Справа № 200/7261/13-ц
Суддя: Черпіцька Людмила Тимофіївна
Дата ухвалення: 2023-02-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 200/7261/13-ц Суддя (судді) першої інстанції: Вєкуа Н.Г.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2023 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі: головуючого-судді: Черпіцької Л.Т., суддів: Глущенко Я.Б., Пилипенко О.Є., за участю секретаря: Висоцького А.М., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від "20" червня 2022 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України про визнання бездіяльності протиправною,-

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська зі скаргою на бездіяльність Державної казначейської служби України (далі - ДКСУ).

В обґрунтування скарги зазначив, що рішенням Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 20 березня 2013 року в цивільній справі № 200/7261/13 його позов до Держави Україна про відшкодування матеріальної та моральної шкоди задоволено частково, стягнуто з ДКСУ за рахунок Державного бюджету України 20 000 грн на відшкодування моральної шкоди. Після набрання вказаним рішенням суду законної сили він направив його разом з відповідною заявою для виконання до ДКСУ. Однак на час пред`явлення цієї скарги рішення суду не виконано, грошові кошти йому не виплачені. Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просив зобов`язати керівника ДКСУ виконати в повному обсязі рішення Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 20 березня 2013 року в цивільній справі №200/7261/13.

Ухвалою Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 08 травня 2019 року, яку постановою Дніпровського апеляційного суду від 09 жовтня 2019 року залишено без змін, скаргу задоволено. Зобов`язано керівника ДКСУ виконати в повному обсязі рішення Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 20 березня 2013 року в цивільній справі № 200/7261/13 за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна, ДКСУ про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Постановою Верховного Суду від 10 лютого 2021 року ухвалу Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 08 травня 2019 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 09 жовтня 2019 року скасовано. Провадження у справі за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність ДКСУ закрито. Повідомлено ОСОБА_1 , що розгляд цієї справи віднесений до юрисдикції адміністративного суду.

Верховний Суд у цій справі дійшов висновку, що спори, які виникають під час виконання центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, судових рішень у порядку, встановленому Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», розглядаються в порядку адміністративного судочинства.

Ухвалою Верховного Суду від 03.03.2021 заяву ОСОБА_1 про направлення цієї справи за встановленою юрисдикцією задоволено, справу № 200/7261/13-ц за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність Державної казначейської служби України передано для продовження розгляду до Окружного адміністративного суду міста Києва.

Протоколом автоматизованого розподілу справ між суддями від 25.03.2021 Окружним адміністративним судом міста Києва справа №200/7261/13-ц розподілена на суддю Вєкуа Н.Г.

29.03.2021 від позивача до суду надійшла заява про зміну позовних вимог, в якій позивач просив:

- визнати протиправною бездіяльність відповідачів у справі №200/7261/13-ц та зобов`язання негайно виконати рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровськ від 27.12.2011 у справі № 200/4709/11 та від 20.03.2013 у справі №200/7261/13-ц.

- відшкодувати моральну шкоду, завдану позивачу невиконанням вказаних рішень Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровськ від 27.12.2011 та від 20.03.2013 та ЄСПЛ від 22.07.2007 «Заїченко проти України» та від 06.12.2018 у справі «Аграчова проти України» у розмірі, встановленому вказаними рішеннями ЄСПЛ, тобто у гривневому еквіваленті суми 2000 та 1200 Євро, що дорівнює 3200 Євро або за курсом НБ України 105600 грн.

Також у разі задоволення позовних вимог позивач, керуючись ст. 382 КАС України, просив зобов`язати керівника ДКСУ подати суду звіт про виконання судового рішення у цій справі.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від "20" червня 2022 р. в задоволенні позову відмовлено.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що недотримання позивачем процедури для виконання судового рішення від 20.03.2013 в справі №200/7261/13, а саме: вимог пункту 6 Порядку №845 щодо подання оригіналу виконавчого листа, свідчить про відсутність бездіяльності Державної казначейської служби України.

Щодо позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди, то суд першої інстанції дійшов висновку, що моральна шкода позивачем не обґрунтована та документально не підтверджена. Позивачем не доведено розмір шкоди та причинний зв`язок цієї шкоди з діями відповідача.

