Справа № 400/319/22
Суддя: Джабурія О.В.
Дата ухвалення: 2023-03-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 березня 2023 р.м.ОдесаСправа № 400/319/22
Головуючий в 1 інстанції: Ярощук В.Г.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Джабурія О.В.

суддів - Вербицька Н.В.

- Кравченка К.В.

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 27 грудня 2022 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції Національної поліції України про визнання протиправним та скасування наказу від 02.12.2021 року №1708 о/с; поновлення на посаді; стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

ПОЗОВНІ ВИМОГИ ТА

НАСЛІДКИ ВИРІШЕННЯ ПОЗОВУ СУДОМ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

11.01.2022 року до Миколаївського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції Національної поліції України про:

- визнання протиправним та скасування наказу начальника Департаменту патрульної поліції Національної поліції України Жукова Є.О. від 02.12.2021 року №1708 о/с про звільнення ОСОБА_1 з займаної посади та служби в поліції відповідно до п.11 частини 1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію» у зв`язку з набуттям громадянства або підданства іншої держави;

- поновлення позивачки на посаді інспектора взводу №2 роти №2 батальйону №1 управління патрульної поліції у Миколаївській області Департаменту патрульної поліції Національної поліції України.

В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначає, що її звільнення здійснено з порушенням вимог статті 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» та пункту 11 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію», оскільки автоматичне набуття позивачкою громадянства Російської Федерації умов не визнається Україною, що вказує на протиправність наказу про її звільнення, у зв`язку з чим вона підлягає поновленню на роботі та займаній посаді.

Відповідач у відзиві на позовну заяву просить у задоволенні позову відмовити, оскільки на момент прийняття позивачки на службу до Національної поліції України вона не надала повної та достовірної інформації до приймальної комісії, а також відповідних документів до відділу кадрового забезпечення відповідача щодо наявного у неї другого громадянства. Таким чином, позивачка свідомо приховала цю інформацію виключно з корисною метою. Вона мала змогу відмовитись від громадянства країни-агресора, звернувшись до відповідного дипломатичного представництва або консульських установ Російської Федерації. Вказані факти унеможливлюють, на переконання відповідача, поновлення позивачки на службі в Національній поліції.

Позивачка правом на подання відповіді на відзив не скористалася.

Справу розглянуто в порядку письмового провадження.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 27 грудня 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ) до Департаменту патрульної поліції Національної поліції України (вул. Федора Ернста, 3, м. Київ, 03048; ) про визнання протиправним та скасування наказу від 02.12.2021 №1708 о/с, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовлено повністю.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій апелянт просить скасувати рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 27 грудня 2022 року та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі. Апелянт вважає зазначене рішення незаконним, необґрунтованим, таким, що винесене з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права, а тому, на думку апелянта, є всі підстави для скасування рішення.

08.02.2023 року (вх.№2590/23) до суду апеляційної інстанції від Департаменту патрульної поліції Національної поліції України надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому сторона відповідача просить відмовити ОСОБА_1 у задоволенні апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст.311 КАС України суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

КОЛЕГІЯ СУДДІВ ВСТАНОВИЛА

З 10.06.2013 року по 03.04.2014 року позивачка працювала на посаді інспектора кредитного відділу споживчого кредитування м. Севастополя управління споживчого кредитування Кримського регіону департаменту розвитку мережі споживчого кредитування лівобережжя України ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «ДЕЛЬТА БАНК», що підтверджується записами №№ 1 і 2 Трудової книжки позивачки серія НОМЕР_2 .

В абзаці третьому частини другої статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» констатовано, що Автономна Республіка Крим та місто Севастополь є тимчасово окупованими Російською Федерацією з 20 лютого 2014 року.

Відповідно до витягу з вебсайту service.nalog.ru позивачка має паспорт держави-агресора серії НОМЕР_3 .

Згідно із записом №3 Трудової книжки позивачки серія НОМЕР_2 , вона прийнята з 12.10.2015 року на службу в органи внутрішніх справ України, а з 07.11.2015 року на службу в органи Національної поліції України. З 12.07.2018 року позивачка займала посаду інспектора взводу №2 роти №2 батальйону №1 управління патрульної поліції в Миколаївській області Департаменту патрульної поліції.

22.10.2021 року до відповідача надійшов лист Миколаївського управління Департаменту внутрішньої безпеки від 19.10.2021 року №1312/42-14/02-21 з матеріалами щодо отримання позивачкою громадянства Російської Федерації.

