Справа № 420/546/23
Суддя: Стефанов С.О.
Дата ухвалення: 2023-03-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/546/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2023 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Стефанова С.О., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

До Одеського окружного адміністративного суду 10 січня 2023 року надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (надалі позивач) до Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради (надалі відповідач), в якому позивач просить:

- визнати протиправними дії Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради в частині вимагання надати документи не передбачені п. 5 Порядку виплати одноразової матеріальної допомоги непрацюючим малозабезпеченим особам, особам з інвалідністю та дітям з інвалідністю, а саме: пенсійне посвідчення, довідку про розмір пенсії або державної соціальної допомоги, документи, що підтверджують особливі обставини, зазначені в абзаці 1 пункту 3 Порядку;

- визнати протиправними дії відповідача в частині проведення непрямої дискримінації позивача, як особи з інвалідністю ІІ групи загального захворювання при розгляді заяв про надання одноразової грошової допомоги в розмірі 50 відсотків встановленого Законом прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність при розгляді звернення позивача від 30.10.2022 р. щодо вимагання надати документи не передбачені п. 5 Порядку виплати одноразової матеріальної допомоги непрацюючим малозабезпеченим особам, особам з інвалідністю та дітям з інвалідністю, а саме: пенсійне посвідчення, довідку про розмір пенсії або державної соціальної допомоги, документи, що підтверджують особливі обставини, зазначені в абзаці 1 пункту 3 Порядку;

- визнати протиправною бездіяльність відповідача в частині непроведення призначення, нарахування та виплати одноразової грошової допомоги в розмірі 50 % встановленого прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність;

- зобов`язати відповідача призначити одноразову грошову допомогу позивачу в розмірі 50 % встановленого прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.

Позиція позивача обґрунтовується наступним

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач, як особа з інвалідністю ІІ групи загального захворювання, звернувся до Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради із заявою про призначення одноразової грошової допомоги в розмірі 50 відсотків встановленого Законом прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність. До вказаної заяви позивачем у додатках було долучено: копію паспорта, копію реєстраційного номера облікової картки платника податків, копію висновку медико-соціальної експертної комісії про встановлення інвалідності та копію довідки з банківськими реквізитами отримувача.

В той же час, за результатами розгляду поданої заяви із додатками, відповідачем було повідомлено позивача про ненадання ним усіх необхідних документів, зокрема копії пенсійного посвідчення або отримувача соціальної допомоги, довідку про розмір пенсії або державної соціальної допомоги та документи, що підтверджують особливі обставини, зазначені в абзаці 1 пункту 3 Порядку.

На переконання позивача, Порядок виплати одноразової матеріальної допомоги непрацюючим малозабезпеченим особам, особам з інвалідністю та дітям з інвалідністю, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України №256 від 12.04.2017 року містить вичерпний перелік документів, які необхідно подати разом із відповідною заявою, а тому вимога відповідача щодо надання додаткових документів є протиправною, такою, що не ґрунтується на приписах діючого законодавства та свідчить про дискримінацію позивача, як особи з інвалідністю.

Відзив на позовну заяву обґрунтовано наступним

Відповідач не погоджується з позовними вимогами, вважає їх необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню та зазначає, що 30.10.2022 року ОСОБА_1 надіслав до Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради електронною поштою заяву щодо отримання матеріальної допомоги відповідно до Порядку виплати одноразової матеріальної допомоги непрацюючим малозабезпеченим особам, особам з інвалідністю та дітям з інвалідністю, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 12.04.2017 року№256, та копії паспорта, ідентифікаційного коду і довідки МСЕК.

Відповідач зазначає, що заявник не надав документи, які підтверджують особливі обставини, у зв`язку з якими він потребує матеріальної допомоги, а також оригінали або належним чином завірені копії документів, у зв`язку із чим ОСОБА_1 було направлено роз`яснення із зазначеного питання із рекомендацією надати таке підтвердження та документи.

У зв`язку із зазначеним, комісією щодо прийняття рішення про надання одноразової матеріальної допомоги особам з інвалідністю, дітям з інвалідністю та непрацюючим малозабезпеченим особам заява ОСОБА_1 від 30.10.2022 року не розглядалась.

Додатково відповідач зауважує, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 30 грудня 2022 року №1475 «Деякі питання соціального захисту громадян, які потрапили у складні життєві обставини» постанова Кабінету Міністрів України №256 від 12.04.2017 року, якою керувався позивач при зверненні із відповідною заявою, втратила чинність.

