Справа № 160/3991/23
Суддя: Сидоренко Дмитро Володимирович
Дата ухвалення: 2023-03-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УХВАЛА про відмову в забезпеченні позову
02 березня 2023 р.Справа №160/3991/23

Суддя Дніпропетровського окружного адміністративного суду Сидоренко Д.В., розглянувши заяву ОСОБА_1 про забезпечення адміністративного позову,-
01.03.2023 року за допомогою системи "Електронний суд" до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби у Дніпропетровській області, в якому позивач просить суд:
- визнати протиправним та скасувати Висновок Заступника начальника Соборного відділу у м.Дніпрі ГУ ДМС України у Дніпропетровській області, погоджений Начальником відділу з питань громадянства ГУ ДМС у Дніпропетровській області та затверджений Начальником ГУ ДМС у Дніпропетровській області від 13.01.2023 року щодо перевірки підстав оформлення належності до громадянства України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця рф, яким:
анульовано рішення УМВС України в Дніпропетровській області від 08.08.2007 щодо оформлення належності до громадянства України відповідно до п.3 ч.1 ст.3 Закону України "Про громадянство України" від 18.01.2001 у відношенні ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Владикавказ російської федерації, як таке, що не підтверджує документально наявність фактів, з якими закон пов`язує належність особи до громадянства України;
визнано довідку №7361 від 09.08.2007 "Про реєстрацію особи громадянином України", яка видана на ім`я ОСОБА_1 , виданою безпідставно та такою, що підлягає вилученню та додати її до матеріалів справи;
дані про паспорт громадянина України та паспорт громадянина України для виїзду за кордон, які видані на ім`я ОСОБА_1 , внесено в Базу даних ІП ФМ "Недійсні документи";
- визнати протиправними дії Головного управління Державної міграційної служби у Дніпропетровській області щодо внесення до обліків ІП ФМ "Недійсні документи" ЄІАС УМП ІП ФМ "Недійсні документи" ЄІАС УМП інформації про недійсність паспорта громадянина України № НОМЕР_1 виданого 01.10.2020 органом 8024 та паспорта громадянина України для виїзду за кордон НОМЕР_2 , виданого 23.06.2015 органом 1201 на ім`я ОСОБА_1 ;
- зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби у Дніпропетровській області направити інформацію до обліків ІП ФМ "Недійсні документи" ЄІАС УМП для видалення інформації про недійсність паспортів на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 : паспорта громадянина України у формі ІD-картки № НОМЕР_1 виданого 01.10.2020, органом 8024 дійсний до 01.10.2030 та паспорта громадянина України для виїзду за кордон НОМЕР_2 , виданого 23.06.2015 органом 1201, дійсний до 23.06.2025.
- зупинити дію Висновку Заступника начальника Соборного відділу у м.Дніпрі ГУ ДМС України у Дніпропетровській області, погоджений Начальником відділу з питань громадянства ГУ ДМС у Дніпропетровській області та затверджений Начальником ГУ ДМС у Дніпропетровській області від 13.01.2023 року щодо перевірки підстав оформлення належності до громадянства України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця рф, до набрання законної сили рішенням у справі;
- заборонити ДМС України та її територіальним підрозділам вчиняти дії, пов`язані з визнанням недійсними паспорта громадянина України та паспорта громадянина України для виїзду за кордон, виданих на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та внесенням про це відповідної інформації до Бази даних ІП ФМ "Недійсні документи", до набрання законної сили рішенням суду у цій справі.
В обґрунтування означеної заяви представник позивача зазначив, що на сьогоднішній день, документ, що посвідчує особу громадянина України ОСОБА_1 має статус недійсного, отже у позивача відсутній будь-який документ, що посвідчує особу. Крім того, у зв`язку з анулювання рішення УМВС України в Дніпропетровській області від 08.08.2007 щодо оформлення належності до громадянства України відповідно до п.3 ч.1 ст.3 Закону України "Про громадянство України" від 18.01.2001 у відношенні ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Владикавказ російської федерації, як таке, що не підтверджує документально наявність фактів, з якими закон пов`язує належність особи до громадянства України, фактично позивач втрачає законні підстави перебування на території України, відтак він може бути поміщений в ПТПІ на підставі рішення про поміщення в пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні. Таке поміщення позивача до ПТПІ негативно вплине на його родинні відносини, його соціальні зв`язки, реалізацію його батьківських прав та обов`язків, в т.ч. права на спілкування та участь у вихованні дітей. Оскаржуваний висновок формально є відповідно до п.6 Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, підставою для примусового повернення позивача з підстав, передбачених пунктом 5 цього розділу, що здійснюється зокрема за рішенням органів ДМС, органу СБУ з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурора про підстави прийняття такого рішення, оформленням відповідних документів, доведенням цього рішення до іноземця та взяттям з нього зобов`язання про добровільний виїзд з України у визначений у рішенні строк, а також здійсненням подальшого контролю за фактичним виконанням іноземцем цього рішення.
