Справа № 380/25357/21
Суддя: Глушко Ігор Володимирович
Дата ухвалення: 2023-03-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2023 рокуЛьвівСправа № 380/25357/21 пров. № А/857/15736/22

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді: Глушка І.В.,

суддів: Довгої О.І., Запотічного І.І.,

розглянувши у порядку письмового провадження в м.Львові апеляційні скарги ОСОБА_1 та Національної служби здоров`я України на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 05 жовтня 2022 року, ухвалене суддею Кравців О.Р. у м. Львові о 11:02, повний текст якого складений 14 жовтня 2022 року, у справі №380/25357/21 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Національної служби здоров`я України про визнання протиправними та скасування окремих положень індивідуальних актів та зобов"язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

23 грудня 2021 року позивач - ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до відповідача - Національної служби здоров`я України, у якому просила:

- визнати протиправним та скасувати наказ НСЗУ від 29.10.2021 №512 в частині встановлення ОСОБА_1 начальнику управління бухгалтерського обліку та звітності Департаменту фінансів та бухгалтерського обліку, надбавки за інтенсивність праці в розмірі 10 відсотків посадового окладу;

- визнати протиправним та скасувати наказ НСЗУ від 04.08.2021 №361 в частині встановлення ОСОБА_1 , начальнику управління бухгалтерського обліку та звітності Департаменту фінансів та бухгалтерського обліку, премії за липень 2021 року у розмірі 5%;

- визнати протиправним та скасувати наказ від 26.10.2021 №495 в частині встановлення ОСОБА_1 , начальнику управління бухгалтерського обліку та звітності Департаменту фінансів та бухгалтерського обліку, премії за вересень 2021 року у розмірі 5%;

- зобов`язати Національну службу здоров`я України провести з 01.10.2021 перерахунок заробітної плати та виплатити надбавку за інтенсивність ОСОБА_1 , начальнику управління бухгалтерського обліку та звітності Департаменту фінансів та бухгалтерського обліку, встановлену у розмірі 380% посадового окладу, на підставі наказу НСЗУ від 12.04.2021 №156;

- зобов`язати Національну службу здоров`я України внести зміни до додатку №1 до наказу №361 від 04.08.2021 шляхом встановлення ОСОБА_1 , начальнику управління бухгалтерського обліку та звітності Департаменту фінансів та бухгалтерського обліку, премії за липень 2021 року у розмірі 20% та, відповідно, донарахувати і виплатити премію ОСОБА_1 , начальнику управління бухгалтерського обліку та звітності Департаменту фінансів та бухгалтерського обліку, за липень 2021 року у встановленому розмірі 20%;

- зобов`язати Національну службу здоров`я України внести зміни до додатку №1 до наказу №495 від 26.10.2021 шляхом встановлення ОСОБА_1 , начальнику управління бухгалтерського обліку та звітності Департаменту фінансів та бухгалтерського обліку, премії за вересень 2021 року у розмірі 20% та, відповідно, донарахувати і виплатити премію ОСОБА_1 , начальнику управління бухгалтерського обліку та звітності Департаменту фінансів та бухгалтерського обліку, за вересень 2021 року у встановленому розмірі 20%;

- стягнути з Національної служби здоров`я України моральну шкоду в сумі 20000,00 грн.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 05 жовтня 2022 року адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправним встановлення ОСОБА_1 премії за липень 2021 року в розмірі 5% до посадового окладу, відповідно до наказу Національної служби здоров`я України від 04.08.2021 №361 «Про преміювання за липень 2021 року».

Визнано протиправним встановлення ОСОБА_1 премії за вересень 2021 року в розмірі 5% до посадового окладу, відповідно до наказу Національної служби здоров`я України від 26.10.2021 №495 «Про преміювання за вересень 2021 року».

Зобов`язано Національну службу здоров`я України здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 преміювання за липень 2021 року та вересень 2021 року в розмірі 20% до посадового окладу, з врахуванням виплачених сум.

