Справа № 420/6951/20
Суддя: Джабурія О.В.
Дата ухвалення: 2023-02-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 лютого 2023 р.м.ОдесаСправа № 420/6951/20
Головуючий в 1 інстанції: Катаєва Е.В.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Джабурія О.В.

суддів - Кравченка К.В.

- Турецької І.О.

при секретарі - Філімович І.М.

за участю:

представника апелянта Бойка Ю.В.

позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою Державної міграційної служби України на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 15 листопада 2022 року по справі за позовом громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії,

ПОЗОВНІ ВИМОГИ ТА

НАСЛІДКИ ВИРІШЕННЯ ПОЗОВУ СУДОМ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

27 липня 2020 року громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до Державної міграційної служби України, в якій позивач просить:

визнати протиправним та скасувати рішення ДМС від 09.06.2020 року №210-20, яким йому ОСОБА_1 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

зобов`язати ДМС прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відносно нього ОСОБА_1 .

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач зазначив, що у серпні 2016 року звернувся до Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в Одеській області з заявою про звернення за захистом в Україні, за результатом розгляду якої отримав повідомлення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №163 від 12.06.2017 року, яке визнано протиправним та скасовано рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 01.11.2018 року по справі №815/4664/17. Також рішенням суду зобов`язано Державну міграційну службу України повторно розглянути його заяву від 22.08.2016 року про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та прийняти рішення в порядку та на підставах, визначених законодавством. Однак, за результатом повторного розгляду його заяви прийнято рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №210-20 від 09.06.2020 року, яке він вважає протиправним, з огляду на наступне.

Позивач зазначає, що під час проживання в країні походження зазнав переслідувань з боку органів державної влади через його активну правозахисну діяльність та членство в партії «Хізб-ут-Тахрір». Вказує, що він активно відстоював свою громадську позицію також через власний блог у соціальній мережі, через що він був змушений залишити країну громадянської належності у пошуках притулку. Позивач вважає, що у разі повернення до країни походження він може зазнати переслідувань через його політичні та релігійні переконання.

Представник відповідача, в обґрунтування правової позиції, зазначав, що позивач 01.08.2016 року перетнув кордон України нелегально через територію РФ, при цьому зі звернення до ДМС звернувся лише 22.08.2016 року, тобто три тижні позивач перебував на території України у якості нелегального мігранта.

Представник відповідача наголошує, що звернення позивача за захистом не обумовлене потребою у міжнародному захисті, а в свою чергу, пов`язане лише з бажанням легалізації власного перебування на території України та подальшого документування.

На виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 01.11.2018 року по справі №815/4664/17, залишеного без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 25.04.2019 року було прийнято рішення щодо повторного розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, із позивачем були проведені протоколи співбесіди з урахуванням недоліків, що були виявленi судом та за результатом розгляду заяви прийнято рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №210-20 від 09.06.2020 року.

Представник відповідача зазначає, що вказане рішення прийнято правомірно, оскільки позивач не зміг надати докази його переслідування на Батьківщині, чи його близьких родичів, які залишилися проживати на території РФ (батько, матір, четверо братів, дружина та двоє дітей).

Також за результатами проведеної перевірки встановлено, що станом на 14.09.2016 року згідно з обліками бази даних Генерального секретаріату Інтерполу відсутні відомості відносно позивача.

Таким чином співробітниками міграційної служби було проведено аналіз відповідності підстав, викладених в заяві-анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту вимогам пунктами 1, 13 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та встановлено, що у позивача немає обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань через недоведеність фактів її побоювань.

Отже, рішення ДМС України прийняте на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені законами України, є правомірним та обґрунтованим.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 15 листопада 2022 року адміністративний позов громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії - задоволено.

Визнано протиправним та скасовано рішення Державної міграційної служби України від 09.06.2020 року №210-20, яким ОСОБА_1 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зобов`язано Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погоджуючись з вищезазначеним судовим рішенням, Державна міграційна служба України подала апеляційну скаргу, в якій апелянт просить скасувати рішення по справі та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Апелянт вважає, що судом першої інстанції при вирішенні справи недоведені обставини, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; неправильно застосовані норми процесуального та матеріального права, а тому, на думку апелянта, є всі підстави для скасування рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

КОЛЕГІЯ СУДДІВ ВСТАНОВИЛА

ОСОБА_1 , є громадянином РФ, що підтверджується паспортом № НОМЕР_1 , виданим 06.01.2011 (а.с.216-220 т.1).

22.08.2016 року позивач звернувся за захистом до ГУ ДМС в Одеській області з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якій зазначив, що відчуває небезпеку за своє життя в РФ, оскільки він є членом релігійно-політичної партії «Хізбут-Тахрір аль-Ісламі», яка заборонена на території РФ, а також є лідером громадського руху «За права ОСОБА_2 ».

