Справа № 420/15471/22
Суддя: Семенюк Г.В.
Дата ухвалення: 2023-02-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 лютого 2023 р. Категорія 10600000м.ОдесаСправа № 420/15471/22
Головуючий в 1 інстанції: Єфіменко К.С.
час і місце ухвалення: письмове провадження,
м. Одеса

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача: Семенюка Г.В.

суддів: Домусчі С.Д. , Шляхтицького О.І.

розглянувши у письмовому провадження у приміщенні П`ятого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Державної установи Одеський слідчий ізолятор Міністерства юстиції України на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 09 грудня 2022 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Державної установи Одеський слідчий ізолятор Міністерства юстиції України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -

встановиВ:

Позивач, звернувся до суду з позовом до Державної установи «Одеський слідчий ізолятор» Міністерства юстиції України за результатом якого позивачка просила: - визнати протиправною бездіяльність Державної установи «Одеський слідчий ізолятор» Міністерства юстиції України (ЄРДПОУ: 08564162) відносно ОСОБА_1 стосовно несвоєчасного остаточного розрахунку при звільненні; - зобов`язати Державну установу «Одеський слідчий ізолятор» Міністерства юстиції України (ЄРДПОУ: 08564162) виплатити ОСОБА_1 її середнє грошове забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку за період з 30 березня 2020 року по 20 вересня 2022 року відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100; - встановити судовий контроль за виконанням судового рішення в адміністративний справ по позовною заявою ОСОБА_1 до Державної установи «Одеський слідчий ізолятор» Міністерства юстиції України про визнання протиправними дій, бездіяльності та шляхом зобов`язання Державної установи «Одеський слідчий ізолятор Міністерства юстиції України подати у строк 30 (тридцять) днів з дня набрання судовим рiшенням законної сили звіт про виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду, мотивуючи його тим, що при звільненні з військової служби позивачу не виплачено індексацію грошового забезпечення. На виконання рішення суду у справі № 420/15666/21 позивачем отримано кошти з індексації грошового забезпечення. Позивачка, вважає, що відповідно до ст.117 КЗпП України вона має право на отримання середнього заробітку за весь період затримки такого розрахунку.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 09 грудня 2022 року позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Державної установи «Одеський слідчий ізолятор» Міністерства юстиції України (ЄРДПОУ: 08564162) відносно ОСОБА_1 стосовно несвоєчасного остаточного розрахунку при звільненні. Зобов`язано Державну установу «Одеський слідчий ізолятор» Міністерства юстиції України виплатити ОСОБА_1 її середнє грошове забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку за період з 30 березня 2020 року по 20 вересня 2022 року відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. Стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Державної установи «Одеський слідчий ізолятор» Міністерства юстиції України сплачений судовий збір в розмірі 992, 40 грн. В решті позову - відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Державна установа «Одеський слідчий ізолятор» подав апеляційну скаргу, в якій просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду та прийняти нову постанову, якою у задоволенні вимог позивача відмовити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що задовольняючи позов частково, суд першої інстанції не врахував, що при звільненні позивачу були нараховані всі суми, що належали їй до сплати в день звільнення. Про це позивач був повідомлений і ознайомлений з нарахованими сумами. До складу вказаних сум не була нарахована індексація за період з 01 грудня 2015 року по 31 березня 2020 року, так як, нарахування і виплата вказаної суми мала спірний характер з огляду на те, що у вказаний період була проведена реорганізація установи і затверджені нові штати. Всі працівники Одеського слідчого ізолятора були звільнені та прийняті в Одеську установу виконання покарань ДПтС України в Одеській області (№ 21). Якщо в результаті реорганізації установи у зв`язку із змінами працівник звільнений, а потім прийнятий на роботу в іншу установу, то індексація його зарплати проводиться як для новоприйнятих працівників. Згідно з п.10 Порядку № 1078 обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації новоприйнятих працівників здійснюється з місяця їх прийняття на роботу. Тому для таких працівників (в тому числі ОСОБА_1 ) мова про збереження суми індексації не йшла. Позивачу був наданий розрахунок про нарахування та виплату індексації, про що свідчить лист від 21 липня 2021 року за № 5/11-55- 21/P-82. Не погоджуючись з цим, 10 серпня 2021 року позивач звернулась до суду і 23 грудня 2021 року Одеським окружним адміністративним судом було винесено рішення по справі № 420/15666/21, яке набрало законної сили 21 лютого 2022 року, яким позовні вимоги позивача щодо виплати індексації за вищевказаний період були задоволені. Таким чином, подаючи 10 серпня 2021 року позов до суду щодо захисту своїх порушених прав ОСОБА_1 достовірно знала, що її права відносно несвоєчасного остаточного розрахунку при звільненні були порушені, а отже пропустила передбачений ст.233 КЗпП строк звернення до суду.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення з наступних підстав:

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 проходила службу у Державній установі «Одеський слідчий ізолятор Міністерства юстиції України (далі - Відповідач) та Наказом № 90/OC-20 від 30 березня 2020 р. старшого прапорщика внутрішньої служби молодшого інспектора I категорії відділу режиму і охорони державної установи «Одеський слідчий ізолятор» ОСОБА_1 звільнено відповідно до законів України від 02.07.2015 р. № 580-VII (зі змінами) «Про Національну поліцію», від 23.06.2005 р. № 2712-IV «Про Державну кримінально-виконавчу службу України», наказу Міністерства юстиції України від 28.03.2018 р. № 925/5 «Про затвердження Порядку виплати грошового складу Державної кримінально-виконавчої служби України», Положення про державну установу «Одеський слідчий ізолятор» з вислугою років на день звільнення у календарному обчисленні 25 років 02 місяці 19 днів, у пільговому обчисленні 30 років 07 місяців 13 днів.

