Справа № 420/16302/22
Суддя: Юхтенко Л.Р.
Дата ухвалення: 2023-03-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 березня 2023 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі

головуючого судді: Юхтенко Л.Р.,

розглянувши у порядку письмового провадження в приміщенні Одеського окружного адміністративного суду адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , поштова адреса: АДРЕСА_2 ) до Військової частини НОМЕР_2 (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 , місцезнаходження: АДРЕСА_3 ) про визнання протиправною бездіяльність щодо не нарахування та невиплати середнього заробітку за час затримки виплати та зобов`язати вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду 11 листопада 2022 року надійшла позовна заява ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , поштова адреса: АДРЕСА_2 ) до Військової частини НОМЕР_2 (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 , місцезнаходження: АДРЕСА_3 ), відповідно до якої позивач просив:

Визнати протиправною бездіяльність щодо ненарахування та невиплати позивачу середнього заробітку за час затримки виплати індексації грошового забезпечення за період з 02.09.2019 року по 03.11.2022 року включно;

Зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки виплати індексації грошового забезпечення за період з 02.09.2019 року по 03.11.2022 року включно.

Ухвалою суду від 15 листопада 2022 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення (виклику) учасників справи у порядку ч. 5 ст. 262 КАС України. Також цією ухвалою зобов`язано відповідача надати суду довідку про середньоденний заробіток позивача за останні два місяці перед звільненням, повний розрахунок перед звільненням, розрахунок виплаченої індексації грошового забезпечення.

Позов обґрунтовано тим, що з 22.06.2016 року по 01.09.2019 року позивач проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_4 .

З 01.01.2020 року військова частина НОМЕР_4 зарахована на фінансове забезпечення до військової частини НОМЕР_2 .

Позивач зазначив, що відповідно до наказу від 01.09.2019 року № 213 його було виключено з 01.09.2019 року зі списків військової частини, проте не було виплачено індексацію грошового забезпечення, у зв`язку з чим він звернувся до суду із відповідним позовом.

На виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 04.11.2021 року у справі № 420/15699/21 відповідачем 04.11.2022 року виплачено на користь позивача індексацію грошового забезпечення за період з 22.06.2016 року по 01.09.2019 року у сумі 130536, 88 грн.

Таким чином позивач зазначив, що відповідачем затримано розрахунок з позивачем з 02.09.2019 року по 03.11.2022 року на 1159 днів, і відповідно, у позивача виникло право на отримання середнього заробітку за час затримки виплати відповідно до ст.ст. 116, 117 КЗпП України.

Ухвалою суду від 26.12.022 року повторно зобов`язано відповідача надати суду довідку про середньоденний заробіток позивача за останні два місяці перед звільненням, повний розрахунок перед звільненням, розрахунок виплаченої індексації грошового забезпечення та зупинено провадження у справі до одержання витребуваних судом доказів.

До суду 12 січня 2023 року від відповідача надійшло клопотання, до якого додані довідка-розрахунок про розмір грошового забезпечення, довідка розрахунок грошового забезпечення на день виключення із списків особового складу та довідка щодо виплати індексації за період перебування на грошовому забезпеченні у військовій частині НОМЕР_4 .

Ухвалою суду від 02.03.2023 року поновлено провадження у справі зі стадії, на якій було зупинено.

Також до суду 17 січня 2023 року надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач позовні вимоги не визнав та просив відмовити у задоволенні позову, зазначивши, що відповідно до п. 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України регламентовано, що військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Представник відповідача звернув увагу, що позивач не оскаржував наказ про виключення його зі списків особового складу частини та усіх видів забезпечення, а тому звільнення позивача з військової служби відбулося законно.

Щодо застосування ст.ст. 116, 117 КЗпП України до спірних правовідносин представник відповідача зазначає, що із матеріалів справи вбачається, що позивач, вважаючи проведений з ним розрахунок при звільненні неправильним, звертався до суду з позовом про стягнення індексації грошового забезпечення, яка була виплачена позивачу.

Тому представник відповідача вважає, що положення ст. 117 КЗпП України не розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати.

Таку позицію представник відповідача обґрунтовував висновками викладеними у рішенні Європейського суду з прав людини від 08 квітня 2010 року у справі «Меньшакова проти України».

Також представник відповідача звертає увагу, що позивач у позові посилається на норми ст. ст. 116, 117 КЗпП Україні у попередній редакції.

Крім того представник відповідача звертає увагу, що позивач неправильно застосовує положення Порядку № 100, адже, на його думку, виплата індексації грошового забезпечення не є правовою підставою для проведення виплати середнього заробітку у розумінні Порядку № 100, та акцентує увагу на тому, що індексація грошового забезпечення не є складовою грошового забезпечення в розумінні ст. 9 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

І на кінець представник відповідача посилається на практику Верховного Суду щодо застосування ст.ст. 116, 117 КЗпП України та зменшення суми відшкодування за затримку повного розрахунку.