В ході здійснення правозахисної діяльності на території РФ висвітлював у медіа-просторі злочинність спецслужб РФ по відношенню мусульман, у зв`язку з чим починаючи з травня 2016 року отримував погрози від працівників ФСБ на вулиці, по телефону, при відвідуванні мечеті.

Як зазначив позивач у заяві, він став фігурантом сфабрикованої кримінальної справи, в ході розгляду якої позивача було залучено у якості свідка та, вимагаючи надати необхідні показання по кримінальній справі, працівники спецслужб РФ погрожували йому фізичною розправою та відкриттям кримінального провадження (а.с.72-74 т.1).

29.03.2017 року за результатами розгляду заяви та особової справи заявника, Управлінням підготовлено Висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.5-43 т.2).

12.05.2017 року ДМС України прийнято рішення №171-17 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту ОСОБА_1 (а.с.50-51 т.2), яке визнано протиправним та скасовано рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 01.11.2018 року по справі №815/4664/17, залишеного без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 25.04.2019 року. Також рішення суду від 01.11.2018 року зобов`язано ДМС України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 22.08.2016 року про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та прийняти рішення в порядку та на підставах, визначених законодавством (а.с.202-223 т.2).

31.05.2019 року ГУ ДМС прийнято наказ №103 про повторний розгляд заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.233 т.2).

05.05.2020 року ГУ ДМС складено висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту ОСОБА_1 , у зв`язку з тим, що факти, повідомлені заявником стосовно власних переслідувань в країні громадянського походження не можуть бути визнаними підставою для визнання заявника біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, у відповідності до умов, передбачених пунктами 1,13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасово захисту» (а.с.148-185 т.2).

09.06.2020 року ДМС України прийнято рішення №210-20 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина РФ ОСОБА_1 (а.с.146-147 т.2).

Висновок від 05.05.2020 року, на підставі якого прийнято оскаржуване рішення №210-20 від 09.06.2020 року ДМС України, обґрунтований тим, що клопотання позивача не містить умов, передбачених п.1 ч.1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а саме в нього відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства «підданства», віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Вирішуючи дану справу в апеляційному провадженні, колегія суддів приходить до наступних висновків.

ЗАСТОСУВАННЯ НОРМ ПРАВА

Вимогами ч. 1 ст. 2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційна, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Керуючись положеннями вищевказаних законів, Кодексом та контекстом Конституції України можна зробити висновок, що однією з найважливіших тенденцій розвитку сучасного законодавства України є розширення сфери судового захисту, в тому числі судового контролю за правомірністю і обґрунтованістю рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Пункт 1 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 № 3671-VI (далі - Закон № 3671-VI): біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пункт 13 частини 1 статті 1 Закону № 3671-VI: особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Пункт 4 частини 1 статті 1 Закону № 3671-VI: додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Пункт 5 частини 1 статті 6 Закону № 3671-VI: Не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Абзаци 4-7 підпункту «е» пункту 5.1. розділу V Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом МВС України від 07.09.2011 № 649 (далі - Правила № 649): Оцінка заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється на індивідуальній основі і включає в себе вивчення наявних відомостей про:

всі відповідні факти, що стосуються країни походження на момент прийняття рішення щодо заяви, в тому числі закони і інші нормативно-правові акти країни походження заявника і порядок їх застосування;

відповідні твердження і документи, представлені заявником, у тому числі інформацію про те, що заявник був або може стати об`єктом переслідування чи об`єктом завдання серйозної шкоди;

особисті дані і обставини заявника, включаючи інформацію про те, що заявник був чи може стати об`єктом переслідування чи йому може бути завдано серйозної шкоди.

Підпункт 2 пункту А Конвенції про статус біженців від 28.07.1951 (далі - Конвенція): У цій Конвенції термін «біженець» означає особу, яка: внаслідок подій, які відбулися до 1 січня 1951 р., і через обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознакою расової належності, релігії, громадянства, належності до певної соціальної групи чи політичних поглядів знаходиться за межами країни своєї національної належності і не в змозі користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися таким захистом внаслідок таких побоювань; або, не маючи визначеного громадянства і знаходячись за межами країни свого колишнього місця проживання в результаті подібних подій, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок таких побоювань.

Пункт 45 Настанов з процедур і критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН (далі - Настанов): особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Пункт 66 Настанов: для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення достатньо обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Пункт 42 Настанов: знання умов країни походження прохача - якщо не основна мета, то вельми важливий елемент в оцінці достовірності відомостей, наданих прохачем.

Загалом, побоювання прохача повинні вважатися цілком обґрунтованими, якщо він може довести в межах розумного, що його тривале перебування в країні походження стало нестерпним для нього з причин, вказаних у визначенні, чи з тих же причин було б нестерпним, якби він повернувся назад.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами, ОСОБА_1 з 08.03.2013 року є членом в релігійній організації «Хізбут-Тахріраль-Ісламі», був вимушений покинути Російську Федерацію у зв`язку із забороною діяльності цієї організації в цій країні, серед іншого, є кримінальне переслідування та вбивства членів міжнародної ісламської партії «Хізбут-Тахрір», яка визнана терористичною організацією.