Розглянувши заяву представника позивача про забезпечення адміністративного позову та подані матеріали, суд вважає, що означена заява не підлягає задоволенню, з огляду на таке.
Так, згідно з ч.1 ст.150 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.
Відповідно до п.2 ч.1 ст.153 КАС України, заява про забезпечення позову подається одночасно з пред`явленням позову - до суду, до якого подається позов за правилами підсудності, встановленими цим Кодексом.
Частиною 1 ст.154 КАС України передбачено, що заява про забезпечення позову розглядається судом, у провадженні якого перебуває справа або до якого має бути поданий позов, не пізніше двох днів з дня її надходження, без повідомлення учасників справи.
Дослідивши зміст заяви про забезпечення позову, суд дійшов висновку про відсутність підстав щодо її задоволення, виходячи з наступних підстав.
Згідно із ч.2 ст.150 КАС України, забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо:
1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або
2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.
Аналіз вищенаведеної норми дозволяє дійти висновку, що забезпечення позову це вжиття адміністративним судом певних заходів щодо охорони прав та інтересів позивача для створення можливості реального виконання рішення суду у разі задоволення позову.
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.151 КАС України, позов може бути забезпечено: 1) зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.
Суд може застосувати кілька заходів забезпечення позову. Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб.
Положеннями процесуального закону передбачено конкретні умови і підстави для застосування судом заходів забезпечення позову, при цьому, суд, вирішуючи це питання, повинен враховувати інтереси усіх учасників справи, а також оцінити можливі наслідки і їх вплив на права заінтересованих осіб.
Заходи забезпечення позову повинні бути нерозривно пов`язані з предметом позову і правами, про судовий захист яких іде мова, а заява, подана в порядку вказаних статей КАС України, повинна містити належні обґрунтування необхідності застосування таких процесуальних повноважень з поданням на їх підтвердження належних, допустимих, достовірних і достатніх доказів.
Заходи забезпечення позову застосовуються задля гарантування реального виконання в майбутньому судового рішення у випадку його ухвалення на користь позивача. Водночас для виконання таких заходів потрібно додержуватися щонайменше однієї з умов, визначених у частині другій статті 150 КАС України.
Як наслідок, уможливлюється виконання судового рішення на підставі принципу обов`язковості судових рішень, регламентованого в статті 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод (далі Конвенція), пункті 9 частини другої статті 129 Конституції України, статті 13 Закону України від 02.06.2016 №1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів", пункті 5 частини третьої статті КАС України, рішеннях Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) у справах "Рябих проти Росії" (§§ 51, 52), "Горнсбі проти Греції"(§ 40).
Зупинення дії індивідуального акта або нормативно-правового акта є винятковим заходом забезпечення позову виключно у випадку очевидних ознак протиправності такого акта та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду з позовом щодо такого акта.
Стаття 152 КАС України встановлює невичерпний перелік реквізитів і змістовних вимог до такої заяви, в тому числі, спеціальні (предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову; захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності; інші відомості, потрібні для забезпечення позову).
Тобто, законодавець встановив обов`язок особи, яка звертається із заявою про забезпечення позову, навести обґрунтування необхідності застосування такого заходу й зазначити усі необхідні відомості для цього з поданням відповідних доказів, з яких би суд мав змогу достовірно встановити доцільність реалізації вказаного процесуального повноваження.
Згідно роз`яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» при розгляді заяв про забезпечення позову суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитись, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.
Суд враховує, що відповідно до статті 13 Конвенції, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
ЄСПЛ у рішенні від 29.06.2006 у справі "Пантелеєнко проти України" зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.
Своєю чергою, у рішенні ЄСПЛ від 31.07.2003 у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.
Як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Салах Шейх проти Нідерландів", ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настане подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17 липня 2008 року), Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.
Згідно з Рекомендацією N R (89) 8 про тимчасовий судовий захист в адміністративних справах, прийнятою Комітетом міністрів Ради Європи 13 вересня 1989 року, рішення про вжиття тимчасового захисту може, зокрема, прийматися у разі, якщо виконання адміністративного акта може спричинити значну шкоду, відшкодування якої неминуче пов`язано з труднощами, і якщо на перший погляд наявні достатньо вагомі підстави для сумнівів у правомірності такого акта. Суд, який постановляє вжити такий захід, не зобов`язаний одночасно висловлювати думку щодо законності чи правомірності відповідного адміністративного акту; його рішення стосовно вжиття таких заходів жодним чином не повинно мати визначального впливу на рішення, яке згодом має бути ухвалено у зв`язку з оскарженням адміністративного акту.
