Справа № 440/4302/22
Суддя: Калиновський В.А.
Дата ухвалення: 2023-03-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2023 р.Справа № 440/4302/22
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Калиновського В.А.,

Суддів: Макаренко Я.М. , Кононенко З.О. ,

за участю секретаря судового засідання Пукшин Л.Т

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 10.08.2022, головуючий суддя І інстанції: К.І. Клочко, м. Полтава, повний текст складено 11.08.22 по справі № 440/4302/22

за позовом ОСОБА_1

до Виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області

про скасування рішення,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернулась до Полтавського окружного адміністративного суду з позовом до Виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області про скасування рішення, у якому просила суд: скасувати рішення № 768 від 23 травня 2020 року Виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області "Про запровадження режиму обмежень в громадському транспорті".

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 24.05.2022 провадження у справі за даним позовом відкрито, розгляд справи вирішено проводити за правилами загального позовного провадження з проведенням підготовчого засідання, яке призначено судом на 29.06.2022.

29.06.2022 до суду надійшло клопотання представника відповідача про закриття провадження у справі на підставі пункту 8 частини першої статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України у зв`язку із визнанням нечинним оскарженого у цій справі рішення.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 10.08.2022 закрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 .

Не погодившись із ухвалою суду першої інстанції, позивач подала апеляційну скаргу, в якій вона, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, що призвело до неправильного вирішення справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати оскаржувану ухвалу.

Зокрема зазначила, що судом першої інстанції не враховано всі обставини справи та жодним чином не обгрунтовано чому, на його думку, повне відновлення законних прав та інтересів позивача можливе без визнання рішень, дій чи бездіяльності відповідача протиправними після такого виправлення. Вважає, що повне відновлення законних прав та інтересів позивача не можливе без визнання рішень, дій чи та бездіяльності відповідача протиправними. Крім того, зауважила, що в оскаржуваній ухвалі суд першої інстанції робить хибний висновок про усунення відповідачем порушень, які зумовили звернення позивача з позовними вимогами, адже в оскаржуваній ухвалі не береться до уваги той факт, що відповідач продовжував порушувати чинне законодавство, а саме норми постанови КМУ від 17 травня 1993 р. № 354 "Про безплатний проїзд пенсіонерів на транспорті загального користування. Таким чином, на її думку, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо закриття провадження у даній справі на підставі п. 8 ч. 1 ст. 238 КАС України, чим фактично позбавив її права на судовий захист.

Відповідач подав до суду клопотання про розгляд справи без участі його представника, в якому зазначив про законність та обгрунтованість ухвали суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 2 ст. 313 КАС України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційна скарга розглядається у судовому засіданні згідно приписів ст. 229 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши ухвалу суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Суд першої інстанції, задовольняючи клопотання відповідача про закриття провадження у справі, виходив з того, що оскаржуване позивачем рішення Виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області "Про запровадження режиму обмежень в громадському транспорті" № 768 від 23 травня 2020 року є нечинним та у суду відсутні підстави вважати, що повне відновлення законних прав та інтересів позивача неможливе без визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, отже є підстави для закриття провадження на підставі п. 8 ч. 1 ст. 238 КАС України.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Згідно зі ст. 55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Завданням адміністративного судочинства, згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України (тут і далі - у редакції, чинній на час розгляду справи судом), є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

В контексті завдань адміністративного судочинства (ст. 2 КАС України) звернення до суду є способом захисту порушених прав, свобод або законних інтересів позивача. Тому особа повинна довести (а суд - встановити), що їй належать права, свободи або законні інтереси, за захистом яких вона звернулася до суду. Права, свободи та законні інтереси, які належать конкретній особі (особам) є предметом судового захисту.

Заінтересованість повинна мати правовий характер, який виявляється в тому, що рішення суду повинно мати правові наслідки для позивача.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень.

За своїм смисловим навантаженням термін "законний інтерес" є тотожним "охоронюваному законом інтересу", оскільки саме законність обумовлює надання інтересу правової охорони.

Поняття законного (охоронюваного законом) інтересу міститься в рішенні Конституційного Суду України від 01.12.2004 у справі № 1-10/2004, згідно з яким поняття "охоронюваний законом інтерес" у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Ознаки, притаманні законному інтересу, визначені у вже згадуваному рішенні Конституційного Суду України від 01.12.2004 у справі № 1-10/2004. Поняття "охоронюваний законом інтерес" означає правовий феномен, який:

а) виходить за межі змісту суб`єктивного права;

б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони;

в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб;

г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права;

д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом;

є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом.

З огляду на вимоги статей 2, 5 КАС України, об`єктом судового захисту в адміністративному судочинстві є не будь-який законний інтерес, а порушений суб`єктом владних повноважень.

Для визначення інтересу як об`єкту судового захисту в порядку адміністративного судочинства, окрім загальних ознак інтересу, він повинен містити спеціальні, визначені КАС України. Якщо перша група ознак необхідна для віднесення тієї чи іншої категорії до інтересу, то друга - дозволяє кваліфікувати такий інтерес як об`єкт судового захисту в адміністративному судочинстві.

