Справа № 640/7505/22
Суддя: Кобаль Михайло Іванович
Дата ухвалення: 2023-03-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/7505/22 Прізвище судді (суддів) першої інстанції: Вовк П.В., Суддя-доповідач Кобаль М.І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2023 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Кобаля М.І.,

суддів Костюк Л.О., Степанюка А.Г.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Центрального міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 серпня 2022 року по справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями «Хенкель Баутехнік» (Україна) до Центрального міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И В:

Товариство обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями «Хенкель Баутехнік» (Україна) (далі по тексту - позивач, ТОВ з іноземними інвестиціями «Хенкель Баутехнік» (Україна)) звернулося до суду з адміністративним позовом до Центрального міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків (далі по тексту - відповідач, Центральне міжрегіональне управління ДПС) в якому просило:

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 14.02.2022 року №.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 серпня 2022 року значений позов задоволено повністю.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Частиною 2 статті 311 КАС України визначено, що якщо під час письмового провадження за наявними у справі матеріалами суд апеляційної інстанції дійде висновку про те, що справу необхідно розглядати у судовому засіданні, то він призначає її до апеляційного розгляду в судовому засіданні.

Колегія суддів, враховуючи обставини даної справи, а також те, що апеляційна скарга подана на рішення, перегляд якого можливий за наявними у справі матеріалами на підставі наявних у ній доказів, не вбачає підстав проведення розгляду апеляційної скарги за участю учасників справи у відкритому судовому засіданні.

В матеріалах справи достатньо письмових доказів для вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін у розгляді справи не обов`язкова.

З огляду на викладене, колегія суддів визнала можливим розглянути справу в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 2 ст. 309 КАС України у виняткових випадках апеляційний суд за клопотанням сторони та з урахуванням особливостей розгляду справи може продовжити строк розгляду справи, але не більш як на п`ятнадцять днів, про що постановляє ухвалу.

Пунктом 1 статті 6 ратифікованої Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року Конвенції про захист прав людини та основних свобод закріплено право вирішення спірного питання упродовж розумного строку.

Згідно п. 26 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень ухвалення рішення в розумні строки відповідно до статті 6 Конвенції також можна вважати важливим елементом його якості. Проте можливе виникнення суперечностей між швидкістю проведення процесу та іншими чинниками, пов`язаними з якістю, такими як право на справедливий розгляд справи, яке також гарантується статтею 6 Конвенції. Оскільки важливо забезпечувати соціальну гармонію та юридичну визначеність, то попри очевидну необхідність враховувати часовий елемент слід також зважати й на інші чинники.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про продовження строку розгляду апеляційних скарг Центрального міжрегіонального управління ДПС на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 серпня 2022 року на розумний строк.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін, виходячи з наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Частиною 1 ст. 242 КАС України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, на підставі наказу №211-п від 12 січня 2022 року ГУ ДПС у Харківській області було проведено фактичну перевірку ТОВ з іноземними інвестиціями «Хенкель Баутехнік» (Україна), за місцем провадження діяльності, а саме за адресою: вул. Перемоги, 325, м. Балаклія, Харківська область.

За результатами проведеної перевірки, 24.01.2022 року контролюючим органом було складено акт фактичної перевірки № 1432/20-40-09-01-03/21685172, яким встановлено порушення позивачем вимог ч. 1 та ч. 9 статті 15 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах та пального», а саме: здійснення діяльності по зберіганню пального, у періоді з 10 квітня 2020 року по 26 жовтня 2021 року, за адресою: вул. Перемоги, 325, м. Балаклія, Харківська обл., без придбання відповідної ліцензії.

На підставі вказаного акту перевірки, відповідачем було прийнято податкове повідомлення-рішення № від 14 лютого 2022 року, яким до позивача застосовано штрафну санкцію у розмірі 500 000, 00 грн. (далі по тексту - оскаржуване ППР).

