Справа № 640/17500/20
Суддя: Кузьменко Володимир Володимирович
Дата ухвалення: 2023-03-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2023 року м. Київ

Колегія Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача Кузьменка В.В.,

суддів: Василенка Я.М., Ганечко О.М.,

за участю секретаря Кірієнко Н.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом Приватного акціонерного товариства "Глазер-ЮН" до Кабінету Міністрів України, Державної податкової служби України, третя особа - Міністерство фінансів України про визнання протиправним та нечинним п. 1 постанови № 1165 від 11.12.2019, за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства "Глазер-ЮН" на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 30 вересня 2022 року,

В С Т А Н О В И Л А:

Приватне акціонерне товариство «Глазер-ЮН» звернулось до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Кабінету Міністрів України, Державної податкової служби України, за участі третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Міністерства фінансів України, в якому просило:

- визнати протиправним та нечинним п. 1 постанови Кабінету Міністрів України від 11.12.2019 № 1165 «Про затвердження порядків з питань зупинення реєстрації податкової накладної/розрахунку коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних»;

- визнати протиправними дії, які полягали у направленні неуповноваженою особою супровідного листа № 531/4/99-00-06-05-01-13 від 01.11.2019 за підписом Директора Департаменту моніторингу ризикових операцій та доходів Дмитра Серебрянського проекту постанови Кабінету Міністрів України від 11.12.2019 № 1165 «Про затвердження порядків з питань зупинення реєстрації податкової накладної/розрахунку коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних».

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 30 вересня 2022 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати спірне судове рішення та задовольнити позовні вимоги.

Доводи апелянта аналогічні викладеним у позовній заяві та стосуються того, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи та прийнято спірне рішення з порушенням норм матеріального права. Вказано, що законом надано можливість Кабінету Міністрів України лише один реалізувати у межах п. 201.16 ст. 201 ПК України своїх владних повноважень, та прийняти відповідну постанову. Відтак, Кабінетом Міністрів України шляхом прийняття постанови № 117 було реалізовано таке право, подальше прийняття відповідних підзаконних актів суперечить вимогам закону. Також зазначено про порушення порядку прийняття спірної постанови Кабінету Міністрів України від 11.12.2019 № 1165, яка фактично штучно збільшує податкове навантаження Приватного акціонерного товариства «Глазер-ЮН», як платника податків, та покладає додаткові обов`язки на останнє. Окрім того, зауважено на тому, що відповідачем не враховано пропозиції та висновки інших міністерств.

Представник апелянта в судовому засіданні підтримав вимоги апеляційної скарги, просив скасувати рішення суду першої інстанції та задовольнити позов.

Представники Кабінету Міністрів України, Державної податкової служби України та Міністерства фінансів України в судовому засіданні просили залишити рішення суду першої інстанції без змін, вказавши на його обґрунтованість та відповідність положенням чинного законодавства.

Заслухавши суддю-доповідача, сторони, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, Кабінетом Міністрів України відповідно до підпункту 56.23.2 пункту 56.23 статті 56 і пункту 201.16 статті 201 Податкового кодексу України, 11.12.2019 прийнято постанову № 1165 «Про затвердження порядків з питань зупинення реєстрації податкової накладної/розрахунку коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних» (Постанова № 1165).

Пунктом 1 вказаної постанови № 1165 вирішено:

1. Затвердити такі, що додаються:

- Порядок зупинення реєстрації податкової накладної/розрахунку коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних;

- Порядок розгляду скарги щодо рішення про відмову в реєстрації податкової накладної/розрахунку коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Не погоджуючись з оскаржуваною постановою в частині пункту 1, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що пункт п. 1 постанови Кабінету Міністрів України від 11.12.2019 №1165 «Про затвердження порядків з питань зупинення реєстрації податкової накладної/розрахунку коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних» прийнято Кабінетом Міністрів України на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення.

Аналізуючи обставини справи, доводи апелянта та норми чинного законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необґрунтованість позовних вимог та відсутність правових підстав для їх задоволення, з огляду на таке.

Статтею 113 Конституції України визначено, що Кабінет Міністрів України є вищим органом у системі органів виконавчої влади, який у своїй діяльності, керується Конституцією та законами України, а також указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України.