У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Здійснено розполіл судових витрат, понесених позивачем на сплату судового збору.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, сторони оскаржили його в апеляційному порядку. Вважають, що оскаржуване рішення ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального і процесуального права та підлягає скасуванню з підстав, викладених у апеляційних скаргах.

Позивач просить скасувати оскаржуване судове рішення в частині відмови в задоволенні позову та ухвалити нове, яким позовні вимоги в цій частині задовольнити.

Відповідачем в апеляційній скарзі заявлено вимоги про скасуваня рішення суду в частині задоволених позовних вимог. Просить ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову в цій частині.

Переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг та відзиву позивача, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що в задоволенні апеляційних скарг слід відмовити.

Так, судом першої інстанції достовірно встановлено, матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 проходить державну службу в Національній службі здоров`я України на посаді начальника управління бухгалтерського обліку та звітності Департаменту фінансів та бухгалтерського обліку.

Наказом т.в.о. Голови НСЗУ Андрієм Віденським від 12.04.2021 №156 ОСОБА_1 , начальнику управління бухгалтерського обліку та звітності Департаменту фінансів та бухгалтерського обліку встановлено надбавку за інтенсивність праці в розмірі 380 відсотків посадового окладу з 01 квітня 2021 року.

Наказом НСЗУ від 27 квітня 2018 року №6 затверджено Положення про преміювання працівників апарату НСЗУ.

Згідно з пунктом 1.3 Положення про преміювання розмір премії працівників апарату НСЗУ встановлюється Головою НСЗУ (у разі його відсутності за рішенням особи, яка виконує його обов`язки) шляхом видання відповідного наказу.

Наказом НСЗУ від 28.04.2021 №194 позивачу встановлено розмір премії за квітень 2021 року у розмірі 30%.

Наказом НСЗУ від 28.05.2021 №245 позивачу встановлено розмір премії за травень 2021 року у розмірі 30%.

Наказом НСЗУ від 25.06.2021 №290 позивачу встановлено розмір премії за червень 2021 року у розмірі 30%.

Позивач вказує, що починаючи з липня 2021 року встановлення розмірів стимулюючих виплат різко, без жодних об`єктивних передумов, змінилося в сторону зменшення, внаслідок чого відповідачем було видано низку наказів: «Про преміювання за липень 2021 року» від 04 серпня 2021 №361, «Про преміювання за вересень 2021 року» від 26.10.2021 № 495, «Про встановлення надбавок» від 29.10.2021 №512.

Вважаючи вказані накази протиправними, а зменшення стимулюючих виплат незаконним, ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про захист свого порушеного права на належну оплату праці.

Надаючи юридичну оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами у справі, в межах доводів та вимог апеляційних скарг, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального та процесуального права, з огляду на таке.

Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

В силу статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди захищається законом.

Спеціальним законом, що регулює відносини, які виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, є Закон України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року № 889-VIII (далі - Закон №889-VIII, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Статтею 7 Закону № 889-VIII, серед іншого, визначено, що державний службовець має право на оплату праці залежно від займаної посади, результатів службової діяльності, стажу державної служби, рангу та умов контракту про проходження державної служби (у разі укладення).

Статтею 94 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про оплату праці» основна заробітна плата це - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Відповідно до частин першої - третьої статті 50 Закону № 889-VIII держава забезпечує достатній рівень оплати праці державних службовців для професійного виконання посадових обов`язків, заохочує їх до результативної, ефективної, доброчесної та ініціативної роботи.

Заробітна плата державного службовця складається з: 1) посадового окладу; 2) надбавки за вислугу років; 3) надбавки за ранг державного службовця; 6) премії (у разі встановлення).

За результатами роботи та щорічного оцінювання службової діяльності державним службовцям можуть встановлюватися премії. До премій державного службовця належать: 1) премія за результатами щорічного оцінювання службової діяльності; 2) місячна або квартальна премія відповідно до особистого внеску державного службовця в загальний результат роботи державного органу; 3) місячна або квартальна премія за належне виконання умов контракту про проходження державної служби (у разі укладення). При цьому загальний розмір премій, передбачених пунктом 2 цієї частини, які може отримати державний службовець за рік, не може перевищувати 30 відсотків фонду його посадового окладу за рік.