На підставі наказу управління патрульної поліції в Миколаївській області Департаменту патрульної поліції від 29.10.2021 року №238 «Про призначення службового розслідування та утворення дисциплінарної комісії» за фактом можливого порушення службової дисципліни позивачкою, що виразилось ймовірно у недотриманні статей 17, 59, 61 та 77 Закону України «Про Національну поліцію», призначено службове розслідування.

29.10.2021 року дисциплінарна комісія склала Висновок службового розслідування, в якому зазначено, зокрема:

- відомості, які стали підставою для призначення службового розслідування, є такими, що знайшли своє підтвердження;

- начальнику відділу кадрового забезпечення управління патрульної поліції в Миколаївській області Департаменту патрульної поліції підполковнику поліції ОСОБА_2 на підставі висновку службового розслідування підготувати подання на звільнення та направити його до Управління кадрового забезпечення Департаменту патрульної поліції.

Поряд з цим, у Висновку службового розслідування зазначено, що в діях позивачки ознак дисциплінарного правопорушення не вбачається.

Згідно з наказом Департаменту патрульної поліції Національної поліції України від 02.12.2021 року №1708 о/с «По особовому складу» (далі Наказ № 1708 о/с) старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1 (0005001), інспектора взводу №2 роти №2 батальйону №1, звільнено зі служби в поліції по управлінню патрульної поліції в Миколаївській області з 02.12.2021 року відповідно до пункту 11 частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію».

Вважаючи наказ №1708 о/с протиправним, позивачка звернувся до суду із зазначеним позовом.

ЗАСТОСУВАННЯ НОРМ ПРАВА

Вимогами ч.1 ст.2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до вимог ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Керуючись положеннями вищевказаних законів, Кодексом та контекстом Конституції України можна зробити висновок, що однією з найважливіших тенденцій розвитку сучасного законодавства України є розширення сфери судового захисту, в тому числі судового контролю за правомірністю і обґрунтованістю рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень.

Надаючи правову оцінку законності і обґрунтованості рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до вимог ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої статті 1 Дисциплінарного статуту Національної поліції України, затвердженого Законом України від 15.03.2018 року №233-VIII (далі Дисциплінарний статут), службова дисципліна це дотримання поліцейським Конституції і законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актів Президента України і Кабінету Міністрів України, наказів Національної поліції України, нормативно-правових актів Міністерства внутрішніх справ України, Присяги поліцейського, наказів керівників.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 14 Дисциплінарного статуту службове розслідування це діяльність із збирання, перевірки та оцінки матеріалів і відомостей про дисциплінарний проступок поліцейського.

Службове розслідування проводиться з метою своєчасного, повного та об`єктивного з`ясування всіх обставин вчинення поліцейським дисциплінарного проступку, встановлення причин і умов його вчинення, вини, ступеня тяжкості дисциплінарного проступку, розміру заподіяної шкоди та для підготовки пропозицій щодо усунення причин вчинення дисциплінарних проступків.

Службове розслідування призначається за письмовим наказом керівника, якому надані повноваження із застосування до поліцейського дисциплінарного стягнення.

Підставою для призначення службового розслідування є заяви, скарги та повідомлення громадян, посадових осіб, інших поліцейських, засобів масової інформації (далі повідомлення), рапорти про вчинення порушення, що має ознаки дисциплінарного проступку, або безпосереднє виявлення ознак такого проступку посадовою особою поліції, за наявності достатніх даних, що вказують на ознаки дисциплінарного проступку.

Згідно з частиною першою статті 15 Дисциплінарного статуту проведення службового розслідування за фактом порушення поліцейським службової дисципліни здійснюють дисциплінарні комісії.

Абзацом першим пункту 4 розділу ІІ Порядку проведення службових розслідувань у Національній поліції України, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.11.2018 року №893, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 28.11.2018 року за №1355/32807 (далі Порядок №893), встановлено, що у наказі про призначення службового розслідування та утворення дисциплінарної комісії визначаються голова та члени дисциплінарної комісії, зазначається підстава проведення службового розслідування, а також прізвище, ім`я, по батькові, посада поліцейського, стосовно якого воно проводитиметься (у разі якщо на час призначення службового розслідування це відомо).

Отже, у разі отримання інформації про можливе вчинення поліцейським правопорушення, відповідний керівник приймає наказ про призначення службового розслідування та утворення дисциплінарної комісії, в якому зазначається підстава проведення службового розслідування, а також прізвище, ім`я, по батькові, посада поліцейського, стосовно якого воно проводитиметься (у разі якщо на час призначення службового розслідування це відомо).