Згідно з частиною першою статті 117 Конституції України Кабінет Міністрів України в межах своєї компетенції видає постанови і розпорядження, які є обов`язковими до виконання.

Організацію, повноваження і порядок діяльності Кабінету Міністрів України визначено Законом України «Про Кабінет Міністрів України» від 27.02.2014 № 794-VII (Закон № 794-VII).

Відповідно до ч. 1 ст. 49 Закону № 794-VII Кабінет Міністрів України на основі та на виконання Конституції і законів України, актів Президента України, постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, видає обов`язкові для виконання акти - постанови і розпорядження.

Відповідно до ст. 20 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» Кабінет Міністрів України у сфері економіки, фінансів, трудових відносин, зайнятості населення, трудової міграції, оплати та охорони праці: забезпечує проведення державної фінансової та податкової політики, сприяє стабільності грошової одиниці України.

Відповідно до п. 201.16 статті 201 Податкового кодексу України реєстрація податкової накладної/розрахунку коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних може бути зупинена в порядку та на підставах, визначених Кабінетом Міністрів України.

Підпунктом 56.23.2 пункту 56.23 статті 56 ПК України, визначено, що скарга на рішення про відмову у реєстрації податкової накладної/розрахунку коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних розглядається в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, комісією центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, за участі уповноваженої особи центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику.

Відтак, суд першої інстанції обґрунтовано вказав, що Кабінетом Міністрів України на виконання вищезазначених актів та на підставі повноважень делегованих законодавцем затверджено Порядок зупинення реєстрації податкової накладної/розрахунку коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних, та Порядок розгляду скарги щодо рішення про відмову в реєстрації податкової накладної/розрахунку коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Разом з тим, судом вірно зауважено, що позивачем не оскаржуються затверджені постановою Кабінету Міністрів України Порядки, що свідчить про відсутність підстав для оцінки їх правомірності.

В частині тверджень позивача про порушення процедури прийняття регуляторного акту, то приписами ч. 4 ст. 49 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» акти Кабінету Міністрів України, які відповідно до закону є регуляторними актами, розробляються, розглядаються, приймаються та оприлюднюються з урахуванням вимог Закону України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності".

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності" регуляторний акт - це: прийнятий уповноваженим регуляторним органом нормативно-правовий акт, який або окремі положення якого спрямовані на правове регулювання господарських відносин, а також адміністративних відносин між регуляторними органами або іншими органами державної влади та суб`єктами господарювання; прийнятий уповноваженим регуляторним органом інший офіційний письмовий документ, який встановлює, змінює чи скасовує норми права, застосовується неодноразово та щодо невизначеного кола осіб і який або окремі положення якого спрямовані на правове регулювання господарських відносин, а також адміністративних відносин між регуляторними органами або іншими органами державної влади та суб`єктами господарювання, незалежно від того, чи вважається цей документ відповідно до закону, що регулює відносини у певній сфері, нормативно-правовим актом.

Статтею 9 Закону України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності" унормовано оприлюднення проектів регуляторних актів з метою одержання зауважень і пропозицій, зокрема строк, протягом якого від фізичних - та юридичних осіб, їх об`єднань приймаються зауваження та пропозиції, встановлюється розробником проекту регуляторного акта і не може бути меншим ніж один місяць та більшим ніж три місяці з дня оприлюднення проекту регуляторного акта та відповідного аналізу регуляторного впливу.

Згідно з частинами першою, другою статті 13 Закону України «Про засади державної регуляторної політики» план діяльності регуляторного органу з підготовки проектів регуляторних актів та зміни до нього оприлюднюються шляхом опублікування в друкованих засобах масової інформації цього регуляторного органу, а у разі їх відсутності - у друкованих засобах масової інформації, визначених цим регуляторним органом, та/або шляхом розміщення плану та змін до нього на офіційній сторінці відповідного регуляторного органу в мережі Інтернет.

Повідомлення про оприлюднення проекту регуляторного акта з метою одержання зауважень і пропозицій, проект регуляторного акта та відповідний аналіз регуляторного впливу оприлюднюються шляхом опублікування в друкованих засобах масової інформації розробника цього проекту, а у разі їх відсутності - у друкованих засобах масової інформації, визначених розробником цього проекту, та/або шляхом розміщення на офіційній сторінці розробника проекту регуляторного акта в мережі Інтернет.