Позивач, не погоджуючись із судовим рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та недотримання норм матеріального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, скаржник зазначає, що постановою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 01 квітня 2019 року в цій справі підтримано правовий висновок судів попередніх інстанцій про відсутність необхідності надання заявником органу казначейства виконавчого листа з виконання рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 27.12.2011, ухваленим у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Держави України про відшкодування шкоди, яким стягнуто з Державного казначейства України за рахунок Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду 17500,00грн.

Крім того, скаржник зазначив, що положення Порядку №845 суперечать змісту Закону України «Про виконавче провадження» та приписів статті 124 Конституції України, зокрема, щодо вимог незаконної затримки у виконанні судового рішення, а тому не підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Також позивач надіслав до суду клопотання, у якому просив:

- стягнути завдану позивачу шкоду у розмірі 2000 Євро плюс 5500 Євро в гривневому еквіваленті:

- постановити окрему ухвалу щодо злочинної діяльності ДКСУ з направленням її копій для вжиття належних заходів до Кабінету Міністрів України та Національного антикорупційного бюро України

- постановити окрему ухвалу щодо невиконання Міністерством юстиції України та судами рішення ЄСПЛ у справі «Аграчева та інші проти України» з направленням її копій до Кабінету Міністрів України та Комітету Міністрів Ради Європи.

- постановити окрему ухвалу щодо злісного порушення присяги судді суддею Окружного адміністративного суду м. Києва ОСОБА_2. з її направленням до Верховної Ради України та Вищої ради правосуддя.

Відповідач відзив на апеляційну скаргу не подав.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, оцінивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, з огляду на таке.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 звернувся в Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська з позовом, в якому просив стягнути з Державної казначейської служби України матеріальну шкоду в розмірі 17500,00 грн та моральну шкоду в розмірі 130000,00 грн.

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 березня 2013 року стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України на користь позивача заподіяну моральну шкоду в сумі 20 000,00 грн. В решті позовних вимог відмовлено.

Вказане рішення суду першої інстанції залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 листопада 2017 року та постановою Верховного Суду від 01 квітня 2019 року.

Після набрання вказаним рішенням суду законної сили позивач направив його разом з відповідною заявою для виконання до ДКСУ.

Казначейство листами від 20.12.2017 №5-13/7866-21448 від 20.05.2019 № 5-11-11/8715 повідомлено позивача про те, що для виконання судового рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 20.03.2013 недостатньо засвідченої копії судового рішення, а необхідно відповідно до пункту 6 Порядку, направити до органу Казначейства оригінал виконавчого документу.

Не погоджуючись із такою відмовою, позивач звернувся до суду зі скаргою (позовом) на бездіяльність Державної казначейської служби України.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, висновкам суду першої інстанції та доводам скаржника, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спір у справі, яка розглядається, стосується встановлення протиправної бездіяльності органу казначейства, який виконує рішення суду, та відшкодування шкоди, завданої позивачу незаконними діями чи бездіяльності такого органу.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Відповідно до статті 1 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII"Про виконавче провадження" (далі - Закон № 1404-VIII) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з частиною першою статті 5 Закону № 1404-VIII примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Відповідно до статті 6 Закону № 1404-VIII у випадках, передбачених законом, рішення щодо стягнення майна та коштів виконуються податковими органами, а рішення щодо стягнення коштів - банками та іншими фінансовими установами. Рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів. У випадках, передбачених законом, рішення можуть виконуватися іншими органами. Органи та установи, зазначені в частинах першій - третій цієї статті, не є органами примусового виконання.

Аналогічне положення закріплено в частині першій статті 1 Закону України від 02 червня 2016 року № 1403-VIII "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів", відповідно до якого примусове виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) покладається на органи державної виконавчої служби та у визначених Законом України "Про виконавче провадження" випадках - на приватних виконавців.

Закон України від 05 червня 2012 року № 4901-VI "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень", який набрав чинності 01 січня 2013 року встановлює гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом № 1404-VIII, та особливості їх виконання.

За нормами Закону № 4901-VI держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є державний орган; державне підприємство, установа, організація; юридична особа, примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства.

Статтею 3 вказаного Закону передбачено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 20 березня 2013 року стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України на користь позивача заподіяну моральну шкоду в сумі 20 000,00 грн.

Вказане рішення суду набрало законної сили 28 листопада 2017 року і його завірена копія була видана судом позивачеві.