Вважаючи протиправним оскаржуване ППР, позивач звернувся до суду з позовом за захистом своїх охоронюваних законом прав та інтересів.

Приймаючи рішення про задоволення адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що в діях позивача відсутній склад правопорушення, відповідальність за яке передбачена статтею 17 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах та пального», у зв`язку з чим, у податкового органу були відсутні правові підстави для винесення оскаржуваного ППР, що є підставою для його скасування.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції, оскільки він знайшов своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулюються Податковим кодексом України (далі - ПК України).

Згідно з п. 75.1 статті 75 Податкового кодексу України, контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки. Камеральні та документальні перевірки проводяться контролюючими органами в межах їх повноважень виключно у випадках та у порядку, встановлених цим Кодексом, а фактичні перевірки - цим Кодексом та іншими законами України, контроль за дотриманням яких покладено на контролюючі органи.

Відповідно до пп. 75.1.3 п. 75.1 статті 75 ПК України, фактичною вважається перевірка, що здійснюється за місцем фактичного провадження платником податків діяльності, розташування господарських або інших об`єктів права власності такого платника. Така перевірка здійснюється контролюючим органом щодо дотримання норм законодавства з питань регулювання обігу готівки, порядку здійснення платниками податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності ліцензій, свідоцтв, у тому числі про виробництво та обіг підакцизних товарів, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами).

Пунктом 81.1 статті 81 ПК України передбачено, що посадові особи контролюючого органу мають право приступити до проведення документальної виїзної перевірки, фактичної перевірки за наявності підстав для їх проведення, визначених цим Кодексом, та за умови пред`явлення або надіслання у випадках, визначених цим Кодексом, зокрема, копії наказу про проведення перевірки, в якому зазначаються дата видачі, найменування контролюючого органу, найменування та реквізити суб`єкта та у разі проведення перевірки в іншому місці - адреса об`єкта, перевірка якого проводиться, мета, вид (документальна планова/позапланова або фактична перевірка), підстави для проведення перевірки, визначені цим Кодексом, дата початку і тривалість перевірки, період діяльності, який буде перевірятися.

Порядок проведення фактичних перевірок, в тому числі й підстав їх призначення, регламентовано статтею 80 ПК України.

Так, фактична перевірка може проводитися на підставі рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, оформленого наказом та за наявності хоча б однієї з підстав, визначених підпунктами 80.2.1 - 80.2.7 пункту 80.2 статті 80 ПК України.

За приписами означених норм, фактична перевірка може проводитися на підставі рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу у разі наявності та/або отримання в установленому законодавством порядку інформації про порушення вимог законодавства в частині виробництва, обліку, зберігання та транспортування спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів та цільового використання спирту платниками податків, обладнання акцизних складів витратомірами-лічильниками та/або рівномірами-лічильниками, а також здійснення функцій, визначених законодавством у сфері виробництва і обігу спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів, пального.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, відповідно до змісту наказу № 211-п від 12 січня 2022 року вбачається, що підставою до призначення фактичної перевірки у ньому наведено пп. 80.2.5 п. 80.2 статті 80 ПК України.

У свою чергу, у зазначеному наказі відповідача відсутні будь-які посилання на конкретні підстави призначення перевірки, окрім як на норму, що регулює питання призначення перевірки, - пп. 80.2.5 п. 80.2 статті 80 ПК України; у наказі не відображено, в рамках яких заходів контролюючого органу встановлено невідповідність діяльності позивача вимогам чинного законодавства.

Наведене, свідчить про відсутність дійсних, фактичних підстав для його прийняття та необхідності здійснення податкового контролю за діяльністю товариства у формі фактичної перевірки.

Отже, відповідач не надав доказів наявності дійсних (фактичних) підстав для прийняття наказу № 211-п від 12 січня 2022 року та не заперечив відсутності необхідності здійснення податкового контролю за діяльністю позивача у формі фактичної перевірки.