Так, 01.11.2019 на сайті http://www.visnuk.com.ua/uk/news/100015004-, опубліковано проект постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження порядків з питань зупинення реєстрації податкової накладної/розрахунку коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних».

Кожен проект регуляторного акта оприлюднюється з метою одержання зауважень і пропозицій від фізичних та юридичних осіб, їх об`єднань (стаття 9 Закону України «Про засади державної регуляторної політики»).

В оприлюдненому повідомленні про оприлюднення проекту був встановлений місячний строк для одержання зауважень та пропозицій до проекту постанови, що відповідає вимогам статті 9 Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності» та зазначені адреси для надсилання зауважень та пропозицій: Міністерства фінансів України та Державної податкової служби України.

Разом з цим, Законом України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності» не встановлено обов`язку для розробника проекту регуляторного акта щодо дотримання 30-ти денного терміну, наданого для одержання зауважень та пропозицій, перед його поданням на погодження до уповноваженого органу.

Водночас, відповідно до статті 25 Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності» регуляторний акт не може бути прийнятий або схвалений уповноваженим на це органом виконавчої влади або його посадовою особою, якщо наявна хоча б одна з таких обставин, зокрема, проект регуляторного акта не був оприлюднений.

Так, 01.11.2019 на сайті http://www.visnuk.com.ua/uk/news/100015004-, опубліковано проект постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження порядків з питань зупинення реєстрації податкової накладної/розрахунку коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних».

11 грудня 2019 року Кабінетом Міністрів України прийнято Постанову № 1165 «Про затвердження порядків з питань зупинення реєстрації податкової накладної/розрахунку коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних».

Зазначена постанова опублікована у газеті Урядовий кур`єр від 23.01.2020 та набрала чинності 01.02.2020.

Аналізуючи вищевикладене, суд першої інстанції обґрунтовано вказав, що місячний термін, строк, протягом якого від фізичних та юридичних осіб, їх об`єднань щодо прийняття зауважень та пропозицій було дотримано.

Таким чином, Кабінетом Міністрів України під час прийняття оскаржуваної постанови дотримано вимоги Закону України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності", а твердження позивача, які викладені зокрема в апеляційній скарзі, не відповідають дійсним обставинам справи.

Доводи апелянта стосовно того, що Кабінет Міністрів України не мав повторного права на прийняття оскаржуваної постанови відповідно до п. 7 Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2018 році» від 07.12.2017 № 2245 правомірно спростовані судом попередньої інстанції, який вказав, що пунктом 7 Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2018 році» від 07.12.2017 №2245, доручено Кабінету Міністрів України:

- до 1 березня 2018 року визначити порядок зупинення реєстрації податкової накладної/розрахунку коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних відповідно до пункту 201.16 статті 201 Податкового кодексу України та забезпечити перегляд та приведення центральними органами виконавчої влади їх нормативно-правових актів у відповідність із цим Законом;

- у тримісячний строк з дня набрання чинності цим Законом:

- прийняти нормативно-правові акти, необхідні для реалізації цього Закону;

привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом;

-забезпечити перегляд та приведення центральними органами виконавчої влади їх нормативно-правових актів у відповідність із цим Законом.

Отже, Кабінетом Міністрів України до 01.03.2018 на виконання вимог вказаного пункту Закону № 2245 було прийнято постанову № 117 від 21.02.2018 «Про затвердження порядків з питань зупинення реєстрації податкової накладної / розрахунку коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних».

Вказана постанова № 117 втратила чинність на підставі Постанови КМ № 1165 від 11.12.2019.

Положення Податкового кодексу України щодо права Уряду визначати порядок та підстави зупинення податкової накладної/розрахунку коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних, законодавчо не вичерпали свою дію.