Статтею 124 Конституції України проголошено обов`язковість виконання судових рішень на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Згідно з частиною першою статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Отже, після набрання вказаним рішенням суду законної сили останнє підлягало обов`язковому виконанню.

Завірена копія рішення суду разом з заявою направлені стягувачем для виконання до ДКСУ, тобто саме до того органу, який повинен виконувати це рішення.

Казначейство листами від 20.12.2017 №5-13/7866-21448 від 20.05.2019 № 5-11-11/8715 повідомило позивача про те, що для виконання судового рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 20.03.2013 недостатньо засвідченої копії судового рішення, а необхідно відповідно до пункту 6 Порядку, направити до органів Казначейства оригінал виконавчого документу.

Колегія суддів зазначає, що перед тим як констатувати факт протиправної бездіяльності Державної казначейської служби України у правовідносинах, які виникають у зв`язку з виконанням судових рішень, за якими боржником є державний орган, потрібно з`ясувати, чи вжило Казначейство в межах своїх повноважень усі залежні від нього дії (ухвалило рішення), спрямовані на те, щоб сплатити кошти за судовим рішенням, а також чи були для цього об`єктивні підстави та можливості.

Під протиправною бездіяльністю суб`єкта владних повноважень необхідно розуміти зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу/його посадової особи, яка полягає (проявляється) в неприйнятті рішення чи в нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.

Для визнання бездіяльності протиправною недостатньо одного лише факту неналежного/несвоєчасного виконання обов`язкових дій/ухвалення рішень або невиконання їх узагалі. Важливими є також конкретні причини, умови та обставини, через які дії, що підлягали обов`язковому виконанню відповідно до закону, фактично не були виконані чи були виконані з порушенням строків.

Подібний висновок викладено Верховним Судом у постанові від 27 листопада 2019 року у справі № №826/18724/14.

Відповідно до пункту 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215 (далі - Положення № 215), Держказначейство є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів.

Згідно з пунктом 3 Положення № 215 основними завданнями Держказначейства є: 1) реалізація державної політики у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів; 2) внесення на розгляд Міністра фінансів пропозицій щодо забезпечення формування державної політики у зазначених сферах.

Підпунктом 3 пункту 4 Положення № 215 передбачено, що казначейство відповідно до покладених на нього завдань та в установленому законодавством порядку здійснює безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду.

Пунктом 9 Положення № 215 передбачено, що Держказначейство здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи.

Механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення, визначений Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників (далі - Порядок), затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 30 січня 2013 року № 45).

Згідно з абзацами 1-5 п.6 Порядку №845 у разі прийняття рішення про стягнення коштів стягувач подає органові Казначейства в установлений зазначеним органом спосіб:

заяву про виконання такого рішення із зазначенням реквізитів банківського рахунка (у разі наявності - довідку банку), назви банку, його МФО та коду ЄДРПОУ, номера рахунка (поточний, транзитний, картковий), прізвища, імені, по батькові (повне найменування - для юридичної особи) власника рахунка, на який слід перерахувати кошти, або даних для пересилання коштів через підприємства поштового зв`язку, що здійснюється за рахунок стягувача (прізвище, ім`я, по батькові адресата, його поштова адреса (найменування вулиці, номер будинку, квартири, найменування населеного пункту, поштовий індекс), реквізити банківського рахунка поштового відділення);

оригінал виконавчого документа;

судові рішення про стягнення коштів (у разі наявності);

оригінал або копію розрахункового документа (платіжного доручення, квитанції тощо), який підтверджує перерахування коштів до відповідного бюджету (у судових рішеннях про стягнення коштів з відповідного бюджету).

До заяви можуть додаватися інші документи, які містять відомості, що сприятимуть виконанню рішення про стягнення коштів (довідки та листи органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, або органів місцевого самоврядування, рішення органів досудового розслідування та прокуратури тощо).

Згідно з п.8 Порядку №845 органи Казначейства після надходження документів, зазначених у пунктах 6 і 7 цього Порядку:

1) приймають їх до розгляду та реєструють відповідно до вимог організації діловодства. На заяві стягувача про виконання рішення про стягнення коштів (супровідному листі керівника відповідного органу державної виконавчої служби) зазначається дата надходження і вхідний номер;

2) здійснюють попередній розгляд документів, за результатами якого визначають необхідність отримання від стягувача інших відомостей для виконання рішення про стягнення коштів;

3) повідомляють стягувачеві (представникові стягувача) на його письмову вимогу про прийняття, реєстрацію та результати попереднього розгляду документів.

Безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам (механізм виконання зазначеної категорії рішень, регламентований пунктами 35 - 4 0 розділу «Безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам»);

Пунктом 35 Порядку передбачено, що Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації), зокрема: шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень.

У разі здійснення безспірного списання коштів державного бюджету згідно з пунктом 35 Порядку стягувані подають документи, зазначені у пункті 6 цього Порядку, до органу Казначейства за місцезнаходженням органу державної влади, внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності якого заподіяно шкоду (пункт 36 Порядку).

Орган Казначейства повідомляє зазначеному органу протягом п`яти робочих днів після надходження документів про їх надходження.

Орган прокуратури та орган державної влади, зазначені у пункті 36 цього Порядку, подають протягом 15 робочих днів органові Казначейства документи (відомості), що можуть бути підставою для зупинення безспірного списання коштів державного бюджету і їх перерахування на рахунок стягувана.

Після закінчення такого строку орган Казначейства надсилає протягом п`яти робочих днів до Казначейства зазначені документи (відомості).

Для забезпечення безспірного списання коштів державного бюджету згідно з пунктом 35 Порядку в Казначействі відкривається відповідний рахунок (пункт 38 Порядку).

Зокрема, у Законі України «Про Державний бюджет України» на відповідний рік передбачено спеціальну бюджетну програму КПКВК 3504030 «Відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, відшкодування громадянинові вартості конфіскованого та безхазяйного майна стягнутого в дохід держави, відшкодування шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадових і службових осіб» (далі - КПКВК 3504030).

Матеріали справи свідчать, що на теперішній час рішення суду від 20 березня 2013 року не виконано.

Частиною 2 статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач посилається на рішення Європейського суду з прав людини від 22 листопада 2007 року у справі «Заїченко проти України», ухвалене між тими самими сторонами з аналогічного питання правових наслідків невиконання судового рішення, копія офіційного перекладу якого була залучена судом до справи.

Вказаним рішенням від 22 листопада 2007 року Європейського суду з прав людини у справі «Заїченко проти України», яке є остаточним, у п.п. 28 - 30 встановлено, що невиконанням судового рішення, ухваленого на користь позивача, порушені його права, які гарантовані національним законодавством, ст.ст. 6 і 13 Конвенції з прав людини та основних свобод і ст. 1 Додаткового протоколу до цієї Конвенції. Цим самим рішенням у його п. 35 встановлено, що невиконанням ухвали про стягнення з державного бюджету 3000,00 грн. позивачу завдано немайнову (моральну) шкоду у розмірі 2000 євро. Тобто цим рішенням вказане на те, що неможливість отримати виконання рішення на її чи його користь становить втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном, як це передбачено у першому реченні першого пункту статті 1 Першого протоколу.

Отже, колегія суддів зазначає, що невиконання рішення суду і відмова у його виконанні Державною казначейською службою України порушують права позивача на справедливий судовий розгляд у розумний термін, на ефективний захист у національному органі, на право власності, що не підлягає новому доказуванню, внаслідок встановлення цієї обставини остаточним рішенням Європейського суду з прав людини щодо цього самого права тими самими порушеннями прав тієї самої особи.

Зважаючи на викладене, колегія суддів зазначає, що рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 20.03.2013 року Державна казначейська служба України виконує в добровільному порядку, в разі звернення стягувача із відповідною заявою та копією рішення суду і необхідність надання заявником виконавчого листа разом із заявою про виконання рішення відсутня.

На переконання колегії суддів, Державна казначейська служба України, посилаючись лише на єдиний факт не подання позивачем виконавчого листа, не вжила усіх залежних від неї дій, спрямованих на те, щоб сплатити позивачу кошти за судовим рішенням, за наявності для цього об`єктивних підстав та можливостей, що свідчить про протиправну поведінку цього органу, яка полягає в нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованої особи на підставі закону, які були реально можливими для реалізації виконання судового рішення.