Згідно правової позиції, висловленої Верховним Судом у постанові від 21 лютого 2020 року у справі № 826/17123/18: «незалежно від прийнятого платником податків рішення про допуск (недопуск) посадових осіб до перевірки, оскаржуючи в подальшому наслідки проведеної контролюючим органом перевірки у вигляді податкових повідомлень-рішень та інших рішень, платник податків не позбавлений можливості посилатись на порушення контролюючим органом вимог законодавства щодо проведення такої перевірки, якщо вважає, що вони зумовлюють протиправність таких податкових повідомлень-рішень».

Крім того, як вказав Верховний Суд у своїй постанові від 08 вересня 2021 року по справі №816/228/17: «у разі якщо контролюючий орган був допущений до проведення перевірки на підставі наказу про її проведення, то цей наказ як акт індивідуальної дії реалізовано його застосуванням, а тому його оскарження не є належним та ефективним способом захисту права платника податків, оскільки скасування наказу не може призвести до відновлення порушеного права.

Неправомірність дій контролюючого органу при призначенні і проведенні перевірки не може бути предметом окремого позову, але може бути підставами позову про визнання протиправними рішень, прийнятих за наслідками такої перевірки.».

По суті податкового зобов`язання пред`явленого позивачу в оскаржуваному ППР, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає наступне.

Так, в акті перевірки контролюючим органом зазначено, що у період з 10 квітня 2020 року по 26 жовтня 2021 року, ТОВ з іноземними інвестиціями «Хенкель Баутехнік» (Україна) отримав пальне (скраплений газ), у загальній кількості 41 424, 00 кг (78 217, 63 л), від ТОВ «НАДЕЖДА РИТЕЙЛ 2017», що підтверджується акцизними накладними, у яких пунктом розвантаження вказано адресу: вул. Перемоги, буд. 325, м. Балаклія, Харківська область.

Відповідно до вимог статті 17 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах та пального», за порушення норм цього Закону щодо виробництва і торгівлі спиртом етиловим, коньячним і плодовим та зерновим дистилятом, спиртом етиловим ректифікованим виноградним, спиртом етиловим ректифікованим плодовим, дистилятом виноградним спиртовим, спиртом-сирцем плодовим, біоетанолом, алкогольними напоями, тютюновими виробами, рідинами, що використовуються в електронних сигаретах, пальним та зберігання пального посадові особи і громадяни притягаються до відповідальності згідно з чинним законодавством.

До суб`єктів господарювання (у тому числі іноземних суб`єктів господарювання, які діють через свої зареєстровані постійні представництва) застосовуються фінансові санкції у вигляді штрафів у разі, зокрема, зберігання пального без наявності ліцензії 500 000, 00 грн.

Тобто, для застосування передбаченої статтею Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах та пального» штрафної санкції необхідно встановити обставини фактичного зберігання пального на належній платнику податків території, а не обставини відображення придбання пального у господарській чи звітній документації такого платника.

Так, згідно з оборотно-сальдовою відомістю по використанню газу скрапленого, за період з 01 квітня 2020 року по 13 січня 2022 року, залишків скрапленого газу у позивача протягом вказаного періоду не виникало (т. 1, а.с.63).

Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 12.12.2011 року позивач уклав з ТОВ «Універсал-Спецтехніка» договір оренди № 1212/11-0, за умовами якого ТОВ «Універсал-Спецтехніка» зобов`язалося передати позивачу у платне користування на умовах оренди автонавантажувачі для виробничих цілей.

На підставі Додатку № 1-А від 27 січня 2016 року до договору оренди та акту прийому - передачі обладнання від 05.08.2016 року, позивач отримав від ТОВ «Універсал- Спецтехніка» у користування строком на 60 місяців автонавантажувачі Yale GLP25VX у кількості 3 шт. Строк оренди вказаних автонавантажувачів було продовжено до 04 серпня 2022 року додатковою угодою №2 від 01 липня 2021 року до договору оренди.