ОБГРУНТУВАННЯ ДОВОДІВ СТОРІН

Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 22.10.2021 року до відповідача надійшов лист Миколаївського управління Департаменту внутрішньої безпеки від 19.10.2021 року №1312/42-14/02-21 з матеріалами щодо порушення позивачкою законодавства про проходження служби в органах Національної поліції України, а саме: отримання нею громадянства Російської Федерації.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що у відповідача були наявні правові підстави для прийняття наказу від 29.10.2021 року №238 «Про призначення службового розслідування та утворення дисциплінарної комісії», відповідно до якого за вищевказаним фактом призначено службове розслідування та утворено для його проведення дисциплінарну комісію.

Частиною першою статті 16 Дисциплінарного статуту встановлено, що службове розслідування проводиться та має бути завершено не пізніше одного місяця з дня його призначення керівником.

Відповідно до пункту 2 розділу V Порядку №893 службове розслідування розпочинається із дня видання наказу про його призначення та завершується в день затвердження керівником, який призначив службове розслідування, чи особою, яка виконує його обов`язки, висновку службового розслідування. Якщо закінчення строку проведення службового розслідування припадає на вихідний чи інший неробочий день, останнім днем строку є перший після нього робочий день.

Згідно з підпунктами 4 і 5 пункту 1 розділу ІІІ Положення про дисциплінарні комісії в Національній поліції України, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.11.2018 року №893, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 28.11.2018 року за №1356/32808, дисциплінарна комісія під час проведення щодо поліцейського службового розслідування має право одержувати в органах, закладах, установах поліції та їх підрозділах чи за запитом в інших органах державної влади та органах місцевого самоврядування необхідні документи або їх копії та долучати до матеріалів службового розслідування; вивчати документи, що мають стосунок до службового розслідування, у разі потреби знімати з них копії і долучати до матеріалів службового розслідування.

Згідно з пунктами 1 розділу VI Порядку № 893 зібрані під час проведення службового розслідування матеріали та підготовлені дисциплінарною комісією документи формуються нею у справу. Підсумковим документом службового розслідування є висновок службового розслідування, який складається зі вступної, описової та резолютивної частин. Висновок службового розслідування готує і підписує дисциплінарна комісія.

З матеріалів справи вбачається, що дисциплінарна комісія склала Висновок службового розслідування 29.10.2021 року, тобто службове розслідування було завершено не пізніше одного місяця з дня його призначення.

За результатами службового розслідування дисциплінарна комісія прийшла до висновку про підтвердження факту набуття позивачкою громадянства Російської Федерації.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 не заперечується факт наявності в неї паспорта громадянина Російської Федерації. В той же час, апелянт зазначає, що громадянство вона отримала в червні 2014 року примусово та автоматично, перебуваючи на тимчасово окупованій території, після початку окупації міста Севастополя та Автономної Республіки Крим Російською Федерацією.

З огляду на наведене, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з вимогами частини першої статті 17 Закону України «Про Національну поліцію» (далі Закон №580-VIII) (у редакції, чинній до 30.04.2022 року на момент виникнення спірних правовідносин) поліцейським є громадянин України, який склав Присягу поліцейського, проходить службу на відповідних посадах у поліції і якому присвоєно спеціальне звання поліції.

Відповідно до абзацу першого частини першої статті 59 Закону №580-VIII служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконанням покладених на поліцію повноважень.

Пунктами 1, 2 і 3 частини першої статті 18 Закону №580-VIII встановлено, що поліцейський зобов`язаний, зокрема, неухильно дотримуватися положень Конституції України, законів України та інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції, та Присяги поліцейського; професійно виконувати свої службові обов`язки відповідно до вимог нормативно-правових актів, посадових (функціональних) обов`язків, наказів керівництва; поважати і не порушувати прав і свобод людини.

Відповідно до пунктів 1, 2 і 5 частини третьої статті 1 Дисциплінарного статуту службова дисципліна, крім основних обов`язків поліцейського, визначених статтею 18 Закону України «Про Національну поліцію», зобов`язує поліцейського:

- бути вірним Присязі поліцейського, мужньо і вправно служити народу України;

- знати закони, інші нормативно-правові акти, що визначають повноваження поліції, а також свої посадові (функціональні) обов`язки;

- вживати заходів до негайного усунення причин та умов, що ускладнюють виконання обов`язків поліцейського, та негайно інформувати про це безпосереднього керівника.

Згідно з пунктом 11 частини першої статті 77 Закону №580-VIII поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється у зв`язку з набуттям громадянства або підданства іншої держави.

