 вересня 2021 року, 28 вересня 2021 року, 07 листопада 2021 року, 16 грудня 2021 року, 30 грудня 2021 року, 08 січня 2022 року, 14 січня 2022 року, 10 лютого 2022 року, 24 лютого 2022 року його було позбавлено щоденної прогулянки Державною установою «Одеський слідчий ізолятор» без наявності на те законних підстав та обставин непереробної сили.

15.03.2022 р. ОСОБА_1 звернувся до відповідача з запитом на інформацію в порядку Закону України «Про доступ до публічної інформації» та просив роз`яснити, на якій підставі особи, які перебувають під вартою та засуджені в камерному приміщенні № 555, були позбавлені годинної прогулянки, належної їм відповідно до положень ст. 9 Закону України «Про попереднє ув`язнення» у зазначені дні.

Також, ОСОБА_1 просив роз`яснити на якій підставі в ході його особистого обшуку 07.11.2020 р., 16.01.2021 р. та 28.03.2021 р. співробітниками ДУ «Одеський слідчий ізолятор» не складався протокол особистого обшуку особи за його результатами відповідно до вимог чинного законодавства України.

В свою чергу, з наданих до апеляційної скарги відповідача доказів встановлено, що 21.03.2022 р. відповідачем було надано відповідь на заяву ОСОБА_1 від 15.03.2022 р., в якій зазначено, що у вказані у запиті дні засудженим камерного приміщення №555 та позивачу прогулянка надавалась, окрім 24.02.2022 р., у зв`язку із значною кількістю вибухів у місті Одеса та Одеській області.

Також, щодо протоколу обшуку засуджених зазначено, що 07.11.2020 р., 16.01.2021 р. та 28.03.2021 р. особистий обшук ОСОБА_1 не проводився, а тому складання протоколу не передбачено чинним законодавством.

Приймаючи рішення про часткове задоволення позовних вимог суд першої інстанції зазначив, що матеріали справи підтверджена протиправна бездіяльність відповідача щодо не виведення ОСОБА_1 на щоденну прогулянку. Разом з тим, судом відмовлено в задоволенні позову в частині стягнення моральної шкоди.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку. Основними засадами (принципами) адміністративного судочинства є: 1) верховенство права; 2) рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; 3) гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; 4) змагальність сторін, диспозитивність та офіційне з`ясування всіх обставин у справі; 5) обов`язковість судового рішення; 6) забезпечення права на апеляційний перегляд справи; 7) забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, визначених законом; 8) розумність строків розгляду справи судом; 9) неприпустимість зловживання процесуальними правами; 10) відшкодування судових витрат фізичних та юридичних осіб, на користь яких ухвалене судове рішення.

В свою чергу, відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.2 ст.62 Конституції України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Статтею 1 Закону України «Про попереднє ув`язнення» (далі Закон № 3352-XII) передбачено, що тримання осіб, взятих під варту, відповідно до завдань кримінального судочинства здійснюється на принципах неухильного додержання Конституції України, вимог Загальної декларації прав людини, інших міжнародних правових норм і стандартів поводження з ув`язненими і не може поєднуватися з навмисними діями, що завдають фізичних чи моральних страждань або принижують людську гідність.

Відповідно до статті 4 Закону України № 3352-XII, установами для тримання осіб, щодо яких як запобіжний захід обрано тримання під вартою або до яких застосовано тимчасовий чи екстрадиційний арешт, є слідчі ізолятори Державної кримінально-виконавчої служби України, гауптвахти Військової служби правопорядку у Збройних Силах України. В окремих випадках, що визначаються потребою в проведенні слідчих дій, ці особи можуть перебувати в ізоляторах тимчасового тримання.

Забезпечення порядку тримання під вартою осіб у місцях попереднього ув`язнення, відповідно до статті 5 Закону України № 3352-XII, покладається на адміністрацію місць попереднього ув`язнення, яка діє відповідно до цього Закону та інших актів законодавства.

Правове становище осіб, які перебувають у місцях попереднього ув`язнення визначено статтею 6 Закону України № 3352-XII, за змістом якої особи, що перебувають у місцях попереднього ув`язнення, мають обов`язки і права, встановлені законодавством для громадян України, з обмеженнями, що передбачені цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

У статті 7 Закону України № 3352-XII встановлено, що режим у місцях попереднього ув`язнення, тобто порядок і умови тримання осіб, взятих під варту, та нагляду за ними з метою забезпечення попереднього ув`язнення, встановлюється цим Законом та іншими нормативними актами.