Отже, висновок суду першої інстанції про вжиття Державною казначейською службою України, відповідно до наданих повноважень, всіх передбачених законодавством заходів, спрямованих на виконання рішення суду, є неправильним.

З огляду на викладене, колегія суддів зазначає, що бездіяльність Державної казначейської служби України щодо невиконання вказаного рішення суду порушує право власності позивача на грошові кошти в сумі 20000,00 грн, належні йому до стягнення за рішенням суду, у зв`язку з чим наявні підстави для зобов`язання керівника ДКСУ виконати в повному обсязі рішення Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 20 березня 2013 року в цивільній справі № 200/7261/13.

Що стосується позовних вимог про зобов`язання ДКСУ негайно виконати рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровськ від 27.12.2011 у справі № 200/4709/11 (2-4709/11), то колегія суддів зазначає, що така вимога задоволенню не підлягає, оскільки в матеріалах справи, яка розглядається (№ 200/7261/13), відсутні докази про наявність спірних правовідносин між сторонами щодо виконання рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровськ від 27.12.2011 у справі № 200/4709/11 (2-4709/11), зокрема, заяви позивача, з якою останній звертався до органу казначейства про виконання судового рішення, відмови органу казначейства щодо виконання рішення суду тощо.

Колегія суддів зазначає, що судовими рішеннями у справі № 200/7261/13, у тому числі в постанові Верховного Суду від 01.04.2019, встановлено факт невиконання рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 27 грудня 2011 року, однак станом на теперішній час у матеріалах справи № 200/7261/13 відсутні докази про обставини невиконання вказаного судового рішення.

Щодо позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди, завданої позивачу невиконанням рішень Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровськ від 20.03.2013 у справі № 200/7261/13, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до ч.1 ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої в наслідок порушення її прав.

За ч. 2 ст.23 ЦК України моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна.

Відповідно до ч.3 цієї статті моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно з ч.4 ст.23 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Відповідності до ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлений ч.2 цієї статті.

Відповідно до ст.1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією або бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійснені ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Відповідно до положень чинного законодавства, що знайшли узагальнене відображення у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» при вирішенні питання про відшкодування моральної шкоди суд повинен зокрема з`ясувати чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору, а отже ці обставини підлягають доведенню позивачем.

З наданих суду письмових доказів, пояснень сторін колегія суддів встановила, що рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 20.03.2013 не виконується відповідачем незалежно від усіх передбачених законом форм звернення позивачем цього рішення до виконання, зокрема, у добровільному порядку. Посилання відповідача на інший порядок звернення до нього, як на підставу для відмови у виконанні рішення, не відповідає дійсності.

Судом встановлено, що невиконання судового рішення та письмова відмова відповідача від його виконання мали для позивача негативні наслідки немайнового характеру у вигляді душевних страждань від фактичного позбавлення права власності на належні йому грошові кошти, відсутності ефективного судового захисту гарантованих прав; додаткових зусиль позивача у намаганні захистити свої права та відновити своє становище, яке погіршилось саме бездіяльністю відповідача, що разом з встановленим чинним судовим рішенням, ступенем вини відповідача і з урахуванням особистості позивача заподіяли йому душевні страждання, тривалий час позбавляють його можливості користуватися належними йому грошовими коштами, чим був порушений його звичайний уклад життя та що вимагало додаткових зусиль для створення сприятливих умов для його життя.

Отже, виходячи з принципів розумності та справедливості, враховуючи вищенаведені обставини, встановлені рішенням Європейського суду з прав людини від 22.11.2007 у справі "Заїченко проти України", колегія суддів вважає доведеним заподіяння позивачу за вказаних обставин моральної шкоди у розмірі 10 000,00 грн. та приходить до необхідності захисту порушеного права позивача шляхом списання на відшкодування йому моральної шкоди грошових коштів з єдиного казначейського рахунку на його користь у розмірі 10 000,00 грн.

Позовна вимога про відшкодування моральної шкоди, завданої позивачу невиконанням рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровськ від 27.12.2011, задоволенню не підлягає з підстав відмови в задоволенні позовної вимоги про зобов`язання негайно виконати рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровськ від 27.12.2011 у справі № 200/4709/11 (2-4709/11).

Щодо вимог позивача про зобов`язання відповідача подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення, колегія суддів зазначає таке.