Верховний Суд у постанові від 10.03.2020 у справі № 826/12108/18 про визнання протиправними пункти 10, 20, 21 Порядку зупинення реєстрації податкової накладної/розрахунку коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 № 117, погодився з думкою ДПС України про те, що критерії оцінки ризиків слід розглядати як складову частину підстав для зупинення реєстрації податкових накладних/розрахунків коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних, а тому, зважаючи на імперативну норму пункту 201.16 статті 201 Податкового кодексу України, яка передбачає можливість визначати підстави та порядок зупинення реєстрації податкових накладних виключно Кабінету Міністрів України, Суд визнає делегування відповідачем повноважень щодо визначення критеріїв оцінки ризиків ДФС України за погодженням з Мінфіном порушенням Урядом положень пункту 201.16 статті 201 Податкового кодексу України, що в свою чергу призвело до невідповідності пункту 10 Порядку № 117 вимогам зазначеної норми Кодексу.

Колегія суддів при розгляді апеляційної скарги вказує на імперативні приписи ч. 5 ст. 242 КАС України, якими передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Позивачем в доводах апеляційної скарги жодним чином не обґрунтовано наявність підстав для відступу від вищевказаної правової позиції Верховного Суду, яка під час розгляду справи була правомірно врахована судом першої інстанції на виконання вимог ч. 5 ст. 242 КАС України.

Таким чином, судом правомірно зазначено, що критерії оцінки ризиків є складовою частиною підстав для зупинення реєстрації податкових накладних/розрахунків коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних, та виключно Кабінет Міністрів України наділений повноваженнями стосовно визначення підстав та порядку зупинення реєстрації податкових накладних.

Оскаржуваний п. 1 постанови № 1165 від 11.12.2019, як і сама постанова була прийнята з врахуванням постанови Верховного Суду від 10.03.2020 у справі № 826/12108/18.

Колегія суддів відхиляє доводи апелянта щодо протиправності таких дій, позаяк відповідно до ч. 1 ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Згідно з ст. 14 КАС України судове рішення, яким закінчується розгляд справи в адміністративному суді, ухвалюється іменем України. Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Положеннями ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Судове рішення проголошується публічно, але преса і публіка можуть бути не допущені в зал засідань протягом усього судового розгляду або його частини в інтересах моралі, громадського порядку чи національної безпеки в демократичному суспільстві, якщо того вимагають інтереси неповнолітніх або захист приватного життя сторін, або - тією мірою, що визнана судом суворо необхідною, - коли за особливих обставин публічність розгляду може зашкодити інтересам правосуддя.

Для цілей ст. 6 Конвенції стадія виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду».

З аналізу рішень Європейського суду з прав людини (остаточні рішення у справах «Алпатов та інші проти України», «Робота та інші проти України», «Варава та інші проти України», «ПМП «Фея» та інші проти України»), якими було встановлено порушення п. 1 ст. 6, ст. 13 Конвенції та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, вбачається однозначна позиція про те, що правосуддя не може вважатися здійсненим доти, доки не виконане судове рішення, а також констатується, що виконання судового рішення, як завершальна стадія судового процесу, за своєю юридичною природою є головною стадією правосуддя, що повністю узгоджується з нормою ст. 129-1 Конституції України.

Відтак, врахування Кабінетом Міністрів України постанови Верховного Суду від 10.03.2020 у справі № 826/12108/18 при прийнятті спірного пункту 1 постанови від 11.12.2019 № 1165 було цілком правомірним та обгрунтованим.

В частині аргументів товариства стосовно порушення його прав та інтересів внаслідок недотримання відповідачем Регламенту при прийнятті Постанови № 1165, то як вірно вказано представником Кабінету Міністрів України, § 17-19, 22, 55 Регламенту визначено, що схвалений Прем`єр-міністром проект порядку денного засідання Кабінету Міністрів та матеріали до нього Секретаріат Кабінету Міністрів надсилає членам Кабінету Міністрів, іншим учасникам засідання, а також Національному агентству з питань запобігання корупції в електронній формі із використанням системи електронної взаємодії органів виконавчої влади, крім матеріалів, що містять інформацію з обмеженим доступом, не пізніше ніж за 24 години до початку засідання, а у разі проведення позачергового засідання надає їх до початку або в ході засідання. Матеріали з кадрових питань надаються учасникам засідання в день засідання перед його початком.