Основними вимогами режиму в місцях попереднього ув`язнення є ізоляція осіб, взятих під варту, постійний нагляд за ними і роздільне тримання їх у порядку, передбаченому статтею 8 цього Закону.

Одним із прав осіб, взятих під варту, за змістом статті 9 Закону України № 3352-XII, є право на щоденну прогулянку тривалістю одна година.

Відповідно до вимог статті 21 Закону України № 3352-XII, адміністрація місць попереднього ув`язнення зокрема зобов`язана забезпечити належну охорону та режим тримання осіб, взятих під варту.

Порядок й умови перебування у слідчих ізоляторах осіб, які тримаються під вартою та окремих категорій засуджених регламентовано Правилами внутрішнього розпорядку слідчих ізоляторів Державної кримінально-виконавчої служби України (№ 1769/5).

Надання прогулянок ув`язненим і засудженим врегульовано главою 7 розділу IV Правил № 1769/5.

Ув`язнені та засуджені, у тому числі поміщені в карцер чи дисциплінарний ізолятор, переведені до приміщення камерного типу (одиночної камери), мають право на щоденну прогулянку тривалістю не менше однієї години (неповнолітні особи, засуджені до покарання у виді арешту, - двох годин).

Неповнолітнім особам, вагітним жінкам і жінкам, які мають при собі дітей віком до трьох років, хворим з дозволу лікаря та за їх згодою тривалість щоденної прогулянки встановлюється до двох годин.

Тривалість прогулянки адміністрація СІЗО може зменшувати на прохання ув`язнених і засуджених у разі несприятливих погодних умов, а також у разі виникнення надзвичайних обставин. Для дострокового припинення прогулянки ув`язнені і засуджені звертаються з проханням до чергового помічника, який доповідає про це адміністрації СІЗО для прийняття рішення по суті прохання.

Прогулянка проводиться згідно з графіком, затвердженим начальником СІЗО, на території відповідно обладнаних двориків.

У разі відмови ув`язнених чи засуджених від прогулянки вони залишаються в камері під постійним наглядом персоналу СІЗО.

Ув`язнених і засуджених виводять на прогулянку по камерно - одночасно всі з однієї камери. Ув`язнені і засуджені, яких виводять на прогулянку, повинні бути одягнені за сезоном. У разі порушення ув`язненими чи засудженими режиму під час перебування в прогулянкових двориках за рішенням начальника СІЗО, його заступника, а в разі їх відсутності - чергового помічника прогулянка припиняється для проведення перевірки.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що слідчі ізолятори зобов`язані дотримуватися передбаченого законодавством України режиму тримання осіб, взятих під вартою, що серед іншого вимагає утримуватися від порушення прав таких осіб. При цьому, особа може бути позбавлена прогулянки, якщо вона сама добровільно відмовиться від неї.

Для повного, об`єктивного та всебічного розгляду справи, судом апеляційної інстанції ухвалою від 15.11.2022 року запропоновано Державній установі «Одеський слідчий ізолятор» надати докази надання позивачеві годинної прогулянки у дати, зазначені у позовній заяві.

На виконання вимог ухвалу суду, 27.12.2022 р. Державна установа «Одеський слідчий ізолятор» надала до матеріалів справи копії акту №1 від 25.02.2022 р. про вилучення для знищення документів, протоколу №1 засідання експертної комісії від 25.02.2022 р., відомостей про проведення прогулянок від 08.01.2022 р., 14.01.2022 р., 10.02.2022 р. (а.с.1-17 т.2).

З акту від 25.02.2022 р. №1 «Про вилучення для знищення документів не внесених до Національного архівного фонду» та протоколу № 1 від 25.02.2022 р. встановлено, що зазначеним актом підтверджено знищення добових наказів ОУВП УДПтС та персональна розстановка, як такі що не мають культурної цінності та втратили практичне значення, разом з тим зазначені документи, як пояснив представник відповідача в судовому засіданні, не містили відомостей кого конкретно з засуджених було виведено на прогулянку, а лише містили інформацію про загальну кількість засуджених виведених на прогулянку.