Крім цього, на підставі додатку 1-Б від 12 червня 2017 року до договору оренди та акту прийому-передачі обладнання від 01 травня 2018 року позивач отримав від ТОВ «Універсал- Спецтехніка» у користування строком на 60 місяців автонавантажувачі Yale GLP25VX у кількості 1 шт. та Yale GLP16VX у кількості 2 шт.

Також, починаючи з 2005 року, позивач володіє автонавантажувачем Linde Н16Т у кількості 1 шт., який було передано на філію в м. Балаклея, що було оформлено актом №б/н від 02.03.2021 року.

Таким чином, у період, охоплений перевіркою, позивач використовував на території заводу за адресою: вул. Перемоги, буд. 325, м. Балаклія, Харківська обл. 7 автонавантажувачів.

Як зазначає позивач, враховуючи відсутність у нього пального для заправки автонавантажувачів, останній уклав договір поставки скрапленого газу від 01 квітня 2019 року №010419 з ТОВ «НАДЕЖДА РИТЕЙЛ 2017» та договір купівлі-продажу скрапленого газу від 24 квітня 2012 року № 5/2/113 з ТОВ «ХАРКІВРЕГІОНГАЗ», за умовами якого постачальники були зобов`язані поставити скріплений газ, фасований у паливні баки автонавантажувачів - з`ємні газові балони об`ємом 27 л.

На думку контролюючого органу, поняття «місце зберігання пального», наведене у абз. 56 статті 1 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах та пального», охоплює місця розташування та/або використання обладнання, що працює з використанням пального, зокрема транспортних засобів, у тому числі спеціального призначення (сільськогосподарського, будівельно-дорожнього, вантажного, монтажного тощо), які одночасно є місцями приймання, розподілу, зберігання та використання пального.

Виходячи з наведеного, контролюючий орган дійшов до висновку про те, що суб`єкти господарювання які споживають (використовують) пальне, повинні отримати ліцензію на право зберігання пального, а основною умовою виникнення такого зобов`язання є саме факт використання пального, незалежно від того в яких місцях, ємностях, пристроях, обладнанні зберігається та використовується отримане пальне.

Колегія суддів апеляційної інстанції не погоджується з вищезазначеними висновками контролюючого органу, з огляду на наступне.

Відповідно до абз. 56 статті 1 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах та пального», місце зберігання пального - місце (територія), на якому розташовані споруди та/або обладнання, та/або ємності, що використовуються для зберігання пального на праві власності або користування.

У свою чергу, відповідно до вимог статті 15 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах та пального», для отримання ліцензії на зберігання пального разом із заявою додатково подаються, зокрема, завірені заявником копії:

- документів, що підтверджують право власності або право користування земельною ділянкою, або інше передбачене законодавством право землекористування на земельну ділянку, на якій розташований об`єкт оптової або роздрібної торгівлі пальним або зберігання пального, чинні на дату подання заяви та/або на дату введення такого об`єкта в експлуатацію, будь-якого цільового призначення;

- акту вводу в експлуатацію об`єкта або акт готовності об`єкта до експлуатації, або сертифікат про прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, або інші документи, що підтверджують прийняття об`єктів в експлуатацію відповідно до законодавства, щодо всіх об`єктів у місці оптової або роздрібної торгівлі пальним або зберігання пального, необхідних для оптової або роздрібної торгівлі пальним або зберігання пального.

Суб`єкти господарювання, що здійснюють зберігання пального, яке не реалізовується іншим особам і використовується виключно для потреб власного споживання чи промислової переробки, копії зазначених документів не подають. Такі суб`єкти господарювання у заяві зазначають про використання пального для потреб власного споживання чи переробки, загальну місткість резервуарів та ємностей, що використовуються для зберігання пального, та їх фактичне місцезнаходження.

Тобто, у Законі України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах та пального» місцем зберігання пального визначається певне конкретизоване місце (територія), з конкретною адресою місцезнаходження, де розташовані споруди та/або обладнання, та/або ємності, що використовуються виключно для зберігання пального.