Судовий контроль за виконанням судових рішень в адміністративних справах регулюється ст. 382 КАС України, якою передбачено, що суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

За наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень про виконання рішення суду або в разі неподання такого звіту суддя своєю ухвалою може встановити новий строк подання звіту, накласти на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення, штраф у сумі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Системний аналіз викладених правових норм надає підстави для висновку, що встановити судовий контроль за виконанням рішення суб`єктом владних повноважень - відповідачем у справі суд може, тобто, наділений правом, під час прийняття постанови у справі. При цьому, зазначені процесуальні дії є диспозитивним правом суду, яке може використовуватися в залежності від наявності об`єктивних обставин, які підтверджені належними та допустимими доказами.

Аналогічна правова позиція викладена в додатковій постанові Верховного Суду від 31.07.2018 у справі № 235/7638/16-а.

У свою чергу, правовою підставою для зобов`язання відповідача подати звіт про виконання судового рішення є наявність об`єктивних підтверджених належними і допустимими доказами підстав вважати, що за відсутності такого заходу судового контролю рішення суду залишиться невиконаним або для його виконання доведеться докласти значних зусиль. При цьому, суд, встановлюючи строк для подання звіту, повинен враховувати особливості покладених обов`язків згідно із судовим рішенням та можливості суб`єкта владних повноважень їх виконати.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 04.03.2020 по справі № 539/3406/17, від 11.06.2020 по справі № 640/13988/19.

Станом на час розгляду цієї справи у суду апеляційної інстанції відсутні об`єктивні підстави вважати, що, у разі не встановлення судового контролю, рішення суду залишиться невиконаним, тобто відповідач умисно не буде виконувати рішення суду, чи буде ухилятися від його виконання, тому колегія суддів не вбачає підстав для зобов`язання відповідача подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги частково знайшли своє підтвердження.

Заявлена позивачем в клопотанні від 17.01.2023 вимога про стягнення шкоди в розмірі 2000 Євро плюс 5500 Євро в гривневому еквіваленті, не підлягає розгляду в силу положень п. 5 ст. 308 КАС України, згідно з яким суд апеляційної інстанції не може розглядати позовні вимоги та підстави позову, що не були заявлені в суді першої інстанції.

Що стосується постановлення судом апеляційної інстанції окремих ухвал: щодо злочинної діяльності ДКСУ з направленням її копій для вжиття належних заходів до Кабінету Міністрів України та Національного антикорупційного бюро України; щодо невиконання Міністерством юстиції України та судами рішення ЄСПЛ у справі «Аграчева та інші проти України» з направленням її копій до Кабінету Міністрів України та Комітету Міністрів Ради Європи; щодо злісного порушення присяги судді суддею Окружного адміністративного суду м. Києва ОСОБА_2. з її направленням до Верховної Ради України та Вищої ради правосуддя, то колегія суддів зазначає таке.

Згідно зі статтею 324 КАС України суд апеляційної інстанції у випадках і в порядку, встановлених статтею 249 цього Кодексу, може постановити окрему ухвалу.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 249 КАС України суд, виявивши під час розгляду справи порушення закону, може постановити окрему ухвалу і направити її відповідним суб`єктам владних повноважень для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону.

У разі необхідності суд може постановити окрему ухвалу про наявність підстав для розгляду питання щодо притягнення до відповідальності осіб, рішення, дії чи бездіяльність яких визнаються протиправними.

Вирішуючи питання щодо постановлення у цій справі окремих ухвал, колегія суддів звертає увагу й на те, що, що окрема ухвала є формою реагування суду на порушення норм права, причини та умови, що спричинили (зумовили) ці порушення, з метою їх усунення та запобігання таким порушенням у майбутньому.

Підставою для винесення окремої ухвали є виявлення порушення закону і встановлення причин та умов, що сприяли вчиненню порушення. Відтак, окрема ухвала може бути постановлена лише у разі, якщо під час судового розгляду встановлено склад правопорушення. Юридична кваліфікація правопорушення судом не здійснюється. Водночас, суд може в окремій ухвалі зазначити, елементи якого складу правопорушення слід перевірити. Якщо суд не встановив такого порушення, підстав для винесення окремої ухвали немає.