Джерелом формування фонду оплати праці державних службовців є державний бюджет. Фонд оплати праці державних службовців формується за рахунок коштів державного бюджету, а також коштів, які надходять до державного бюджету в рамках програм допомоги Європейського Союзу, урядів іноземних держав, міжнародних організацій, донорських установ. Порядок використання таких коштів, які надходять до державного бюджету, затверджується Кабінетом Міністрів України.

Згідно до підпункту пункту 2 постанови КМУ від 09.03.2006 року №268 "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів", надано право керівникам органів, зазначених у пункті 1 цієї постанови, у межах затвердженого фонду оплати праці здійснювати преміювання працівників відповідно до їх особистого вкладу в загальні результати роботи, а також до державних і професійних свят та ювілейних дат у 2006 році в межах коштів, передбачених на преміювання у кошторисі відповідного органу, та економії коштів на оплату праці, а починаючи з 1 січня 2007 року - у межах фонду преміювання, утвореного у розмірі не менш як 10 відсотків посадових окладів та економії фонду оплати праці.

Конкретні умови, порядок та розміри преміювання працівників визначаються у положенні про преміювання відповідного органу.

Положення про преміювання працівників апарату НСЗУ затверджено наказом НСЗУ від 27.04.2018 №6, розмір премії працівників апарату НСЗУ залежить від їх особистого внеску у загальний результат роботи з урахуванням таких критеріїв:

1.Якісне та своєчасне виконання завдань, визначених положенням про самостійний структурний підрозділ, у якому працює працівник, його посадовою інструкцією, а також дорученнями керівництва апарату НСЗУ та його безпосереднього керівника;

2. Ініціативність у роботі;

3. Терміновість виконання завдань;

4. Виконання додаткового обсягу завдань;

5. Дотримання трудової дисципліни.

Аналіз наведених норм Закону № 889-VIII, Положення про преміювання дозволяє дійти висновку, що рішення про встановлення премій та надбавки за інтенсивність праці встановлюються у межах фонду оплати праці згідно з наказом керівника відповідного податкового органу, з врахуванням ряду критеріїв.

Премія є виплатою індивідуального характеру, розмір якої залежить від особистого внеску та результатів роботи конкретно визначеного працівника, встановлення премії є диспозитивним правом, а не обов`язком керівника, яке реалізується останнім виходячи із якості роботи конкретного працівника, його продуктивності праці, результатів роботи та виплачується у межах коштів, передбачених у кошторисі на преміювання працівників.

Суд апеляційної інстанції, здійснивши перевірку оскаржуваних наказів суб`єкта владних повноважень щодо відповідності визначеним ч. 2 ст. 2 КАС України критеріям, вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно ч.1 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч.3 ст. 90 КАС України).

Як слідує з матеріалів справи, наказами про преміювання за квітень 2021 року від 28.04.2021 №194, за травень від 28.05.2021 №245, за червень 2021 від 25.06.2021 №290 згідно з додатками 1 до вказаних наказів, усі працівники Управління бухгалтерського обліку та звітності НСЗУ, в тому числі позивач, керуючись п. 6 ст. 52 Закону України «Про державну службу», постановою Кабінету Міністрів України від 24.12.2019 №112 «Про умови оплати праці працівників державних органів, на яких не поширюється дія вказаного закону», наказом Міністерства праці України від 02.10.1996 №77 «Про умови оплати праці робітників, зайнятих обслуговуванням органів виконавчої влади, місцевого самоврядування та їх виконавчих органів, органів прокуратури, судів та інших органів», Положенням про преміювання працівників апарату НСЗУ, затвердженого наказом НСЗУ від 27.04.2018 №6 премійовані у розмірі 30%.

Однак, 04.08.2021 видано спірний наказ «Про преміювання за липень 2021 року» №361 з додатком 1. Відповідно до цього додатку, начальнику управління бухгалтерського обліку та звітності Департаменту фінансів та бухгалтерського обліку Кирилів Марії визначено фактичний розмір премії за липень 2021 року у розмірі 5%.