Водночас, зберіганням пального є діяльність із зберігання пального (власного або отриманого від інших осіб) із зміною, або без зміни його фізико-хімічних характеристик, (стаття 1 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах та пального»).

З огляду на наведені правові положення вбачається, що використання позивачем газових балонів зі скрапленим газом, які за своїм призначенням та технічними характеристиками є паливними баками колісних транспортних засобів, не потребує отримання ліцензії на право зберігання пального, оскільки:

1) транспортні засоби із газовими балонами в якості паливних баків через їх мобільність та відсутність можливості прив`язати до будь-якого конкретного місця (території) не являються місцями зберігання пального;

2) паливні баки колісних транспортних засобів у виді газових балонів призначені не для зберігання пального, а для подачі скрапленого газу в двигун внутрішнього згорання;

3) газові балони, придбані позивачем, не здатні забезпечити мету зберігання пального, оскільки поміщений у них скраплений газ не може бути розфасований у інші ємності з використанням підручних засобів.

Водночас, акт перевірки не містить будь-яких даних та посилань на належні докази, що підтверджують факт зберігання ТОВ з іноземними інвестиціями «Хенкель Баутехнік» (Україна) пального в конкретному місці чи резервуарі, з відповідними ідентифікуючими ознаками, або кількість пального, яке на момент перевірки перебувало на зберіганні у позивача.

Таким чином, колегія суддів апеляційної інстанції доходить висновку, що позивач не здійснював зберігання пального у будь-яких конкретних місцях (територіях), на яких розташовані споруди та/або обладнання, та/або ємності, що використовуються для зберігання пального, а тому ліцензію на право зберігання пального він не повинен був отримувати.

Підтвердженням такого висновку також є те, що відповідно до п.п. 14.1.6 п. 14.1 статті 14 ПК України, акцизний склад - це:

а) спеціально обладнані приміщення на обмеженій території (далі - приміщення), розташовані на митній території України, де під контролем постійних представників контролюючого органу розпорядник акцизного складу провадить свою господарську діяльність шляхом вироблення, оброблення (перероблення), змішування, розливу, пакування, фасування, зберігання, одержання чи видачі, а також реалізації спирту етилового, горілки та лікеро-горілчаних виробів;

б) приміщення або територія на митній території України, де розпорядник акцизного складу провадить свою господарську діяльність шляхом вироблення, оброблення (перероблення), змішування, розливу, навантаження-розвантаження, зберігання, реалізації пального.

Тобто, приміщення або територія на митній території України, де провадиться господарська діяльність у виді зберігання пального, є акцизним складом.

Наведеною вище нормою ПК України також визначено, що не є акцизним складом, зокрема, паливний бак як ємність для зберігання пального безпосередньо в транспортному засобі або обладнанні чи пристрої.

За таких умов, зберігання позивачем пального у газових балонах, які є з`ємними паливними баками автонавантажувачів, не є діяльністю зі зберігання пального в розумінні податкового законодавства, оскільки паливний бак не є акцизним складом, а тому у позивача відсутній обов`язок з отримання ліцензії на право зберігання пального.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 31 травня 2022 року у справі № 540/4291/20, згідно з якою касаційна інстанція дійшла висновку, що: «Системний аналіз наведених норм ПК України та Закону №481/95-ВР у їх взаємозв`язку дають підстави для формулювання такого правового висновку. Зберігання пального нерозривно по в 'язане із наявністю у суб`єкта господарювання споруд та/або обладнання, та/або ємностей, що використовуються для зберігання пального на праві власності або користування (місця зберігання пального). Наявність у суб`єкта господарювання обоє 'язку з отримання ліцензії на право здійснення діяльності зі зберігання пального, яка опосередковується придбанням та використанням суб`єктом господарювання пального для задоволення своїх власних виробничих потреб при провадженні його господарської діяльності (не пов 'язаної з метою отримання доходу від зберігання пального як виду економічної діяльності) залежить саме від наявності у суб`єкта господарювання місця зберігання пального, яке за своїми ознаками (характеристиками) відповідає визначенню «акцизного складу» та/або «акцизного складу пересувного», незалежно від того чи зареєстрований такий суб`єкт платником акцизного податку, розпорядником акцизного складу та/або наявністю підстав для реєстрації такого місця як акцизного складу. Відповідно, у випадку, якщо наявне у суб`єкта господарювання місце зберігання пального відповідає ознакам, які ПК України встановлює як виключення з визначення «акцизного складу» та/або «акцизного складу пересувного», такий суб`єкт не має обов`язку отримувати ліцензію на право зберігання пального у такому місці.