Зі змісту наведених правових норм випливає, що судовому захисту в адміністративному судочинстві підлягає законний інтерес, який має такі ознаки:

(а) має правовий характер, тобто перебуває у сфері правового регулювання;

(б) пов`язаний з конкретним матеріальним або нематеріальним благом;

(в) є визначеним. Благо, на яке спрямоване прагнення, не може бути абстрактним або загальним. У позовній заяві особа повинна зазначити, який саме її інтерес порушено та в чому він полягає;

(г) є персоналізованим (суб`єктивним). Тобто належить конкретній особі - позивачу (на це вказує слово "її");

(д) суб`єктом порушення позивач вважає суб`єкта владних повноважень.

Вказана правова позиція сформована в постанові Верховного Суду від 20.02.2019 у справі № 522/3665/17.

Відповідно до частини другої статті 264 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб`єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт.

Відтак, вирішальним в цій справі є визначення наявності порушеного права або охоронюваного інтересу та чи поширюється дія оскаржуваного рішення на позивача.

Предметом спору в цій справі є рішення Виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області "Про запровадження режиму обмежень в громадському транспорті" № 768 від 23 травня 2020 року, яким зокрема вирішено "1. На період дії карантинних заходів, починаючи з 24.05.2020, забезпечити:

1.1. Перевезення пасажирів на міських автобусних маршрутах загального користування та міських тролейбусних маршрутах міста Кременчука, за умови забезпечення водіїв та пасажирів засобами індивідуального захисту, зокрема респіраторами або захисними масками, в межах кількості місць для сидіння, передбаченої технічною характеристикою транспортного засобу або визначеної в реєстраційних документах на цей транспортних засіб, а також дотримання відповідних санітарних та протиепідемічних заходів, з оплатою проїзду відповідно до встановлених тарифів.

1.2. Безкоштовні перевезення в громадському транспорті, що стосуються перевезення міським авто- та електротранспортом, для всіх пільгових категорій громадян, передбачених законодавством України, рішеннями Кременчуцької міської ради Полтавської області та рішеннями виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області виключно в період часу з 10-00 год. до 15-00 год. щоденно".

Як свідчать матеріали справи позивач зареєстрована за адресою: вул. Тараса Бульби, буд. 12, м. Кременчук, Полтавська область, є пенсіонером, інвалідом 2 групи.

Відтак, зважаючи, що позивач є безпосереднім користувачем послуг перевезення пасажирів на міських автобусних маршрутах загального користування та міських тролейбусних маршрутах міста Кременчука, оскаржуване рішення впливає на її права та інтереси, як пільгової категорії пасажирів, оскільки встановлює обмеження безкоштовних перевезень у певний період часу.

Згідно пункту 8 частини 1 статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України суд закриває провадження у справі щодо оскарження рішень, дій або бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо оскаржувані порушення були виправлені суб`єктом владних повноважень і при цьому відсутні підстави вважати, що повне відновлення законних прав та інтересів позивача неможливе без визнання рішень, дій або бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправними після такого виправлення.

Судом встановлено, що пунктом 4 рішення Виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області № 662 від 25.05.2022 визнано таким, що втратило чинність, зокрема, оскаржене у цій справі рішення Виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області "Про запровадження режиму обмежень в громадському транспорті" № 768 від 23 травня 2020 року з моменту введення в дію нових тарифів, встановлених цим рішенням, тобто, з 01.06.2022 /а.с. 33-34/.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2018 року у справі № 800/369/17, зазначено:

У розумінні пункту 8 частини першої статті 238 КАС у разі встановлення під час розгляду справи виправлення відповідачем оскаржуваних позивачем порушень, суд має вирішити питання можливості закриття провадження у справі. При цьому, вирішуючи зазначене питання, суд має з`ясувати, чи не призведе закриття провадження у справі до того, що законні права та інтереси позивача не будуть відновлені навіть після виправлення відповідачем оскаржуваних порушень.

Тобто для застосування такої підстави для закриття провадження у справі необхідна сукупність певних фактів. Зокрема, оскаржувані порушення мають бути виправлені самостійно суб`єктом владних повноважень, а також мають бути відсутні підстави вважати, що повне відновлення законних прав та інтересів позивача неможливе без визнання таких дій чи бездіяльності протиправними.

Аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 21.10.2021 по справі № 808/103/18.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає обгрунтованими доводи позивача про наявність негативних наслідків для неї в період дії спірного рішення № 766 від 23.05.2020 року, оскільки воно втратило чинність лише з дня визнання його нечинним, тобто з 25.05.2022 року (минуло більше двох років).

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що повне відновлення законних прав та інтересів позивача можливе без визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, а отже про наявність підстав для закриття провадження відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 238 КАС України.

Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 320 КАС України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є:

1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків суду обставинам справи;

4) неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції допустив порушення процесуального права, у зв`язку з чим судове рішення, відповідно до ч. 4 ст. 320 КАС України, підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 320, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 10.08.2022 по справі № 440/4302/22 скасувати.

Справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий суддя В.А. Калиновський
Судді Я.М. Макаренко З.О. Кононенко
Повний текст постанови складено 01.03.2023 року