Пунктом 1 частини першої статті 2 Закону України «Про громадянство України» встановлено, що законодавство України про громадянство ґрунтується, зокрема, на такому принципі як єдиного громадянства громадянства держави України, що виключає можливість існування громадянства адміністративно-територіальних одиниць України. Якщо громадянин України набув громадянство (підданство) іншої держави або держав, то у правових відносинах з Україною він визнається лише громадянином України. Якщо іноземець набув громадянство України, то у правових відносинах з Україною він визнається лише громадянином України.

Відповідно до частини четвертої статті 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» примусове автоматичне набуття громадянами України, які проживають на тимчасово окупованій території, громадянства Російської Федерації не визнається Україною та не є підставою для втрати громадянства України.

Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що поліцейський підлягає звільненню зі служби в поліції, а служба поліції припиненню у зв`язку з набуттям громадянства або підданства іншої держави не залежно від наявності (відсутності) факту припинення громадянства України такого поліцейського. При цьому, автоматичне набуття громадянами України, які проживають на тимчасово окупованій території, громадянства Російської Федерації не вважається набуттям такого громадянства.

Абзацами першим і другим пункту 1 частини першої статті 19 Закону України «Про громадянство України» встановлено, що підставами для втрати громадянства України є добровільне набуття громадянином України громадянства іншої держави, якщо на момент такого набуття він досяг повноліття. Добровільним набуттям громадянства іншої держави вважаються всі випадки, коли громадянин України для набуття громадянства іншої держави повинен був звертатися із заявою чи клопотанням про таке набуття відповідно до порядку, встановленого національним законодавством держави, громадянство якої набуто.

Згідно з вимогами ст.10 Федерального закону Російської Федерації «Про громадянство Російської Федерації» документом, що посвідчує громадянство Російської Федерації, є паспорт громадянина Російської Федерації або інший документ, який містить вказівку на громадянство особи.

Відповідно до пункту 11 Положення про паспорт громадянина Російської Федерації, затвердженого постановою Уряду Російської Федерації від 08.07.1997 року №828, для отримання паспорта громадянин подає заяву за формою, встановленою Міністерством внутрішніх справ Російської Федерації.

Таким чином, для отримання паспорта громадянина Російської Федерації особа повинна вчинити усвідомлену вольову дію, а саме: подати відповідну заяву до органів Міністерства внутрішніх справ Російської Федерації.

Як зазначено у Висновку службового розслідування від 29.10.2021 року, відповідно до витягу з сайту service.nalog.ru встановлено, що позивачка має паспорт громадянина Російської Федерації серія НОМЕР_3 . Зазначений факт не заперечувався позивачем-апелянтом.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачка отримала паспорт громадянина країни-окупанта добровільно та свідомо.

Таким чином, при розгляді справи судами першої та апеляційної інстанцій не встановлено порушень з боку відповідача. Його дії щодо звільнення позивачки зі служби в поліції відповідно до пункту 11 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» (у зв`язку з набуттям громадянства або підданства іншої держави) є правомірними.

Разом з цим, колегія суддів зауважує, що паспорт громадянина держави-агресора позивачка отримала в червні 2014 року. Законодавством цієї держави передбачена можливість виходу з її громадянства особами на підставі їх добровільного волевиявлення у спрощеному порядку (стаття 19 Федерального закону Російської Федерації «Про громадянство Російської Федерації»). Проте, протягом 8 років з дня отримання вказаного паспорта, з яких понад 6 років позивачка проходила службу в органах Національної поліції України, вона цього не зробила.

Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги є несуттєвими, фактично аналогічні тим, які були викладені позивачкою у позові, та яким судом першої інстанції була надана належна правова оцінка, а відтак, такі доводи встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Згідно з вимогами ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до вимог ч.2 ст.6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно з вимогами п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Підсумовуючи усе наведене вище, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції прийняв законне та обґрунтоване рішення про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до вимог ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу, а в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Отже, в адміністративному процесі, як виняток із загального правила, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень встановлена презумпція його винуватості. Презумпція винуватості покладає на суб`єкта владних повноважень обов`язок аргументовано, посилаючись на докази, довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності та спростувати твердження позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень норм матеріального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до вимог п.1 ч.1 ст.315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Керуючись ст.ст. 308; 311; 315; 316; 321; 322; 325 КАС України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 27 грудня 2022 року без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення з підстав, передбачених статтею 328 КАС України.

Головуючий суддя Джабурія О.В.
Судді Вербицька Н. В. Кравченко К.В.