Таким чином, для оцінки наявності в діях суб`єкта господарювання складу правопорушення у вигляді здійснення діяльності зі зберігання пального без отримання відповідної ліцензії, з`ясуванню підлягають місце та спосіб його зберігання, мета придбання, технічні характеристики використаних для цього споруд (обладнання, ємностей), обсяги споживання, закупівлі та обставини використання пального. Ці обставини складають об`єктивну та суб`єктивну сторони правопорушення. Сам по собі факт наявності «на балансі» у суб`єкта господарювання невикористаного пального не є достатньою обставиною для його кваліфікації як зберігання пального без отримання відповідної ліцензії.».

Таким чином, у діях ТОВ з іноземними інвестиціями «Хенкель Баутехнік» (Україна) відсутній склад правопорушення, відповідальність за яке передбачена статтею 17 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах та пального», у зв`язку з чим відсутні правові підстави для застосування штрафних санкцій, зазначених в оскаржуваного ППР.

Аналіз наведених правових положень та вищезазначених обставин справи дає підстави колегії суддів апеляційної інстанції для висновку про необґрунтованість висновків акта фактичної перевірки та, відповідно, про протиправність винесеного на його підставі оскаржуваного ППР від від 14.02.2022 року №.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 №3477-IV, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права.

Верховенство права є найважливішим принципом правової держави. Змістом цього принципу є пріоритет (тобто верховенство) людини, її прав та свобод, які визнаються найвищою соціальною цінністю в Україні. Цей принцип закріплено у ст. 3 Конституції України.

Окрім того, права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Як зазначено в п. 4.1 Рішення Конституційного суду України від 02.11.2004 р. N 15-рп/2004 суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує захист гарантованих Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визначив окремі ознаки принципу верховенства права у розбудові національних систем правосуддя та здійсненні судочинства, яких мають дотримуватись держави - члени Ради Європи, що підписали Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Відповідно до пункту 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Згідно пункту 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Отже, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що принцип обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень має на увазі, що рішенням повинне бути прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення.

Європейський Суд з прав людини у рішенні по справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року, вказує, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визначив окремі ознаки принципу верховенства права у розбудові національних систем правосуддя та здійсненні судочинства, яких мають дотримуватись держави - члени Ради Європи, що підписали Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження (ст. 13 Конвенції).

При цьому, судом враховуються висновки Європейського суду з прав людини, викладені в рішенні у справі «Каіч та інші проти Хорватії», в якому ЄСПЛ зазначив, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Судовою колегією враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Колегія суддів апеляційної інстанції доходить до висновку, що інші доводи апелянта не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, а тому судом до уваги не приймаються.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Отже, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що судом першої інстанції було вірно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, прийнято законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права.

Обставини, викладені в апеляційній скарзі, до уваги не приймаються, оскільки є необґрунтованими та не є підставами для скасування рішення суду першої інстанції.

У зв`язку з цим, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 257 КАС України за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.

Так, згідно ч. 1 ст. 260 КАС України питання про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі.

Згідно з п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності.

Керуючись ст.ст. 242, 257, 260, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скарги Центрального міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 серпня 2022 року - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя: М.І. Кобаль

Судді: Л.О. Костюк

А.Г. Степанюк

Повний текст виготовлено 02.03.2023 року