26.10.2021 виданий спірний наказ «Про преміювання за вересень 2021 року» №495 з додатком 1. Відповідно до цього додатку, начальнику управління бухгалтерського обліку та звітності Департаменту фінансів та бухгалтерського обліку Кирилів Марії визначено фактичний розмір премії за липень 2021 року у розмірі 5%.

В поданні від 30.07.2021 про преміювання державних службовців Департаменту фінансів та бухгалтерського обліку за результатами роботи у липні 2021 року, в колонці «розрахунок розміру преміювання, % від посадового окладу» зазначено, що розрахунковий розмір премії від посадового окладу для державних службовців Департаменту фінансів та бухгалтерського обліку за липень 2021 року становить 20%, в т.ч. для ОСОБА_1 (т.1 а.с.105)

В поданні від 08.10.2021 про преміювання державних службовців Департаменту фінансів та бухгалтерського обліку за результатами роботи у вересні 2021 року, в стовпці «розрахунок розміру преміювання, % від посадового окладу» зазначено, що розрахунковий розмір премії від посадового окладу для державних службовців Департаменту фінансів та бухгалтерського обліку за липень 2021 року становить 20%, в т.ч. для ОСОБА_1 (т.1 а.с.106).

Проте, всупереч зазначеним розрахункам розміру преміювання та на відміну від інших державних службовців Департаменту фінансів та бухгалтерського обліку, яким встановлено премію у розмірі 20%, позивачу було встановлено фактичний розмір премії за липень та вересень 2021 року у розмірі 5%.

Таке зменшення відсоткового значення при встановленні премії позивачу за спірні періоди не пов`язано із обмеженим фінансуванням, призначеним на цю мету.

Підставою для встановлення вказаних розмірів премії стали подання директора Департаменту фінансів та бухгалтерського обліку-головного бухгалтера Л.Іванищук від 30.07.2021 та 08.10.2021, які не містять обґрунтування такого розподілу преміювання., в тому числі й щодо невиконання чи неналежного виконання позивачем приписів п. 2.1 Положення про преміювання.

Судом першої інстанції також слушно вказано не необгрунтованість пропозиції щодо розміру преміювання ОСОБА_2 у розмірі 5% від посадового окладу. Так, зміст подання не дозволяє встановити наявність причинно-наслідкового зв`язку між діями чи бездіяльністю позивача при виконанні посадових обов`язків, що свідчили б про те, що її особистий внесок у загальний результат роботи раптово став у рази менший ніж у інших державних службовців.

З огляду на наведене, спірні накази НСЗУ від 04.08.2021 №361 в частині встановлення ОСОБА_1 , начальнику управління бухгалтерського обліку та звітності Департаменту фінансів та бухгалтерського обліку, премії за липень 2021 року у розмірі 5%, від 26.10.2021 №495 в частині встановлення ОСОБА_1 , начальнику управління бухгалтерського обліку та звітності Департаменту фінансів та бухгалтерського обліку, премії за вересень 2021 року у розмірі 5% не відповідають критеріям правомірності, визначеним ч.2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, що має наслідком їх скасування.

Суд апеляційної інстанції погоджується із висновком суду першої інстанції, що належним способом захисту порушеного права позивача в цій частині є встановлення НСЗУ зобов`язання здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 преміювання за липень 2021 року та вересень 2021 року в розмірі 20% до посадового окладу, з врахуванням виплачених сум.

Щодо решти позовних вимог, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Пунктом 14 Прикінцевих та перехідних положень Закону №889 передбачалось, що керівники державної служби протягом двох років з дня набрання чинності цим Законом у межах економії фонду оплати праці мають право встановлювати державним службовцям додаткові стимулюючі виплати відповідно до Положення про застосування стимулюючих виплат, що затверджується Кабінетом Міністрів України.