Відповідь на відзив обгрунтовано наступним

Позивач зазначає, що з відзивом він ознайомився через ЄСІТС «Електронний суд» та звертає увагу суду, що відповідний документ не містить кваліфікованого електронного підпису посадової особи відповідача, а також належних та допустимих доказів на підтвердження направлення відзиву на позовну заяву з додатками позивачеві листом з описом вкладення.

Позивач вважає необґрунтованими посилання відповідача на ненадання ним підтвердження настання тяжких обставин ( стихійного лиха, смерті близьких родичів, тривалої хвороби, та інших особливих обставин) та зауважує, що у заяві про надання одноразової грошової допомоги було зазначено «для задоволення елементарних потреб у відповідності до положень Закон України "Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю" під час війни та дії правового режиму воєнного стану».

Окрім того, позивач зауважує, що Одеським окружним адміністративним судом розглядалася абсолютно ідентична адміністративна справа №420/16827/22 у якій відповідач добровільно виконав свій обов`язок, призначивши та виплативши одноразову матеріальну допомогу ОСОБА_2 , як особі з інвалідністю 2 групи загального захворювання, у зв`язку із чим ним було подано до суду заяву про залишення позовної заяви без розгляду.

Процесуальні дії та клопотання учасників справи

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 13 січня 2023 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження по справі. Розгляд справи вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами в порядку ст.262 КАС України.

27 січня 2023 року відповідачем було подано відзив на позовну заяву з додатками (вхід. №ЕС/874/23).

Станом на 01 березня 2023 року, будь-яких інших заяв по суті справи з боку сторін на адресу суду не надходило.

Відповідно до ч.2 ст.262 КАС України розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання. Якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів, а у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу, - через п`ятнадцять днів з дня відкриття провадження у справі.

Вивчивши матеріали справи, відзив на позовну заяву, відповідь на відзив, дослідивши обставини, якими обґрунтовувалися позиція позивача та відповідача, перевіривши їх доказами, суд встановив наступні факти та обставини.

Обставини справи встановлені судом

ОСОБА_1 є особою з інвалідністю ІІ групи загального захворювання, що підтверджується довідкою до акта огляду МСЕК серії 10 ААА №967372 від 11.02.2013 року (а.с.16).

30 жовтня 2022 року ОСОБА_1 звернувся до Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради із заявою про призначення одноразової грошової допомоги в розмірі 50 відсотків встановленого Законом прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність (а.с.9-10).

У додатках до заяви від 30 жовтня 2022 року було надано: копію паспорта (а.с.10 на звороті -11), копію реєстраційного номера облікової картки платника податків (а.с.12), копію Довідки до акта огляду МСЕК серії 10 ААА №967372 від 11.02.2013 року (а.с.16), а також копію довідки з банківськими реквізитами.

Листом від 10 листопада 2022 року №02-П-29019/2-е/л Департаментом праці та соціальної політики Одеської міської ради було повідомлено позивачу, що: «Рішення про надання або відмову в наданні допомоги приймається відповідною комісією, утвореною при Департаменті праці та соціальної політики Одеської міської ради. Документи, які підтверджують особливі обставини, у зв`язку з якими потребуєте матеріальної допомоги. Ви не надали. Таким чином, для тримання зазначеної допомоги необхідно надати до управління соціального захисту населення в Малиновському районі Департаменту праці та соціальної політики (за адресою: м. Одеса, вул. Косовська, 2-Д, приймальні дні: пн.- пт. 900-1500, тел. 705-14-66) наступні документи:

- заяву за формою;

- паспорт та довідку про присвоєння ідентифікаційного коду;

- пенсійне посвідчення або посвідчення отримувача державної соціальної допомоги;

- висновок медико-соціальної експертної комісії про встановлення інвалідності;

- довідку про розмір пенсії або державної соціальної допомоги;

- документи, які підтверджують особливі обставини, зазначені в абзаці першому пункту 3 вказаного Порядку.» (а.с.15).

Вважаючи протиправною вимогу відповідача надати додаткові документи, позивач звернувся з даним адміністративним позовом до суду.

Джерела права та висновки суду

Частиною 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 24 Конституції України визначено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом.

Згідно зі ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні визначаються зокрема Законом України від 21.03.1991 року №875-XII «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» (надалі Закон №875-XII).