Позивач не скористався правом на підготовку відповіді на відзив.

Вивчивши матеріали справи, а також обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги та заперечення, докази, якими вони підтверджуються, судом у справі встановлені такі факти та обставини.

ОСОБА_1 з 22.06.2016 року по 01.09.2019 року проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_4 .

Відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_4 від 01.09.2019 року № 213 позивача виключено з 01.09.2019 року зі списків військової частини та усіх видів забезпечення.

З 01.01.2020 року військова частина НОМЕР_4 зарахована на фінансове забезпечення до військової частини НОМЕР_2 , що не заперечується відповідачем.

У зв`язку з тим, що на день звільнення позивачу не було виплачено індексацію грошового забезпечення, він звернувся до суду із відповідним позовом.

Відповідно до даних з Єдиного реєстру судових рішень, рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 04.11.2021 року у справі № 420/15699/21 позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_5 щодо ненарахування та невиплати індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 22.06.2016 року по 28.02.2018 року із застосуванням базового місяця для розрахунку індексації грошового забезпечення січень 2008 року.

Зобов`язано військову частину НОМЕР_6 нарахувати і виплатити на користь ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 22.06.2016 року по 28.02.2018 року включно із застосуванням базового місяця для розрахунку індексації грошового забезпечення січень 2008 року.

Визнано протиправними дії військової частини НОМЕР_5 щодо неналежного нарахування та виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.03.2018 року по 01.09.2019 року.

Зобов`язано військову частину НОМЕР_6 нарахувати і виплатити на користь ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.03.2018 року по 01.09.2019 року відповідно до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» та з урахуванням вимог абзаців третього, четвертого, п`ятого, шостого пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078 з урахуванням виплачених сум.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду набрало законної сили 19.01.2022 року.

Позивач зазначив, що відповідачем 04.11.2022 року виплачено на користь позивача індексацію грошового забезпечення за період з 22.06.2016 року по 01.09.2019 року у сумі 130536, 88 грн., що підтверджено повідомленням про надходження коштів на картковий рахунок.

Виконання рішення суду по справі № 420/15699/21 не заперечувалось відповідачем.

Але при виплаті індексації грошового забезпечення відповідачем не було виплачено позивачу середній заробіток за час затримки виплати індексації грошового забезпечення.

Не погоджуючись із зазначеною бездіяльністю, позивач звернувся до суду.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги належать задоволенню частково, з огляду на таке.

Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За правилами частини першої ст. 2 Закону України від 25.03.1992 № 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Відповідно до статей 1 та 2 Закону України від 20.12.1991 №2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон №2011-ХІІ) військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Відповідно до частин другої-третьої ст. 9 Закону №2011-ХІІ до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України визначає Закон України від 03.07.1991 № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин, далі - Закон № 1282-ХІІ).

Статтею 2 Закону № 1282-ХІІ визначено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення). Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.

Сукупний аналіз наведених норм права доводять, що індексація грошового забезпечення є невід`ємною складовою грошового забезпечення та підлягала виплаті при звільненні позивача.

Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців зі служби не врегульовані положеннями спеціального законодавства. Натомість врегульовано Кодексом законів про працю України (далі - КЗпП України).

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 17 лютого 2015 року у справі № 21-8а15, яка неодноразово підтримана Верховним Судом (постанова від 04.12.2019 справа №825/66/16, постанова від 02.10.19 справа №817/1227/18, постанова від 10.09.2019 справа №814/2791/16, постанова від 19.06.2019 справа № 820/3312/17) за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює спірні відносини, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум при звільненні, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, Верховний Суд дійшов висновку про можливість застосування норм статей 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення зі служби органів внутрішніх справ.

Також Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17, що була підтримана у постанові від 13 травня 2020 року у справі №810/451/17, висловлено правову позицію, відповідно до якої статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Повертаючись до обставин цієї справи, спеціальним законодавством не передбачено наслідки несвоєчасного розрахунку із військовослужбовцем, а тому застосовуючи викладені висновки Верховного Суду, до спірних правовідносин мають бути застосовані ст.ст. 116, 117 КЗпП України.

Тому суд доходить висновку, що доводи відповідача, щодо не застосування до спірних правовідносин статей 116, 117 КЗпП України, є безпідставними та не ґрунтуються на приписах норм права.