Положення про застосування стимулюючих виплат державним службовцям, затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 18 січня 2017 року № 15 (в редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) визначає механізм застосування стимулюючих виплат державним службовцям з метою посилення мотивації працівників державних органів до високопрофесійної, результативної та високоякісної роботи.

Пунктом 2 вищевказаного Положення передбачено, що керівники державної служби в державному органі мають право встановлювати державним службовцям у межах економії фонду оплати праці додаткові стимулюючі виплати.

До додаткових стимулюючих виплат державним службовцям належать надбавки: 1) за інтенсивність праці; 2) за виконання особливо важливої роботи (п. 3 Положення №15).

Надбавка за інтенсивність праці встановлюється державним службовцям з урахуванням таких критеріїв: якість і складність підготовлених документів, терміновість виконання завдань, опрацювання та підготовка документів, ініціативність в роботі. Надбавка за виконання особливо важливої роботи встановлюється державним службовцям з урахуванням таких критеріїв: виконання завдань та функцій щодо реалізації пріоритетних напрямів державної політики, участь у розробленні проектів нормативно-правових актів, проведення експертизи таких актів, виконання роботи, що вимагає від працівника особливої організаційно-виконавчої компетентності та відповідальності, результатом якої є підвищення ефективності управління.

Надбавка керівникам державних органів та їх заступникам встановлюються керівником державної служби в державному органі.

За правилами п. 9 Положення у разі несвоєчасного виконання завдань, погіршення якості роботи надбавки скасовуються або їх розмір зменшується.

Так, наказом 12.04.2021 №156 позивачу було встановлено надбавку за інтенсивність праці в розмірі 380 відсотків посадового окладу з 01 квітня 2021 року (т.1 а.с.84).

Підставою для видання оспорюваного наказу «Про встановлення надбавок» від 29.10.2021 №512, яким позивачу встановлено надбавку у розмірі 10% слугувало подання директора Департаменту фінансів та бухгалтерського обліку - головного бухгалтера Національної служби здоров`я України ОСОБА_3 , в якому пропонувалося зняти з позивача вищевказану надбавку у зв`язку з невиконанням нею посадових обов`язків, наявність значного обсягу зауважень та допущених помилок, а також недотримання встановлених строків обсягів роботи.

Слід зазначити, що обставини невиконання доручень керівництва у повному обсязі позивачем не спростовуються. Доводи позовної заяви, апеляційної скарги зводяться до наявності конфлікт інтересів, який виник у межах реалізації службового повноваження (прийняття спірного наказу).

Згідно доводів позивача, дійсною причиною скасування надбавки слугувало не підписання позивачем бухгалтерських регістрів (меморіальні ордери за грудень 2020 року). Таке не підписання супроводжувалося виявленням позивачем неправомірного списання дебіторської заборгованості.

Неправомірне списання дебіторської заборгованості стало причиною проведення внутрішнього аудиту НСЗУ, передачі матеріалів в правоохоронні органи та відсторонення від виконання обов`язків директора департаменту Департаменту фінансів та бухгалтерського обліку - головного бухгалтера Л. Іванищук та заступника директора Департаменту фінансів та бухгалтерського обліку - заступника головного бухгалтера Т.Семенюк.

При цьому щодо тверджень позивача про те, що нею, в порядку ст. 11 Закону України «Про державну службу», подавалися службові записки щодо незаконних дій з дебіторською заборгованістю та блокування роботи структурного підрозділу, які стали підставою для порушення дисциплінарного провадження стосовно окремих посадових осіб НСЗУ, у тому числі директора Департаменту фінансів та бухгалтерського обліку - головного бухгалтера Л.Іванищук, і вказані обставини, на переконання ОСОБА_1 , свідчать про приватний інтерес, слід зазначити, що такі обставними не є предметом розгляду у межах спірних правовідносин.

Суд зауважує, що встановлення надбавки за інтенсивність праці державному службовцю є дискреційним повноваженням керівника державного органу.