Згідно зі ст. 36 Закону №875-XII матеріальне, соціально-побутове і медичне забезпечення інвалідів здійснюється у вигляді грошових виплат (пенсій, допомог, одноразових виплат), забезпечення медикаментами, технічними й іншими засобами, включаючи друковані видання із спеціальним шрифтом, звукопідсилюючу апаратуру та аналізатори, а також шляхом надання послуг по медичній, соціальній, трудовій і професійній реабілітації, побутовому та торговельному обслуговуванню.

Статтею 40 Закону №875-XII визначено, що конкретні умови і порядок пенсійного забезпечення і надання допомоги та інших соціальних послуг визначаються законодавством про пенсійне забезпечення в Україні і рішеннями Уряду України з відповідних питань.

Механізм виплати одноразової матеріальної допомоги непрацюючим малозабезпеченим особам, особам з інвалідністю та дітям з інвалідністю визначено Порядком виплати одноразової матеріальної допомоги непрацюючим малозабезпеченим особам, особам з інвалідністю та дітям з інвалідністю, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12 квітня 2017 року №256 (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) (надалі - Порядок №256).

Згідно з п.3 Порядку №256, допомога надається у разі тривалої хвороби, смерті близьких родичів (одного з подружжя, батьків, дітей), стихійного лиха та інших особливих обставин особам з інвалідністю, дітям з інвалідністю та непрацюючим малозабезпеченим особам, які отримують пенсію та/або державну соціальну допомогу відповідно до Законів України «Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю» і «Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю», якщо розмір таких виплат у місяці, що передує місяцю звернення, не перевищує двох прожиткових мінімумів для осіб, які втратили працездатність.

Пунктом 4 Порядку №256 визначено, що непрацюючим малозабезпеченим особам допомога надається на підставі особистої заяви, особам з інвалідністю та дітям з інвалідністю - на підставі особистої заяви або заяви одного з батьків, опікуна чи піклувальника (законного представника), поданої регіональному або районному органові соціального захисту населення.

Форма заяви про надання одноразової матеріальної допомоги затверджена наказом Міністерство соціальної політики України від 31.08.2017 року №1381 «Про затвердження форм документів для надання одноразової матеріальної допомоги непрацюючим малозабезпеченим особам, особам з інвалідністю та дітям з інвалідністю».

Відповідно до п.5 Порядку №256 для отримання допомоги особи з інвалідністю та діти з інвалідністю або один із батьків, опікуни чи піклувальники (законні представники) додають до заяви копії:

паспорта та/або свідоцтва про народження дитини з інвалідністю (у разі потреби - копії паспорта законного представника та документа, що підтверджує його повноваження);

реєстраційного номера облікової картки платника податків (крім фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків, офіційно повідомили про це відповідному контролюючому органові і мають про це відмітку в паспорті);

висновку медико-соціальної експертної комісії, лікувально-консультативної комісії лікувально-профілактичного закладу (для дітей з інвалідністю) про встановлення інвалідності.

Суд зауважує, що вказаний перелік документів є вичерпним.

Абзацом 10 пункту 5 Порядку №256 визначено, що районний орган соціального захисту населення, до якого надійшла заява про надання допомоги, використовує інформацію про розмір пенсії та державної соціальної допомоги, що виплачується особам з інвалідністю, дітям з інвалідністю і непрацюючим малозабезпеченим особам, які звернулися за наданням допомоги, з урахуванням даних автоматизованої системи обробки документів щодо призначення та виплати пенсій, центрального сховища баз даних Мінсоцполітики або даних, зазначених у довідках, виданих органами, що виплачують таким особам пенсії та/або державну соціальну допомогу.

Згідно з п.6 Порядку №256 допомога надається регіональними або районними органами соціального захисту населення один раз на рік у розмірі 50 відсотків установленого законом на дату звернення прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.

Рішення про надання або відмову в наданні допомоги приймається комісією, утвореною у відповідному органі соціального захисту населення, та оформляється протоколом за формою, що затверджується Мінсоцполітики.

Отже, положеннями вищенаведених законодавчих приписів передбачено послідовний алгоритм дій, яких учасники правовідносин беззаперечно повинні дотримуватися.

Так, з метою отримання матеріальної допомоги особа з інвалідністю особисто або однин з батьків опікуна чи піклувальника (законний представник) подає до регіонального або районного органу соціального захисту населення відповідну заяву.

За наслідками розгляду такої заяви, комісією, утвореною у відповідному органі соціального захисту населення, приймається рішення про надання або відмову в наданні допомоги, яке оформляється протоколом за формою, що затверджується Мінсоцполітики.