Також, дослідивши надані відповідачем копії відомостей про прогулянку за 08.01.2022 р., 14.11.2022 р., 10.02.2022 р. (а.с.12-14) суд зазначає. що такі відомості лише підтверджують факт їх заповнення щодо кількості засуджених, які знаходились у відповідній камері, номер камери та номер двора в який виходять засудженні на прогулянку, проте в зазначених відомостях не зазначається кого саме із засуджених виводили на прогулянку, тобто зазначені докази не підтверджують виведення з камери №555 засудженого ОСОБА_1 на прогулянку у визначений в ньому час.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що відповідачем належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження того, що позивач був виведений 19 серпня 2021 року, 08 вересня 2021 року, 23 вересня 2021 року, 28 вересня 2021 року, 07 листопада 2021 року, 16 грудня 2021 року, 30 грудня 2021 року, 08 січня 2022 року, 14 січня 2022 року, 10 лютого 2022 року на щоденну прогулянку до суду надано не було.

Частиною 2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Отже, колегія суддів вважає, що ДУ «Одеський слідчий ізолятор» заперечуючи проти позову, в порушення вимог ч.2 ст. 77 КАС України, не надало жодних належних і допустимих доказів на підтвердження факту виведення позивача на прогулянку у визначений час.

Європейськими пенітенціарними правилами (Рекомендація № R (2006)2 Комітету Міністрів держав-учасниць) від 12.02.1987 передбачено, що при поводженні з усіма особами, позбавленими волі, необхідно дотримуватись їхніх прав людини. Особи, позбавлені волі, зберігають усі права, яких вони не були законно позбавлені за рішенням суду, відповідно до якого вони засуджені до позбавлення волі чи взяті під варту. Утримання ув`язнених в умовах, які порушують їхні права людини, не може бути виправдано нестачею ресурсів (п. 1, 2, 4 Частини I Основні принципи).

Таким чином, адміністрацією Державної установи «Одеський слідчий ізолятор» не було вжито належних заходів для виведення засудженого на щоденну прогулянку відповідно до вимог чинного законодавства, чим допущено протиправну бездіяльність внаслідок невиконання обов`язку, встановленого законом, при цьому належних доказів на спростування зазначених доводів відповідачем суб`єктом владних повноважень суду не надано.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не виведення позивача на щоденну прогулянку, однак не погоджується з усіма датами в які суд визнав протиправну бездіяльність відповідача та зазначає наступне.

З матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_1 в запиті до ДУ «Одеський слідчий ізолятор» від 15.03.2022 р. просив надати інформацію щодо не виведення його на щоденну прогулянку 22.07.2021 року, а в позовній заяві просив визнати протиправність дій щодо не виведення на прогулянку 01.07.2021 р., зазначеним відмінностям щодо дати суд першої інстанції не надав оцінки та задовольнив позов в редакції викладеній позивачем, проте колегія суддів вважає, що такі обставини викликають сумнів у суду щодо порушення прав позивача 01.07.2021 р., оскільки в судовому засіданні ОСОБА_1 не надав суду будь-яких пояснень щодо не виведення його на прогулянку 01.07.2021 р., з чого суд робить висновок про те, що права позивача у цей день відповідачем порушенні не були, а щодо 22.07.2021 р. то позивачем такі позовні вимоги не заявляються, а тому судова колегія вважає, що суд дійшов помилкового висновку про порушення прав позивача 01.07.2021 р.

Також, колегія суддів вважає, що Державною установою «Одеський слідчий ізолятор» не було порушено прав ОСОБА_1 щодо не виведення на щоденну прогулянку 24.02.2022 р., оскільки введення в Україні 24.02.2022 р. воєнного стану та значна кількість вибухів у місті Одеса та Одеській області 24.02.2022 р., що є загально відомим фактом, який не потребує доказування, були надзвичайною та невідворотною обставиною, що об`єктивно унеможливлювало виконання Державною установою «Одеський слідчий ізолятор» зобов`язань щодо виведення у цей день засуджених на щоденну прогулянку, тому колегія суддів вважає, що з метою забезпечення безпеки життя та здоров`я ув`язнених (засуджених), персоналу установи, в діях відповідача була відсутня протиправність дій щодо не виведення ОСОБА_1 24.02.2022 р. на щоденну прогулянку.

З огляду на викладене, судова колегія вважає, що матеріалами справи не встановлена протиправність бездіяльності відповідача щодо не виведення ОСОБА_1 на щоденну прогулянку 01.07.2021 року та 24.02.2022 року.