Також суд зазначає, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Щодо посилання відповідача на висновки викладені у рішенні Європейського суду з прав людини від 08 квітня 2010 року у справі «Меньшакова проти України», суд зазначає, що аналізуючи застосування судами статей 116 та 117 КЗпП України, Європейський суд з прав людини у рішенні «Меньшакова проти України» вказав, що обґрунтуванню, наведеному судами, не вистачає чіткості і ясності, оскільки суди детально не розглянули двояку дію статті 117 КЗпП України, однак це не свідчить про жодні прояви несправедливості чи свавілля, і процесуальні обмеження доступу заявниці до суду не застосовувались непропорційно.

Тому за висновком Європейського суду з прав людини, не було порушення статті 6 Конвенції щодо скарги заявниці на відсутність доступу до суду (пункт 59 рішення).

За таких обставин, Велика Палата Верховного Суду у постановах від 26.02.2020 у справі №821/1083/17 та від 13.05.2020 у справі №810/451/17, дійшла висновку що немає жодних підстав вважати, що Європейський суд з прав людини надав для застосування на національному рівні тлумачення приписів статті 117 КЗпП України всупереч практиці Верховного Суду України. Вказане рішення Європейського суду з прав людини не може розглядатися як підстава для відступу від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 15.09.2015 у справі №21-1765а15, відповідно до якого положення статей 116 та 117 КЗпП України поширюються на правовідносини, які виникли у зв`язку з прийняттям та виконанням судового рішення про виплату заборгованості із заробітної плати та відшкодування/компенсації.

Таким чином положення статті 117 КЗпП України поширюються на правовідносини, які виникають у зв`язку з прийняттям та виконанням судового рішення про виплату заборгованості із заробітної плати.

Матеріалами справи підтверджено, що позивачу було виплачено індексацію грошового забезпечення 04 листопада 2022 року. Таким чином відповідачем затримано розрахунок з позивачем з 02.09.2019 року по 03.11.2022 року на 1159 днів.

Сторонами не заперечується, що у день звільнення позивача, йому не було виплачено індексацію грошового забезпечення за період з 22.06.2016 року по 01.09.2019 року.

Відповідач зазначив, що індексація грошового забезпечення не нараховувалась, та здійснено нарахування на виконання рішення суду, що виключає застосування ст.ст. 116, 117 КЗпП України до спірних правовідносин.

Однак, суд звертає увагу на вищенаведені приписи ст. 117 КЗпП України, якими передбачено поширення дії вказаної статті й при наявності спору, у випадку якого уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Тому наведені доводи відповідача відхиляються судом.

Таким чином суд встановив, що у день звільнення позивача зі служби, йому не була виплачена індексація грошового забезпечення, а отже не був проведений остаточний розрахунок при звільненні, та такий розрахунок був повністю здійснений 04 листопада 2022 року.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України, в редакції чинної на час здійснення виплати позивачу індексації грошового забезпечення, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України, в редакції чинної на час здійснення виплати позивачу індексації грошового забезпечення, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

В абзаці 4,5 пункту 5 мотивувальної частини рішення Конституційного суду України від 12 липня 2019 року № 5-р(I)/2019 , Конституційний Суд України зазначив, що за змістом частини першої статті 58 Основного Закону України новий акт законодавства застосовується до тих правовідносин, які виникли після набрання ним чинності. Якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення акта законодавства та продовжують існувати після його ухвалення, то нове нормативне регулювання застосовується з дня набрання ним чинності або з дня, встановленого цим нормативно-правовим актом, але не раніше дня його офіційного опублікування….. Таким чином, Закон спрямований на регулювання тих правовідносин, які виникнуть після набрання ним чинності, а трудові правовідносини, що виникли раніше, повинні бути приведені у відповідність із новим юридичним регулюванням.

За таких обставин, суд доходить висновку, що до спірних правовідносин має бути застосовано положення ст. 117 КЗпП України в чинній редакції, в редакції Закону № 2352-IX від 01.07.2022.

Отже позивач має право на відшкодування за час затримки остаточного розрахунку з 03.05.2022 року по 03.11.2022 року, тобто у кількісті 185 календарних днів.

Таким чином позовні вимоги - визнати протиправною бездіяльність щодо ненарахування та невиплати позивачу середнього заробітку за час затримки виплати індексації грошового забезпечення за період з 02.09.2019 року по 03.11.2022 року включно є частково правомірними та належать задоволенню в частині - визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу середнього заробітку за час затримки виплати індексації грошового забезпечення за період з 03.05.2022 року по 03.11.2022 року включно.

В іншій частині цих позовних вимог слід відмовити, оскільки не відповідають приписам ст. 117 КЗпП України в редакції Закону № 2352-IX від 01.07.2022.

Щодо решт позовних вимог суд зазначає таке.

Так, частиною 2 статті 117 КЗпП України, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то обов`язок щодо визначення розміру відшкодування за час затримки покладено на орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Тому суд доходить висновку, що позовні вимоги про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки виплати індексації грошового забезпечення за період з 02.09.2019 року по 03.11.2022 року включно є безпідставними та не належать задоволенню.