Судом встановлено та підтверджено наявними у матеріалах справи доказами, що ОСОБА_1 звернувся до із заявою по формі, що затверджена наказом Міністерства соціальної політики України від 31.08.2017 року №1381, до Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради для виплати одноразової матеріальної допомоги особам з інвалідністю, передбаченої Порядком №256.

До заяви позивачем були надані наступні документи: копію паспорта, копію реєстраційного номера облікової картки платника податків, копію висновку медико-соціальної експертної комісії про встановлення інвалідності та копію довідки з банківськими реквізитами отримувача.

Таким чином, судом встановлено, що позивачем при зверненні до Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради надано усі необхідні документи, що визначені п.п. 4-5 Порядку №256.

З урахуванням вищевказаного, суд вважає, що відповідачем у листі від 10 листопада 2022 року №02-П-29019/2-е/л було безпідставно запропоновано позивачу надати додаткові документи для вирішення питання про призначення одноразової грошової допомоги, зокрема: пенсійне посвідчення або посвідчення отримувача державної соціальної допомоги, довідку про розмір пенсії або державної соціальної допомоги та документи, які підтверджують особливі обставини, зазначені в абзаці першому пункту 3 вказаного Порядку, адже необхідність їх надання не передбачена п. п. 4-5 Порядку №256.

В той же час, суд зауважує, що за результатами розгляду заяви ОСОБА_1 від 30.10.2022 року органом соціального захисту населення на ім`я позивача надіслано відповідь у формі листа від 10 листопада 2022 року №02-П-29019/2-е/л.

Між тим, жодних доказів на підтвердження того, що під час вирішення питання про надання ОСОБА_1 матеріальної допомоги комісією, утвореною у відповідному органі соціального захисту населення, приймалося відповідне рішення, яке оформлено протоколом за формою, що затверджена наказом Міністерства соціальної політики України від 31.08.2017 року №1381, сторонами до суду не подано. В той же час, у відзиві на позовну заяву відповідачем зазначено, що комісією щодо прийняття рішення про надання одноразової матеріальної допомоги особам з інвалідністю, дітям з інвалідністю та непрацюючим малозабезпеченим особам заява ОСОБА_1 від 30.10.2022 року не розглядалась.

У даному випадку, не оформлення органом соціального захисту населення належним чином рішення про надання матеріальної допомоги чи відмову у її наданні, свідчить про те, що уповноваженим органом не прийнято жодного рішення з числа тих, які він повинен був ухвалити за законом.

З урахуванням наведеного, лист органу соціального захисту населення не може сприйматися судом як належна відмова в наданні допомоги, оскільки спірне питання таким органом вирішено не у встановленому законом порядку, а тому відповідач діяв не на підставі та не у спосіб, що передбачені Порядком виплати одноразової матеріальної допомоги непрацюючим малозабезпеченим особам, особам з інвалідністю та дітям з інвалідністю, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12.04.2017 року №256.

Таким чином, суд дійшов висновку про протиправну бездіяльність Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради щодо нерозгляду заяви ОСОБА_1 від 30.10.2022 року про надання одноразової матеріальної допомоги.

Щодо позовних вимог в частині визнання протиправними дій відповідача в частині проведення непрямої дискримінації позивача, як особи з інвалідністю ІІ групи загального захворювання при розгляді заяв про надання одноразової грошової допомоги в розмірі 50 відсотків встановленого Законом прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність при розгляді звернення позивача від 30.10.2022 року, суд зазначає наступне.

За визначенням пункту 2 частини першої статті 1 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» дискримінація - ситуація, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними, зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними. Непряма дискримінація - ситуація, за якої внаслідок реалізації чи застосування формально нейтральних правових норм, критеріїв оцінки, правил, вимог чи практики для особи та/або групи осіб за їх певними ознаками виникають менш сприятливі умови або становище порівняно з іншими особами та/або групами осіб, крім випадків, коли їх реалізація чи застосування має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

Відповідно до статті 24 Конституції України, статей 2, 7 Загальної декларації прав людини, статей 2, 26 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, статті 2 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод ( стаття 14, стаття 1 Протоколу № 12 до Конвенції) необхідною підставою для встановлення факту дискримінації є обумовленість відмінного ставлення за певними ознаками.