При цьому суд апеляційної інстанції під час апеляційного розгляду справи врахував позицію ДУ «Одеський слідчий ізолятор» викладену в апеляційній скарзі щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права щодо не належного сповіщення відповідача про відкриття провадження у цій справі, що позбавило Державну установу «Одеський слідчий ізолятор» приймати участь у розгляді справи, надавати свої пояснення та докази в суді першої інстанції.

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню, а саме колегія суддів встановила протиправність бездіяльності Державної установи «Одеський слідчий ізолятор» щодо не виведення ОСОБА_1 , засудженого Малиновським районним судом м. Одеси, на щоденну прогулянку 19 серпня 2021 року, 08 вересня 2021 року, 23 вересня 2021 року, 28 вересня 2021 року, 07 листопада 2021 року, 16 грудня 2021 року, 30 грудня 2021 року, 08 січня 2022 року, 14 січня 2022 року та 10 лютого 2022 року, оскільки відповідачем до суду не надано належних та допустимих доказів які б свідчили про виконання ДУ «Одеський слідчий ізолятор» обов`язку щодо виведення позивача на щоденні прогулянку у визначенні дні.

Також, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди.

Відповідно до положень ст.56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема, у моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я.

При вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають доведенню: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди необхідно визначати залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, і при цьому слід виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Також слід зазначити, що на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини та основних свобод суд може присудити компенсацію за моральну шкоду, заподіяну заявнику, якщо визнання порушеного права само по собі буде, виходячи із суті справи, недостатнім.

Як вже зазначалося, судом встановлено, що порушення прав позивача відбулося внаслідок протиправної бездіяльності відповідача щодо не виведення його у визначені у графіку дні на прогулянку.

Відповідно до Пленуму Верховного Суду України „Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди № 4 від 31.03.1995 року із змінами та доповненнями при розгляді справ за позовами про відшкодування моральної шкоди на підставі ст.56 Конституції України судам слід мати на увазі, що при встановленні факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, місцевого самоврядування або їх посадових чи службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень вона підлягає відшкодуванню за рахунок держави. Таким чином, суд дійшов висновку про необхідність відшкодування моральної шкоди на користь позивача з Державного бюджету України.

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 року у справі №464/3789/17. Зокрема, Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.

У практиці Європейського Суду з прав людини порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди.

Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди.

Позивачем заявлено до стягнення сума моральної шкоди у розмірі 100000 грн., однак ОСОБА_1 не обгрунтовав чому саме така сума визначає розмір заподіяної моральної шкоди.

Судом встановлено, що позивача не було виведено на щоденну прогулянку протягом 6 місяців 10 разів, тому суд вважає за можливе стягнути на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 400 грн. за один день, в який Державною установю Одеський слідчий ізолятор» було порушено його право на щоденну прогулянку, що в загальному розмірі становить 4 000 грн.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги ОСОБА_1 та Державної установи «Одеський слідчий ізолятор» підлягають частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Відповідно до ч.1, 2 ст. 317 КАС України передбачено, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та порушення норм процесуального права, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 262, 263, 308, 310, 315, 316, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги Державної установи «Одеський слідчий ізолятор» та ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 01 серпня 2022 року скасувати.

Ухвалити нове судове рішення, яким адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Державної установи «Одеський слідчий ізолятор» щодо не виведення ОСОБА_1 , засудженого Малиновським районним судом м. Одеси, на щоденну прогулянку 19 серпня 2021 року, 08 вересня 2021 року, 23 вересня 2021 року, 28 вересня 2021 року, 07 листопада 2021 року, 16 грудня 2021 року, 30 грудня 2021 року, 08 січня 2022 року, 14 січня 2022 року та 10 лютого 2022 року.

Стягнути з Державного бюджету України за рахунок бюджетних асигнувань Державної установи «Одеський слідчий ізолятор» /, 65059, м.Одеса, Люстдорфська дорога, 11/ на користь ОСОБА_1 /РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 / в рахунок відшкодування моральної шкоди 4000 грн. /чотири тисячі гривень/.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Відповідно до ст. 325-328 КАС України постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає крім випадків: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Повний текст складено та підписано 02.03.2023 року

Головуюча суддя: Л.Є. Зуєва

Суддя: М.П. Коваль

Суддя: І.О. Турецька