При цьому право отримувати надбавку за інтенсивність праці не є безумовним, не може пов`язуватися лише з фактом перебування на посаді державної служби в державному органі, а здійснюється безпосереднім керівником та керівником самостійного структурного підрозділу за результатами оцінювання відповідності виконання посадових обов`язків державним службовцем критеріям: своєчасності виконання завдань, якості виконання роботи, ініціативності. Виконання посадових обов`язків державним службовцем повинно відповідати зазначеним вище критеріям, а розмір надбавки може змінюватися як у бік збільшення, так і у бік зменшення.

Зі змісту наказу про встановлення надбавок прослідковується, що, на відміну від премії, розмір якої встановлювався однаковим для всіх працівників, надбавка за інтенсивність праці у кожному конкретному випадку призначалася індивідуально (т.1 а.с.84-86).

В даному випадку, встановлення надбавки ОСОБА_1 у розмірі 10% від посадового окладу було ініційоване за результатами аналізу неналежного виконання у період з вересня по жовтень 2021 року посадових обов`язків, визначених посадовою інструкцією начальника управління бухгалтерського обліку та звітності Департаменту фінансів та бухгалтерського обліку ОСОБА_1 , а також недотримання нею строків виконання завдань (т.1 а.с.91-92).

Також у додатках 1, 2 до подання директора Департаменту фінансів та бухгалтерського обліку про перегляду розміру надбавки за інтенсивність праці, зокрема ОСОБА_1 зазначено, що невиконання ОСОБА_1 її посадових обов`язків щодо забезпечення нею відображення у документах достовірного та повного обсягу інформації про господарські операції призвело до відображення в бухгалтерському обліку дебіторської заборгованості у сумі 17757969,82 грн по мірі надходження коштів на рахунки НСЗУ (т.1 а.с.93-102).

На спростування вказаних обставини позивач покликається на відсутність документів, що є носіями інформації про несвоєчасне та неякісне виконання нею своїх посадових обов`язків, окрім згаданого подання і додатків до нього, Однак вказані позивачем обставини не підлягають врахуванню судом, оскільки відповідно до п. 6 ст. 9 Закону України «Про державну службу» державний службовець у разі виникнення у нього сумніву щодо законності виданого керівником наказу (розпорядження), доручення повинен вимагати його письмового підтвердження, після отримання якого зобов`язаний виконати такий наказ (розпорядження), доручення. Одночасно з виконанням такого наказу (розпорядження), доручення державний службовець зобов`язаний у письмовій формі повідомити про нього керівника вищого рівня або орган вищого рівня. У такому разі державний службовець звільняється від відповідальності за виконання зазначеного наказу (розпорядження), доручення, якщо його буде визнано незаконним у встановленому законом порядку, крім випадків виконання явно злочинного наказу (розпорядження), доручення. У разі отримання ОСОБА_1 чи іншими фахівцями Департаменту фінансів та бухгалтерського обліку неправомірних доручень ОСОБА_4 щодо відображення в бухгалтерському обліку дебіторської заборгованості по мірі надходження коштів на рахунки НСЗУ від надавачів медичних послуг мали б здійснити відповідні заходи, однак позивач передбачених дій не вчинила.

У результаті проведення ОСОБА_4 контролю за відображенням в бухгалтерському обліку всіх господарських операцій, що проводяться в НСЗУ було виявлено факт внесення ОСОБА_1 , недостовірних даних до Звіту про заборгованість за бюджетними коштами (форма 7Д) станом на 01.07.2021 в частині не відображення дебіторської заборгованості у сумі 47813691,70 грн. Дане порушення ОСОБА_1 вимог ч. 1 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та пункту 2 Розділу І Порядку складання фінансової, бюджетної звітності розпорядниками та одержувачами бюджетних коштів, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.01.2012 №44 висвітлено ОСОБА_4 у Додатку 1 до Подання директора департаменту фінансів та бухгалтерського обліку - головного бухгалтера від 27.10.2021. Позивачем вказані обставини не спростовані.