У разі коли в засіданні Кабінету Міністрів беруть участь Президент України та/або Голова Верховної Ради, головуючий оголошує про це на початку засідання.

У засіданні Кабінету Міністрів відповідно до закону можуть брати участь народні депутати України, Уповноважений Верховної Ради з прав людини, Голова Національного банку або його заступник, Голова Антимонопольного комітету та уповноважений Президентом України представник, а також Генеральний прокурор України або його заступник.

Кабінет Міністрів за пропозиціями членів Кабінету Міністрів визначає інших осіб, які беруть участь у його засіданнях з правом дорадчого голосу (постійні учасники).

На засідання Кабінету Міністрів можуть запрошуватися у разі необхідності посадові особи, яких стосується обговорюване питання. Список таких осіб складає Державний секретар Кабінету Міністрів з урахуванням пропозицій членів Кабінету Міністрів.

У засіданні Кабінету Міністрів під час розгляду питань, що стосуються формування та реалізації державної соціальної та економічної політики, регулювання трудових, соціальних, економічних відносин, можуть брати участь уповноважений представник всеукраїнських профспілок, їх об`єднань та уповноважений представник всеукраїнських об`єднань організацій роботодавців.

На засідання Кабінету Міністрів, на якому розглядається питання щодо призначення керівника територіального органу міністерства, іншого центрального органу виконавчої влади, призначення керівника підприємства, установи, організації, запрошується голова відповідної облдержадміністрації, якому надається можливість вносити пропозиції з обговорюваного питання, робити застереження, давати пояснення.

У засіданні Кабінету Міністрів під час розгляду питань, що стосуються функціонування місцевого самоврядування, прав та інтересів територіальних громад, місцевого та регіонального розвитку, може брати участь уповноважений представник всеукраїнських асоціацій органів місцевого самоврядування з правом дорадчого голосу.

Працівників Секретаріату Кабінету Міністрів, присутність яких необхідна на засіданні Кабінету Міністрів для організаційно-технічного забезпечення його проведення, визначає Державний секретар Кабінету Міністрів.

Питання щодо присутності на засіданні Кабінету Міністрів представників засобів масової інформації та проведення ними кіно-, відео- і фотозйомки, а також звукозапису вирішує Прем`єр-міністр.

На засіданнях Кабінету Міністрів головує Прем`єр-міністр, а в разі відсутності Прем`єр-міністра за його дорученням - Перший віце-прем`єр-міністр або віце-прем`єр-міністр згідно з визначеним Кабінетом Міністрів розподілом повноважень.

Порядок денний засідання Кабінету Міністрів затверджує Кабінет Міністрів за пропозицією Прем`єр-міністра.

За пропозиціями членів Кабінету Міністрів до порядку денного під час засідання Кабінету Міністрів можуть вноситися зміни, крім включення питань про розгляд проектів актів законодавства, за винятком тих, невідкладний розгляд яких пов`язаний із запобіганням виникненню надзвичайних ситуацій, ліквідацією їх наслідків або вирішенням інших питань, пов`язаних із виникненням загрози життю та/або здоров`ю населення, а також вирішенням невідкладних питань, пов`язаних з проведенням операції Об`єднаних сил,

Рішення Кабінету Міністрів приймаються шляхом голосування більшістю голосів посадового складу Кабінету Міністрів.

Якщо проект рішення отримав підтримку половини посадового складу Кабінету Міністрів і за цей проект проголосував Прем`єр-міністр, рішення вважається прийнятим.

Таким чином, відповідачем обґрунтовано вказано, що обставина конкретного часу внесення до порядку денного засідання Уряду, того чи іншого проєкту акту Кабінету Міністрів України є визначальної і має вплив щодо прав осіб, які беруть участь у прийнятті рішень Уряду, та інтересів осіб, запрошених на засідання Уряду.

Натомість позивач не належить до категорій осіб, які приймають рішення Уряду, чи запрошені на засідання Уряду, а відтак обставина щодо моменту внесення до порядку денного засідання того чи іншого проекту акту, не впливає на права та інтереси позивача.