У рішеннях Європейського суду з прав людини зазначено, що лише розрізнення, яке базується на персональній ознаці, за якою особа чи групи осіб відрізняються один від одного, можна характеризувати як дискримінацію (рішення у справах «Карсон та інші проти Сполученого Королівства», «Кьєльдсен, Буск Мадсен і Педерсен проти Данії»). Суд деталізує вимоги до природи ознак, за якими забороняється дискримінація, та встановлює, що категорія «інші ознаки» поширюється винятково на такі ознаки, які за своєї природою є достатньо подібними до ознак, які вже перелічені в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, тобто відносяться до визначального для ідентичності особи вибору або є невід`ємними, вродженими та незмінними характеристиками (рішення у справі «Петерка проти Чеської Республіки»).

Отже, факт дискримінації може бути встановлений лише у випадку, коли розрізнення у ставленні до особи вмотивоване притаманною їй певною персональною ознакою.

В той же час, суд зауважує, що позивачем не наведено та не підтверджено належними та допустимими доказами наявність дискримінаційних ознак у діях відповідача, що виражені у нерозгляді заяви ОСОБА_1 про надання одноразової грошової допомоги від 30.10.2022 року.

Щодо обраного позивачем способу захисту порушеного права суд зазначає таке.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Слід зазначити, що дискреційні повноваження - це комплекс прав і зобов`язань представників влади, як на державному, так і на регіональному рівнях, у тому числі представників суспільства, яких уповноважили діяти від імені держави чи будь-якого органу місцевого самоврядування, що мають можливість надати повного або часткового визначення і змісту, і виду прийнятого управлінського рішення. Також ця особа може вибирати рішення у передбачених для конкретних ситуацій нормативно-правових актах або схожих документах.

Тобто, під дискреційними повноваженнями слід розуміти надання органу або посадовій особі повноважень діяти на власний розсуд в межах закону.

Адміністративний суд під час розгляду справи та вирішення публічно-правових спорів перевіряє, чи рішення суб`єкта владних повноважень прийняте у межах законної дискреції. При цьому, у разі скасування нормативно-правового акту або індивідуального акта, суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду (ч.3 ст.245 КАС України).

Аналіз зазначених норм у їх взаємозв`язку зі статтями 2, 5 КАС України свідчить про те, що такі повноваження суд реалізує у разі встановленого факту порушення прав, свобод чи інтересів позивача, що зумовлює необхідність їх відновлення належним способом у тій мірі, у якій вони порушені. Зміст вимог адміністративного позову, як і, відповідно, зміст постанови, має виходити з потреби захисту саме порушених прав, свобод та інтересів у цій сфері.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.

У постанові від 05.05.2018 року у справі №826/9727/16 Верховний Суд зробив висновок, що суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, за сукупності наступних умов: 1) судом встановлено порушення прав, свобод чи інтересів позивача; 2) на час вирішення спору прийняття рішення належить до повноважень відповідача; 3) виконано усі умови, визначені законом для прийняття такого рішення, зокрема подано усі належні документи, сплачено необхідні платежі і між сторонами немає спору щодо форми, змісту, повноти та достовірності наданих документів; 4) прийняття рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Розглядаючи питання щодо зобов`язання відповідача призначити одноразову грошову допомогу позивачу в розмірі 50 % встановленого прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, суд повинен перевірити усі умови, за яких відповідач зобов`язаний таку допомогу призначити.

У спірному випадку, реалізуючи свої владні повноваження, орган соціального захисту населення не прийняв рішення про відмову в призначенні позивачеві одноразової грошової допомоги.

Тобто, відповідачем не досліджувалось питання щодо достовірності викладених у наданих документах відомостей про заявника, інформація про розмір пенсії та державної соціальної допомоги, що виплачується особі, яка звернулася за наданням допомоги та, як наслідок, наявності всіх складових для призначення одноразової грошової допомоги.

Виходячи зі змісту положень КАС України щодо компетенції адміністративного суду, останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

При прийнятті рішення в цій частині суд враховує висновки Верховного Суду України, викладені у постанові від 18.03.2014 року (справа №21-11а14), в якій зазначено, що, оскільки звернення позивача про виплату одноразової грошової допомоги відповідач не розглядав, та відповідного рішення не приймав, то суд повинен був зобов`язати останнього розглянути це звернення згідно з вимогами чинного законодавства України, а не підміняти орган, на який покладено вирішення цього питання.