Крім того, підставою для зменшення надбавки стало також недотримання позивачем строків виконання доручень, а саме: в абзаці 2 пункту 1 доручення від 10.09.21 №7.1.1-04/55-21 ОСОБА_1 було доручено провести аналіз даних щодо збільшення/зменшення розміру дебіторської заборгованості надавачів первинної медичної допомоги на підставі виставлених претензій за результатами здійснених перерахунків протягом 2021 року у період з 01.07.2021 по 10.09.2021 та надати директору Департаменту фінансів та бухгалтерського обліку головному бухгалтеру у письмовому вигляді інформацію, отриману за результатами такого аналізу, із зазначенням обсягу дебіторської заборгованості, яка була погашена у запитуваному періоді у розрізі надавачів первинної медичної допомоги.

Службовою запискою від I7.09.202l №7.1.2-03/271-21 ОСОБА_1 поінформувала про те, що станом на 17.09.2021 загальна кількість виставлених претензій становить 36 на суму 46862892,73 грн, з яких 8 надавачами не відшкодовано (1064600,36 грн) та 12 надавачами відшкодовано 45798292,37 грн. При чому додаток до службової записки ОСОБА_1 містив зведену інформацію щодо погашення дебіторської заборгованості надавачами первинної медичної допомоги протягом 2021 року без розбивки по надавачам медичних послуг, що суперечить вимозі доручення від 10.09.21 №7.1.1-04/55-21 надати інформацію із зазначенням обсягу дебіторської заборгованості, яка була погашена у запитуваному періоді (з 01.07.2021 по 10.09.2021) у розрізі надавачів первинної медичної допомоги.

Аргументи позивачки щодо продовження терміну виконання цього доручення, зазначені нею у службовій записці від 13.09.2021 №7.1.2-03/264-21, через відновлення втрачених меморіальних ордерів та документів до них за травень та червень 2021 року не знайшли свого підтвердження, оскільки факт втрати цих документів нічим не зафіксований.

Суд апеляційної інстанції також поділяє висновки суду першої інстанції, що обставини які стали підставою для зменшення розміру надбавки позивачу, не можуть оцінюватися в межах розгляду даної справи, та мають розглядатися в межах внутрішніх службових розслідувань. У даному випадку судом встановлюється відповідність прийнятих управлінських рішень стосовно позивача виходячи виключно із передбачених ч. 2 ст. 2 КАС України критеріїв.

Надаючи правову оцінку покликанням позивача на наявність конфікту інтересів, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Позивач наголошує на тому, що є викривачем, користується відповідними правами, та на яку розповсюджуються гарантії захисту, передбачені ст.ст. 533, 534, 535, 536, 537, 538 Закону України «Про запобігання корупції». Зокрема, викривача не може бути піддано з боку керівника або роботодавця негативним заходам впливу (переведення, атестація, зміна умов праці, відмова у призначенні на вищу посаду, зменшення заробітної плати).

Так, рішення Оболонського районного суду міста Києва від 13 червня 2022 року у справі №756/2079/22 яке набрало законної сили 24 червня 2022 року зазначено, що при вирішенні питання про наявності або відсутність в ОСОБА_4 реального конфлікту інтересів, суд виходить з встановлених в судовому засіданні обставин та відповідних цим обставинам норм діючого законодавства. Вирішуючи питання щодо наявності в ОСОБА_4 під час внесення такого подання стосовно ОСОБА_5 , ОСОБА_6 приватного інтересу, зумовленого негативним ставленням до вказаних осіб у зв`язку з поданням ними доповідних записок від 08.06.2021, які слугували підставою для порушення щодо ОСОБА_4 дисциплінарного провадження та відсторонення від виконання нею посадових обов`язків, суд прийшов до висновку, що матеріалами справи не доведено існування такого приватного інтересу, який вплинув на об`єктивність та неупередженість ОСОБА_4 під час внесення подання.

Відповідно до ч. 4 ст. 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

З огляду на наведене, доводи позивача про е, що вна є викривачем, як на обставину, що передувала винесенню оскарженого наказу про зниження надбавки за інтенсивність, суд апеляційної інстанції не вважає обгрунтованими.