Щодо тверджень позивача про порушення § 32 Регламенту, то вказаними нормами передбачено, що проекти актів Кабінету Міністрів готуються на основі та на виконання Конституції і законів України, актів Президента України, постанов Верховної Ради, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, актів Кабінету Міністрів, доручень Прем`єр-міністра, а також за ініціативою членів Кабінету Міністрів, центральних органів виконавчої влади, державних колегіальних органів, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласних, Київської та Севастопольської міських держадміністрацій з дотриманням вимог цього Регламенту.

Розроблення проекту акта починається невідкладно після отримання відповідного завдання та триває виходячи з необхідності врахування у загальному часі підготовки проекту акта вимог, встановлених цим Регламентом щодо часу, достатнього для погодження проекту акта заінтересованими органами, та часу, достатнього для проведення правової експертизи Мін`юсту та експертизи Секретаріату Кабінету Міністрів.

Проекти актів Кабінету Міністрів, що стосуються укладення, виконання та припинення дії міжнародних договорів України, готуються відповідно до Закону України "Про міжнародні договори України".

Проекти регуляторних актів Кабінету Міністрів готуються з урахуванням особливостей, передбачених Законом України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності", та відповідно до Методики проведення аналізу впливу регуляторного акта, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2004 року № 308 .

Таким чином, колегія суддів погоджується з аргументами відповідача, який вказав, що оскільки вимоги щодо дотримання Закону України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності" було виконано, то твердження апелянта про недотримання §32 Регламенту є безпідставними.

Окрім викладеного вище, оцінюючи аргументи Приватного акціонерного товариства «Глазер-ЮН» стосовно допущення Кабінетом Міністрів України процедурних порушень під час прийняття п. 1 постанови від 11.12.2019 № 1165, колегія суддів зокрема враховує наступне.

Порушення процедури прийняття рішення суб`єктом владних повноважень саме по собі може бути підставою для визнання його протиправним та скасування у разі, коли таке порушення безпосередньо могло вплинути на зміст прийнятого рішення.

Певні дефекти адміністративного акта можуть не пов`язуватись з його змістом, а стосуватися процедури його ухвалення. У такому разі можливі дві ситуації: внаслідок процедурного порушення такий акт суперечитиме закону (тоді акт є нікчемним), або допущене порушення не вплинуло на зміст акта (тоді наслідків для його дійсності не повинно наставати взагалі).

Отже, саме по собі порушення процедури прийняття акта не повинно породжувати правових наслідків для його дійсності, крім випадків, прямо передбачених законом.

Виходячи із міркувань розумності та доцільності, деякі вимоги до процедури прийняття акта необхідно розуміти не як вимоги до самого акта, а як вимоги до суб`єктів владних повноважень, уповноважених на їх прийняття.

Так, дефектні процедури прийняття адміністративного акта, як правило, тягнуть настання дефектних наслідків (ultra vires action - invalid act). Разом із тим, не кожен дефект акта робить його неправомірним.

Стосовно ж процедурних порушень, то в залежності від їх характеру такі можуть мати наслідком нікчемність або оспорюваність акта, а в певних випадках, коли йдеться про порушення суто формальні, взагалі не впливають на його дійсність.

Таким чином, ключовим питанням при наданні оцінки процедурним порушенням, допущеним під час прийняття суб`єктом владних повноважень рішення, є співвідношення двох базових принципів права: «протиправні дії не тягнуть за собою правомірних наслідків» і, на противагу йому, принцип «формальне порушення процедури не може мати наслідком скасування правильного по суті рішення».

Межею, що розділяє істотне (фундаментальне) порушення від неістотного, є встановлення такої обставини: чи могло бути іншим рішення суб`єкта владних повноважень за умови дотримання ним передбаченої законом процедури його прийняття.

Аналогічна правова позиція щодо значимості процедурних порушень викладена у постанові Верховного Суду від 23.04.2020 у справі № 813/1790/18.

Колегія суддів при розгляді апеляційної скарги вказує на імперативні приписи ч. 5 ст. 242 КАС України, якими передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Суд наголошує, що, у відповідності до практики Європейського Суду з прав людини, скасування акта адміністративного органу з одних лише формальних мотивів не буде забезпечувати дотримання балансу принципу правової стабільності та справедливості.