Членство позивача в партії «Хізбут-Тахрір» підтверджується листом Управління Служби безпеки України в Одеській області від 03.04.2017 №65/5/5-1494 (а.с.54-55 т.2).

У висновку про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 05.05.2020 року ГУ ДМС в Одеській області зазначено, що організація «Хізбут-Тахрір» немає офіційної реєстрації на території України, а отже не може вважатися політичною партією, яка здійснює законну політичну діяльність у нашій державі.

Крім того вказано, що перебування на території України іноземних громадян, які підтримують діяльність «Хізбут-Тахрір» становить ймовірність загрози національній безпеці України, згідно листа Служби безпеки України від 03.04.2017 року №65/5/31494, у зв`язку з чим позивач не може бути визнаний біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особа.

Так колегія суддів зазначає, що «Хізбут-Тахрір» є міжнародною ісламською партією, діяльність якої ґрунтується на законах Ісламу. Метою цієї партії є відновлення ісламської держави, керівником якої був би обраний мусульманами халіф. Методом діяльності організації є просвіта із закликом до мусульман повернутися до ісламського засобу життя. Своїм завданням «Хізбут-Тахрір» вважає виховання моральних та ідейних з точки зору Ісламу людей, без яких неможлива розбудова ісламської держави. Організація декларує виключно мирні засоби роботи серед мусульман. Партія не має військового крила чи озброєних прибічників. Так, речник організації у Великій Британії від імені Хізбут-Тахрір аль-Ісламі засудив терористичні акти, що були скоєні у 2007 році у Лондоні. Речник організації у Данії також виступив із засудженням цього теракту. Завдяки цьому, «Хізбут-Тахрір» цілком легально діє у всіх демократичних країнах Європи та Північної Америки, за винятком Німеччини, де партія заборонена через свою антисіоністську риторику та критику Ізраїлю. Але й у Німеччині забороненими є публічні заходи партії, при цьому члени «Хізбут-Тахрір» не переслідуються правоохоронними органами країни. Провідні правозахисні організації світу, зокрема, International, визнавали членів цієї партії, засуджених до ув`язнення у країнах СНД, політичними в`язнями та рішуче засуджували численні факти катувань та позасудових страт членів «Хізбут-Тахрір» в цих країнах.

Водночас, Державною міграційною службою України під час прийняття оскаржуваного рішення не враховано факт відсутності заборони діяльності релігійної організації «Хізбут-Тахріраль-Ісламі» в України та відсутності даних щодо віднесення такої організації до терористичної. Крім цього, колегія суддів наголошує, що згадану релігійну організацію не відносить до числа терористичних або ж екстремістських, зокрема, Комітет Ради Безпеки ООН та Державний департамент США.

Враховуючи наведене колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанцій про те, що побоювання позивача стати жертвою переслідувань за ознаками, зокрема, релігійних переконань є обґрунтованими, а у матеріалах справи наявні докази того, що ці побоювання є реальними, також в матеріалах справи містяться докази загрози безпеці та свободі позивача в країні походження через побоювання кримінального переслідування та засудження за діяльність в релігійній організації, яка за законодавством України не вважається терористичною, з огляду на встановлені обставини.

Відтак, відповідачем необ`єктивно здійснено перевірку заяви позивача на предмет наявності у нього ознак, як особи, яка потребує додаткового захисту, так і біженця, визначених пунктом 13 частини 1 статті 1 Закону № 3671-VI, неналежним чином проаналізовано ситуацію в країні походження позивача в частині відсутності загрози його життю, безпеці чи свободі позивача через побоювання застосування щодо нього смертної кари чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 10.12.2019 року у справі №825/1297/16.

Відповідно до вимог ч.2 ст.6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «RuizTorija v. Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Відтак, беручи до уваги вищевикладене, та оцінюючи наявні в матеріалах справи письмові докази в сукупності, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

За таких обставин колегія суддів вважає наведені висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам ст.ст.2, 7, 8, 9, 10, 73, 74, 77 КАС України та не приймає доводи, наведені в апеляційній скарзі про те, що судове рішення підлягає скасуванню.

Відповідно до вимог ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу, а в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Отже, в адміністративному процесі, як виняток із загального правила, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень встановлена презумпція його винуватості. Презумпція винуватості покладає на суб`єкта владних повноважень обов`язок аргументовано, посилаючись на докази, довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності та спростувати твердження позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст.308; 310; 315; 316; 321; 322; 325 КАС України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України -залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 15 листопада 2022 року без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення з підстав, передбачених статтею 328 КАС України.

Повний текст судового рішення виготовлений 01.03.2023 року.

Головуючий суддя Джабурія О.В.
Судді Турецька І.О. Кравченко К.В.