При цьому, за період 01 грудня 2015 року по 31 березня 2020 року їй не в повному обсязі була нарахована та виплачена індексація грошового забезпечення.

На виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 23 грудня 2021 року по справі № 420/15666/21, яким позов ОСОБА_1 до Державної установи «Одеський слідчий ізолятор» про визнання протиправними дій щодо відмови у нарахуванні та виплаті індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 р. по 31.03.2018 р., зобов`язання вчинити певні дії, - задовольнити частково. Визнано протиправною бездіяльність Державної установи «Одеський слідчий ізолятор» щодо невиплати індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 , у період з 21.07.2016 р. по 31.03.2018 р. включно. Зобов`язано Державну установу «Одеський слідчий ізолятор» нарахувати і виплатити на користь ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за Період з 21.07.2016 р. по 31.03.2018 р. включно на розрахунковий рахунок заявника було нарахована сума індексації грошового забезпечення у розмірі 5 632, 46 грн.

21.09.2022 року представником Позивача, було направлено заяву на адресу Відповідача про нарахування та виплату Позивачу середнього грошового забезпечення.

28.09.2022 року листом № 5/11/17145 надав довідку про середній заробіток Позивача.

Відповіді щодо нарахування та виплату середнього заробітку - не надано.

Не погоджуючись із вищевказаним, позивач звернувся до суду.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що позивача виключено зі списків особового складу наказом від 17.09.2019 року № 227, а тому при здійсненні розрахунку суми компенсації повинна бути врахована саме середньоденна заробітна плата позивача останніх двох календарних місяців роботи, що передують його звільненню.

П`ятий апеляційний адміністративний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне:

Відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.

За приписами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Частиною першою статті 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З аналізу зазначених законодавчих норм вбачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під "належними звільненому працівникові сумами" необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Суд зазначає, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року по справі № 821/1083/17 сформулювала такі висновки:

- умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку;

- під "належними звільненому працівникові сумами" необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо);

- аналізуючи застосування судами статей 116 та 117 КЗпП України, ЄСПЛ у рішенні вказав, що обґрунтуванню, наведеному судами, не вистачає чіткості і ясності, оскільки суди детально не розглянули двояку дію статті 117 КЗпП України, однак воно не свідчить про жодні прояви несправедливості чи свавілля, і процесуальні обмеження доступу заявниці до суду не застосовувались непропорційно;

- оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Суд зазначає, що якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору факту виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Відповідна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 року № 810/451/17.

З матеріалів справи вбачається, що в день звільнення позивачу не було виплачена індексацію грошового забезпечення.

Зазначені виплати проведені у повному обсязі поза межами строку, встановленого статтею 116 КЗпП України.

Отже, за встановлених обставин справи, до спірних правовідносин застосуванню підлягають положення частини другої статті 117 КЗпП України, оскільки на момент звільнення позивачу не було виплачено всіх належних йому сум і розмір таких сум був спірним.

Ураховуючи, що непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, суд вважає порушеним право позивача на отримання відшкодування за затримку виплати на підставі статті 117 КЗпП України, а бездіяльність відповідача у вигляді непроведення нарахування та виплати цієї компенсації - протиправною.

Також, слід зазначити про необґрунтованість тверджень апелянта про відсутність остаточного вирішення спору в частині сум індексації, адже рішенням суду у справі № 420/15666/21 остаточно вирішено.

Слід врахувати правові позиції Великої Палати Верховного Суду, викладені у постановах від 26 лютого 2020 року в справі № 821/1083/17 та від 13 травня 2020 року № 810/451/17.

Згідно з ч. 1 ст. 27 Закону України "Про оплату праці" порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно норм абзацу третього пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 (далі - Порядок № 100), у всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

З аналізу вказаної норми вбачається, що середньомісячна заробітна плата у даному випадку обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Відповідно до пункту 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством на число календарних днів за цей період (пункт).

Відповідно до п. 8 наказу Міністерства оборони України від 07.06.2018 року № 260 грошове забезпечення виплачується в межах асигнувань, передбачених у кошторисі військової частини на грошове забезпечення військовослужбовців.

Грошове забезпечення виплачується:

- щомісячні основні та додаткові види - в поточному місяці за минулий;

- одноразові додаткові види - в місяці видання наказу про виплату або в наступному після місяця, в якому наказом оголошено про виплату (з урахуванням вимог Бюджетного кодексу України).

Враховуючи те, що позивача виключено зі списків особового складу наказом від 17.09.2019 року № 227, апеляційний суд погоджується із судом першої інстанції, що при здійсненні розрахунку суми компенсації повинна бути врахована саме середньоденна заробітна плата позивача останніх двох календарних місяців роботи, що передують його звільненню.

Спір щодо суми середнього заробітку наразі між сторонами ще не виник та позивач не вимагає виплати йому певної суми та враховуючи вищевикладене позов підлягає задоволенню частково.

Посилання апелянта щодо пропуску строку позивачем є безпідставними, оскільки на момент виникнення спірних правовідносин відповідно до ст. 233 КЗпП працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого. А порушення права позивача відбулося в момент не нарахування та невиплати середнього грошового забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку за період з 30 березня 2020 року по 20 вересня 2022 року на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 23 грудня 2021 року по справі № 420/15666/21 у сумі 5 632, 46 грн.

Інші доводи апеляційної скарги встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

З огляду на вищевикладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається.

Згідно з ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної установи Одеський слідчий ізолятор Міністерства юстиції України, - залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 09 грудня 2022 року по справі № 420/15471/22, - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

суддя-доповідач Семенюк Г.В.
судді Домусчі С.Д. Шляхтицький О.І.