Аналізуючи наведені правові норми та обставини справи, суд апеляційної інстанції погоджується із висновками суду першої інстанції, що спірний наказ НСЗУ «Про встановлення надбавок» від 29.10.2021 №512 в частині, що стосується встановлення позивачу надбавки у розмірі 10%, винесений в межах повноважень та у урахуванням усіх фактичних обставин, що має наслідком відмову у його скасуванні та відмову у задоволенні вимог про зобов`язання провести з 01.10.2021 перерахунок заробітної плати та виплатити надбавку за інтенсивність ОСОБА_1 , встановлену у розмірі 380% посадового окладу, як похідної вимоги.

Щодо позовної вимоги про стягнення із суб`єкта владних повноважень моральної школи, суд зазначає наступне.

Стаття 56 Конституції України передбачає, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Частиною першою статті 22 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Приписами статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно зі статтею 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 №4 (пункт 3) визначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрату немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Пунктами 4, 5 згаданої Постанови встановлено, що у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, яким неправомірними діями чи бездіяльністю заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами цей розмір підтверджується. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Доводи позивача зводяться до того, що заподіяння моральної шкоди спричиненt душевними стражданнями та погіршенням стану здоров`я після того, як ОСОБА_3 з метою чинення тиску та доведення до звільнення позивача здійснювала заходи, які стали підставою оформлення нею подання на зменшення розміру надбавки. Через виснаження організму, тяжкий перебіг хвороби COVID-19 позивач тривалий термін перебувала на лікарняному.

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі №464/3789/17. Зокрема, Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.

У практиці Європейського Суду з прав людини порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей, зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди.

Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди.

При цьому, слід виходити з презумпції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (статті 3, 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

У контексті розглядуваних правовідносин, з огляду на встановлення протиправності лише тих спірних наказів, що стосуються позивача в частині зменшення премії, такі накази за їх змістом не можуть вважатися засобом негативного впливу на позивача, причиною досягнення позивачем негативних емоцій, рівня страждання або приниження.

Також судом не встановлено причинно-наслідкового зв`язку між покликаннями позивача на погіршення стану її здоров`я, моральними стражданнями та необхідністю відшкодування моральної шкоди. Такі обставини не можуть слугувати беззаперечним доказом понесення моральних страждань, а тому вимоги позивача про стягнення моральної шкоди задоволенню не підлягають.

З огляду на обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідача, окрім дослідження обставин правомірності оскаржуваних наказів, спірним в межах розгляду даної справи є питання дотримання ОСОБА_1 строків звернення із заявленими позовними вимогами.

Відповідно до ч.1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з ч.1 ст.5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Реалізація порушеного чи оспорюваного права відбувається шляхом пред`явлення позову у формі позовної заяви до суду першої інстанції.

Водночас, ч.2 ст.44 КАС України покладає на учасників справи обов`язок добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки, в тому числі щодо дотримання строків звернення до суду, визначених законом, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Частиною першою статті 122 КАС України встановлено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Згідно доводів відповідача в даному випадку є застосовними положення частини п`ятої статті 122 КАС України, якими передбачено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Водночас, згідно з частиною третьою статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до абзацу першого статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Згідно зістаттею 4 КЗпП України законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Частиною другою статті 233 КЗпП України (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) визначено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

З огляду на наведене, позивачем строки звернення до суду з даними позовними вимогами не пропущені.

Слід зазначити, що відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами і перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оцінюючи доводи апеляційних скарг, суд апеляційної інстанції зазначає, що такі були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції та їм була надана належна правова оцінка. Доводами апеляційних скарг не спростовуються висновки, викладені судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні.

Відповідно до частини першої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Суд першої інстанції повністю виконав вказані вимоги процесуального закону, оскільки до спірних правовідносин вірно застосував норми матеріального та процесуального права, що призвело до ухвалення законного рішення, яке скасуванню не підлягає.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційну скаргу розглянуто судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження).

Керуючись статтями 242, 308, 309, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Національної служби здоров`я України залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 05 жовтня 2022 року у справі №380/25357/21 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І. В. Глушко
судді О. І. Довга
І. І. Запотічний