Сама по собі наявність у рішенні суб`єкта владних повноважень процедурних порушень/помилок/неточностей, не може бути беззаперечною підставою для визнання його протиправним та його скасування, за умови, якщо в сукупності, суд дійде висновку про те, що таке рішення прийнято у порядку та у спосіб, визначений законодавством, а процедурні порушення, що були допущені, не можуть автоматично ставити під сумнів правомірні дії та нівелювати всі наслідки. Важливим аспектом є також те, щоб допущені помилки та неточності загалом не спотворювали суть рішення та не мали наслідком допущення порушень прав осіб, стосовно яких прийнято таке рішення.

Аналогічний вимір суттєвості порушень застосовує Європейський суд з прав людини, який у своїх рішеннях демонструє виважений підхід до оцінки характеру допущених порушень належної процедури з точки зору їх можливого впливу на загальну справедливість судового розгляду. Метод «оцінки справедливості процесу в цілому», не передбачає дослідження правомірності будь-якої окремої процесуальної дії у відриві від інших етапів процесу. По суті, слід акцентувати увагу на необхідності з`ясувати, «чи перетворили допущені порушення (в контексті конкретних обставин справи) судовий розгляду у цілому на несправедливий». Скасування акта адміністративного органу з одних лише формальних мотивів не буде забезпечувати дотримання балансу принципу правової стабільності та справедливості в цілому.

В контексті викладеного, колегія суддів зазначає, що наведені апелянтом доводи стосовно допущення Кабінетом Міністрів України процедурних порушень не можуть бути підставою для скасування п. 1 постанови Кабінету Міністрів України від 11.12.2019 № 1165, позаяк не свідчать про неправомірність спірної норми в цілому, та не вказують про незаконність такої.

В частині позовних вимог щодо визнання протиправними дії, які полягали у направленні неуповноваженою особою супровідного листа № 531/4/99-00-06-05-01-13 від 01.11.2019 за підписом Директора Департаменту моніторингу ризикових операцій та доходів Дмитра Серебрянського проекту постанови Кабінету Міністрів України від 11.12.2019 № 1165 «Про затвердження порядків з питань зупинення реєстрації податкової накладної/розрахунку коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних», то суд першої інстанції вірно вказав, що направлення до Міністерства фінансів України директором Департаменту моніторингу ризикових операцій та доходів Дмитром Серебрянським доопрацьованого проєкту постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження порядків з питань зупинення реєстрації податкової накладної/розрахунку коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних» з урахуванням пропозицій та зауважень не порушує прав позивача.

Поряд з цим, колегія суддів при розгляді апеляційної скарги відхиляє посилання Приватного акціонерного товариства "Глазер-ЮН" на те, що спірна постанова штучно збільшує податкове навантаження позивача, як платника податків, та покладає додаткові обов`язки на останнє, адже такі аргументи свідчать про незгоду із самим змістом Порядку зупинення реєстрації податкової накладної/розрахунку коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних, та Порядку розгляду скарги щодо рішення про відмову в реєстрації податкової накладної/розрахунку коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних, та незгодою із податковою політикою держави загалом, що виходить за межі розгляду даного адміністративного спору.

Враховуючи все викладене вище, суд апеляційної інстанції погоджується з мотивами суду першої інстанції та приходить до висновку, що пункт п. 1 постанови Кабінету Міністрів України від 11.12.2019 № 1165 «Про затвердження порядків з питань зупинення реєстрації податкової накладної/розрахунку коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних» прийнято Кабінетом Міністрів України на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.

Інші доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Перевіривши мотивування судового рішення та доводи апеляційної скарги, відповідно до вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду, врахувавши ст. 6 КАС України, відповідно до якої суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, судова колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку за наслідками розгляду даної справи.

Керуючись ст.ст. 242, 308, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Глазер-ЮН" на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 30 вересня 2022 року у справі за адміністративним позовом Приватного акціонерного товариства "Глазер-ЮН" до Кабінету Міністрів України, Державної податкової служби України, третя особа - Міністерство фінансів України про визнання протиправним та нечинним п. 1 постанови № 1165 від 11.12.2019 - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 вересня 2022 року - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач В. В. Кузьменко

Судді: Я. М. Василенко

О. М. Ганечко

Повний текст постанови складено 02.03.2023.