Колегія суддів звертає увагу, що постановлення окремої ухвали є правом, а не обов`язком суду. Адміністративний суд наділений диспозитивним правом постановити окрему ухвалу про наявність підстав для розгляду питання щодо притягнення до відповідальності осіб, рішення, чи діяння яких визнаються протиправними.

Окрема ухвала нерозривно пов`язана з висновками адміністративного суду за результатами розгляду справи, а тому, може бути постановлена лише у разі, якщо саме під час судового розгляду конкретної справи встановлено певне порушення.

Що стосується постановлення окремої ухвали щодо злочинної діяльності ДКСУ з направленням її копій для вжиття належних заходів до Кабінету Міністрів України та Національного антикорупційного бюро України, то колегія суддів не вбачає підстав для її постановлення, оскільки під час розгляду апеляційної скарги судом апеляційної інстанції не виявлено порушення норм чинного законодавства України, які б давали підстави для постановлення окремої ухвали в цій справі, у тому числа за ознаками злочинної діяльності. За наслідками розгляду справи, апеляційним судом встановлена лише бездіяльність відповідача, яка на його думку була відсутня, тобто у цій справі суд вирішив спір у сфері публічно-правових відносин, який склався між сторонами, щодо оскарження бездіяльності суб`єкта владних повноважень.

Стосовно постановлення окремої ухвали щодо невиконання Міністерством юстиції України та судами рішення ЄСПЛ у справі «Аграчева та інші проти України» з направленням її копій до Кабінету Міністрів України та Комітету Міністрів Ради Європи, то колегія суддів зазначає, що повноваження щодо координації виконання рішень справах Європейського суду з прав людини, а також інформування Комітету міністрів Ради Європи про хід виконання рішень Суду належать Уповноваженому в справах Європейського суду з прав людини, який є посадовою особою Міністерства юстиції України. У цій справі Міністерство юстиції України та Уповноважений у справах Європейського суду з прав людини участі не брали і суд не встановив порушенням цими особами норм чинного законодавства України, тому відсутні підстави для постановлення окремої ухвали щодо цих осіб.

Що стосується постановлення окремої ухвали щодо злісного порушення присяги судді суддею Окружного адміністративного суду м. Києва ОСОБА_2. з її направленням до Верховної Ради України та Вищої ради правосуддя, колегія суддів зазначає наступне.

Керуючись ч. 8 ст. 249 КАС України суд вищої інстанції може постановити окрему ухвалу в разі допущення судом нижчої інстанції неправильного застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, незалежно від того, чи є такі порушення підставою для скасування або зміни судового рішення. Такі самі повноваження має Велика Палата Верховного Суду щодо питань передачі справ на розгляд Великої Палати.

Суд апеляційної інстанції вважає, що клопотання позивача не містить обґрунтованих та достатніх аргументів для постановлення судом окремої ухвали відносно судді Окружного адміністративного суду м. Києва ОСОБА_2 , оскільки доводи позивача свідчать про незгоду скаржника з оскаржуваним судовим рішенням, процесуальне право на оскарження якого позивачем реалізовано шляхом звернення із апеляційною скаргою.

Відповідно до п. 2 ч. 1 статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Відповідно до ч.1 статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З огляду на викладене, суд першої інстанції не правильно застосував норми матеріального та процесуального права під час ухвалення рішення, у зв`язку з чим колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 241, 242, 250, 308, 311, 312, 315, 317, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

У задоволенні клопотання ОСОБА_1 про постановлення окремих ухвал відмовити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від "20" червня 2022 р. скасувати.

Ухвалити нову постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Державної казначейської служби України щодо невиконання рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровськ від 20.03.2013 у справі №200/7261/13-ц.

Зобов`язати Державну казначейську службу України виконати рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 березня 2013 року у цивільній справі № 200/7261/13 за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна, Державної казначейської служби України про стягнення матеріальної та моральної шкоди у повному обсязі.

Стягнути за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) кошти в сумі 10 000 (десять тисяч) грн. 00 коп. на відшкодування моральної шкоди шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України.

Відмовити ОСОБА_1 в задоволенні іншої частини позовних вимог.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Повний текст постанови виготовлено 28 лютого 2023 року.

Головуючий суддя Судді:Л.Т. Черпіцька Я.Б. Глущенко О.Є. Пилипенко