Суд також звертає увагу на те, що на рівні конкретних адміністративних процедур захист прав, свобод та інтересів особи від порушень з боку держави реалізується через механізми контролю за діяльністю носіїв публічної влади, які включають або пов`язані з механізмами оскарження. Зокрема, у п. 55 рішення ЄСПЛ у справі «Класс та інші проти Німеччини» (06.09.1978р.) Суд наголосив: Із принципу верховенства права випливає, зокрема, що втручання органів виконавчої влади у права людини має підлягати ефективному нагляду, який, як правило, повинна забезпечувати судова влада. Щонайменше це має бути судовий нагляд, який найкращим чином забезпечує гарантії незалежності, безсторонності та належної правової процедури. Суд вважає, що у сфері, яка надає, в окремих справах, такі великі можливості для зловживань, котрі можуть призводити до шкідливих наслідків для демократичного суспільства загалом, у принципі функцію наглядового контролю доцільно доручати судді (п. 56 абз. 2 рішення). Ця ж теза приведена і у Рішенні у справі «Волохи проти України». У справі «Броуґан та інші проти Сполученого Королівства» і «Алтай проти Туреччини» Суд зазначив, що згідно з принципом Верховенства права судовий контроль за діяльністю виконавчої влади є одним з основоположних принципів демократичного суспільства.

При цьому законність, пропорційність, обмеження дискреції, добросовісність (дотримання суб`єктом владних повноважень законної мети) і процедурні гарантії є тими законодавчими інструментами, які мають забезпечити захист особи від державного свавілля. Зокрема, у справі «Ечюс проти Латвії» Суд акцентує увагу на тому, що захист від свавілля становить сполучну ланку між Конвенцією і принципом Верховенства права.

За загальним правилом, суди повинні дослідити прийняті суб`єктом владних повноважень акти, якщо їх об`єктивність та обґрунтованість є ключовим питанням правового спору. Вмотивоване рішення демонструє особі, що вона була почута, дає стороні можливість апелювати проти нього. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватися належний публічний та, зокрема, судовий контроль за адміністративними актами суб`єкта владних повноважень.

Оскільки відповідачем не здійснено розгляд заяви позивача та відомостей, що викладені у доданих до неї документах, у суду відсутні можливості для фактично повторної (після адміністративного органу) оцінки доказів, встановлення обставин, які були підставою для прийняття оскаржуваного адміністративного рішення, належного поновлення прав особи за результатами розгляду справи по суті

Відтак, у цій справі з метою захисту порушеного права позивача ефективним та належним, за встановлених обставин, є такий спосіб захисту порушених прав, як зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивача щодо призначення одноразової грошової допомоги та прийняти відповідне рішення, з урахуванням висновків суду наведених у даному рішенні, зокрема щодо обсягу необхідних документів.

З урахуванням вищевикладеного, з метою належного захисту прав позивача, суд дійшов висновку про необхідність визнання протиправною бездіяльності Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської, яка полягає у нерозгляді заяви ОСОБА_1 про надання одноразової грошової допомоги від 30.10.2022 року та зобов`язання Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської розглянути заяву ОСОБА_1 про надання одноразової грошової допомоги від 30.10.2022 року у порядок та спосіб, що передбачений законодавством, чинним на момент звернення із відповідною заявою, та прийняти відповідне рішення з урахуванням висновків суду.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У п.58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Згідно з ч.1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, на підставі ст. 8 КАС України, згідно якої усі учасники адміністративного процесу є рівними та ст. 9 КАС України, відповідно до якої розгляд і вирішення справ у адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов до висновку, що адміністративний позов є частково обґрунтованим та підлягає частковому задоволенню.

Розподіл судових витрат

Відповідно до ч.1 ст.143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи те, що позивач звільнений від сплати судового збору, розподіл судових витрат у відповідності до вимог ст.139 КАС України судом не здійснюється. Керуючись ст.ст. 2, 6, 8, 9, 12, 14, 139, 242-246, 258, 261, 262, 295 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради щодо нерозгляду заяви ОСОБА_1 про надання одноразової грошової допомоги від 30.10.2022 року.

Зобов`язати Департамент праці та соціальної політики Одеської міської ради розглянути заяву ОСОБА_1 про надання одноразової грошової допомоги від 30.10.2022 року у порядок та спосіб, що передбачений законодавством, чинним на момент звернення із відповідною заявою, та прийняти відповідне рішення з урахуванням висновків суду.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили згідно ст.255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст.ст.293, 295 та п.15-5 розділу VII Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржено, згідно ст.295 КАС України, протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, або розгляд справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ).

Відповідач: Департамент праці та соціальної політики Одеської міської ради (вул. Косовська, 2-Д, м. Одеса, 65022, ).

Суддя С.О. Cтефанов