Водночас враховуючи, що статтею 117 КЗпП України покладено обов`язок щодо визначення розміру відшкодування за час затримки на орган, який виносить рішення по суті спору, керуючись ст. 9 КАС України, суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та стягнути середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку при звільненні на користь позивача, але із зменшенням його розміру, виходячи з такого.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року по справі № 761/9584/15-ц, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16, і зазначила, що встановлений ст. 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця вважає, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

- Розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором.

- Період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум.

- Ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника.

- Інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Так, середній заробіток за час затримки за шість місяців складає: 185 х 878, 74 грн =162566,90 грн, що значно перевищує виплачену позивачу суму індексації грошового забезпечення.

Позивач був звільнений та виключений зі списків військової частини НОМЕР_4 , 01.09.2019 року, відповідно до довідки- розрахунок від 10.01.2023 року № 133 на день виключення зі списків військової частини розрахунок грошового забезпечення становив 701, 31 грн тобто, за один робочий день.

Разом з цим з позовом про визнання протиправним бездіяльність щодо ненарахування та невиплати індексації грошового забезпечення та зобов`язання здійснити нарахування та виплату індексації грошового забезпечення за період з 22.06.2016 року по 01.09.2019 року, позивач звернувся до суду лише у 2021 році.

Суд зазначає, що стаття 117 КЗпП України - це відповідальність, яка покладається на роботодавця за несвоєчасний розрахунок з працівником при звільненні.

Метою, яка закладена законодавцем у зміст процедури відшкодування, передбаченої ст. 117 КЗпП, є компенсація працівникові майнових витрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

За таких встановлених судом обставин, суд вважає, що співмірним розміром відшкодування як компенсації майнових витрат позивача буде сума 65268,44 грн, що відповідає 50% від розміру виплаченої індексації грошового забезпечення.

Також суд враховує, що стягуючи з відповідача на користь позивача суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, слід зазначити про відрахування податків, зборів та інших обов`язкових платежів, оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є обов`язком роботодавця та працівника, а не суду, тому розрахунки, наведені в судовому рішенні, є тією сумою коштів, з яких в подальшому роботодавцем здійснюються утримання податку з доходів та інших обов`язкових платежів.

Аналогічна правова позиція зазначена в п. 39-41 постанови Верховного Суду від 08 листопада 2018 у справі №805/1008/16-а.

Тому оцінюючи у сукупності надані обставини, суд вважає, що достатнім та співмірним розміром середнього заробітку за затримку буде сума 65268,44 грн, яка належить стягненню на користь позивача з урахуванням обов`язкових відрахувань.

Відповідно до ч.1,3 ст.90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, оцінюючи встановлені факти, суд дійшов висновку, що відповідач, заперечуючи проти позову частково не довів, з посиланням на відповідні докази, правомірності своїх дій, а тому позовні вимоги належать задоволенню частково.

Відповідно до ч. 3 ст. 139 КАС України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи викладене, та те, що позивач звільнений від сплати судового збору і не надані докази понесення ним інших судових витрат, жодні судові витрати не належать стягненню з відповідача на користь позивача.

У зв`язку з тим, що судові витрати пов`язані із залученням свідків та проведенням експертиз в цій справі відсутні, жодні судові витрати не належать компенсації за рахунок Державного бюджету.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 6, 12, 72, 77,90, 139, 246, 255,295,297 КАС України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , поштова адреса: АДРЕСА_2 ) до Військової частини НОМЕР_2 (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 , місцезнаходження: АДРЕСА_3 ) про визнання протиправною бездіяльність щодо не нарахування та невиплати середнього заробітку за час затримки виплати та зобов`язати вчинити певні дії, - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 , місцезнаходження: АДРЕСА_3 ) щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , поштова адреса: АДРЕСА_2 ) середнього заробітку за час затримки виплати індексації грошового забезпечення за період з 03.05.2022 року по 03.11.2022 року включно.

Стягнути з Військової частини НОМЕР_2 (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 , місцезнаходження: АДРЕСА_3 ) на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , поштова адреса: АДРЕСА_2 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 03.05.2022 року по 03.11.2022 року в розмірі у сумі 65268,44 грн (шістдесят п`ять тисяч двісті шістдесят вісім гривень 44 копійки) з урахуванням обов`язкових відрахувань.

В іншій частині позовних вимог, - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено в порядку та в строки, встановлені ст.ст. 295,297 КАС України, з урахуванням п.п.15.5 п. 15 ч. 1 Перехідних положень КАС України, п. 3 розділу УІ Прикінцевих положень КАС України.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та в строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Суддя Л.Р. Юхтенко