У даному випадку, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Державної міграційної служби у Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування зокрема висновку Заступника начальника Соборного відділу у м.Дніпрі ГУ ДМС України у Дніпропетровській області, погоджений Начальником відділу з питань громадянства ГУ ДМС у Дніпропетровській області та затверджений Начальником ГУ ДМС у Дніпропетровській області від 13.01.2023 року щодо перевірки підстав оформлення належності до громадянства України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця рф.
Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, заявник обґрунтував необхідність застосування таких заходів тим, що він не погоджується із оскаржуваним висновком, вважає його протиправним та таким, що підлягає скасуванню, вважає, що існує наявність очевидних ознак його протиправності, а для забезпечення ефективного захисту та поновлення порушених прав позивача необхідно застосування такого заходу забезпечення позову, як зупинення дії індивідуального акта, тобто, висновку Заступника начальника Соборного відділу у м.Дніпрі ГУ ДМС України у Дніпропетровській області, погоджений Начальником відділу з питань громадянства ГУ ДМС у Дніпропетровській області та затверджений Начальником ГУ ДМС у Дніпропетровській області від 13.01.2023 року щодо перевірки підстав оформлення належності до громадянства України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця рф.
Суд зазначає, що очевидна протиправність висновку Заступника начальника Соборного відділу у м.Дніпрі ГУ ДМС України у Дніпропетровській області, погоджений Начальником відділу з питань громадянства ГУ ДМС у Дніпропетровській області та затверджений Начальником ГУ ДМС у Дніпропетровській області від 13.01.2023 року щодо перевірки підстав оформлення належності до громадянства України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця рф, має вказувати на такі обставини, що не потребують детального з`ясування чи додаткового доказування (прийнято неповноважним органом, з перевищенням наданих повноважень тощо).
У заяві про забезпечення позову позивач посилається на припущення можливих негативних наслідків, але в обґрунтування зазначеного, належних та допустимих доказів, з яких суд має встановити наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги, до заяви про забезпечення позову не надано.
Суд зазначає, що необґрунтоване вжиття заходів забезпечення позову може привести до негативних правових наслідків для позивача та/чи відповідача, а також інших осіб, що не є сторонами провадження.
Доказів того, що невжиття заходів забезпечення позову може ускладнити чи зробити неможливим виконання рішення суду матеріали справи не містять, позивачем не надано будь-яких підтверджень наявності обставин, які, в свою чергу, вказували б на очевидні ознаки протиправності оскаржуваного рішення відповідача, що не є достатньою підставою для застосування судом заходів забезпечення позову.
Суд робить висновок, що позивач фактично просить вирішити справу по суті без з`ясування обставин щодо правомірності прийнятого відповідачем оскаржуваного висновку Заступника начальника Соборного відділу у м.Дніпрі ГУ ДМС України у Дніпропетровській області, погоджений Начальником відділу з питань громадянства ГУ ДМС у Дніпропетровській області та затверджений Начальником ГУ ДМС у Дніпропетровській області від 13.01.2023 року щодо перевірки підстав оформлення належності до громадянства України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця рф, однак забезпечення позову в такій спосіб суперечить засадам вжиття заходів забезпечення позову, визначених у ст.150 КАС України, які спрямовані виключно на те, щоб забезпечити виконання судового рішення, у випадку задоволення адміністративного позову.
Окрім того, заявник просить заборонити ДМС України та її територіальним підрозділам вчиняти дії, пов`язані з визнанням недійсними паспорта громадянина України та паспорта громадянина України для виїзду за кордон, виданих на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та внесенням про це відповідної інформації до Бази даних ІП ФМ "Недійсні документи", до набрання законної сили рішенням суду у цій справ.
Проте, як встановлено судом з матеріалів позову, а саме листа ГУ ДМС України в Дніпропетровській області від 31.01.2023 року №1201.4.4-1953/000393-23, висновок затверджено 13.01.2023 року та відповідні відомості внесені до бази даних ЄДДР.
За таких обставин, враховуючи приписи наведених положень актів національного законодавства, міжнародного права, суд дійшов висновку, що у даному випадку підстави, передбачені ч.2 ст.150 КАС України для забезпечення даного позову - відсутні, тому відмовляє у задоволенні поданої заяви про забезпечення позову.
Керуючись статтями 44, 72-77, 150-154, 246, 248, 294, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
У задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення адміністративного позову відмовити.
Ухвала суду набирає законної сили відповідно до статті 256 КАС України та може бути оскаржена в порядку та у строки, встановлені статтями 295, 297 КАС України.

Суддя Д.В. Сидоренко