Справа № 580/11415/21
Суддя: Круговий О.О.
Дата ухвалення: 2023-02-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

21 лютого 2023 року м. Дніпросправа № 580/11415/21

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Кругового О.О. (доповідач),

суддів: Шлай А.В., Прокопчук Т.С.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Дніпро апеляційні скарги Черкаського окружного адміністративного суду, ОСОБА_1

на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 22.07.2022 року, (суддя суду першої інстанції Кармазина Т.М.), прийняту в порядку письмового провадження в м. Кропивницькому, в адміністративній справі №580/11415/21 за позовом ОСОБА_1 до Державної судової адміністрації України, Черкаського окружного адміністративного суду про визнання протиправними дій (бездіяльності) та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Державної судової адміністрації України, Черкаського окружного адміністративного суду, в якому просила:

- визнати протиправною бездіяльність Державної судової адміністрації України у не забезпеченні обчислення ЄСВ від максимальної величини бази нарахування під час здійснення розгляду звернень судді Черкаського окружного адміністративного суду ОСОБА_1 щодо суддівської винагороди за період з 18.04.2020 до 27.08.2020 відповідно до Закону України Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування на підставі статті 135 Закону України Про судоустрій і статус суддів;

- визнати протиправною бездіяльність Черкаського окружного адміністративного суду у не сприянні у наданні офіційних документів про нарахування ЄСВ до суддівської винагороди без обмежень встановлених статтею 29 Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік із змінами та доповненнями, внесеними Законом України №553-IX від 13.04.2020, ОСОБА_1 , яка не є ФОП, щодо суддівської винагороди за період з 18.04.2020 до 27.08.2020;

- визнати протиправною бездіяльність Черкаського окружного адміністративного суду у не нарахуванні ЄСВ від максимальної суми доходу застрахованої особи на місяць, що дорівнює п`ятнадцяти розмірам мінімальної заробітної плати та не виплаті суддівської винагороди за період з 18.04.2020 до 27.08.2020 без застосування обмеження встановленого статтею 29 Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік із змінами та доповненнями, внесеними Законом України №553-ІХ від 13.04.2020;

- зобов`язати Черкаський окружний адміністративний суд нарахувати ОСОБА_1 за період з 18.04.2020 до 27.08.2020 на підставі статті 135 Закону України Про судоустрій і статус суддів суддівську винагороду із сплатою ЄСВ від максимальної суми доходу застрахованої особи на місяць, що дорівнює п`ятнадцяти розмірам мінімальної заробітної плати з наданням офіційних документів про сплату ЄСВ від максимальної суми доходу застрахованої особи протягом місяця з дня набрання законної сили рішенням суду;

- стягнути з Державної судової адміністрації України недоплачені кошти суддівської винагороди за період з 18.04.2020 до 27.08.2020 на підставі статті 135 Закону України Про судоустрій і статус суддів за рахунок бюджетної програми КПКВК 0501150 виконання рішень судів на користь суддів та відшкодувати моральну шкоду у сумі 46158 грн. і матеріальну шкоду у сумі 3500 грн.

Адміністративний позов обґрунтовано тим, що позивач працює на посаді судді Черкаського окружного адміністративного суду та отримує суддівську винагороду відповідно до Закону України "Про судоустрій і статус суддів". З 18.04.2020 по 27.08.2020 вона отримувала суддівську винагороду у розмірі меншому, ніж установлено цим Законом, з огляду на обмеження, запроваджені статтею 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік". Рішенням Конституційного Суду України від 28.08.2020 року у справі №10-р/2020 вказані законодавчі обмеження визнані неконституційними. Крім того, зазначає, що за вказаний період не було нараховано ЄСВ від максимальної бази у розмірі 15 мінімальних заробітних плат. Додатково позивач зазначила, що сам факт порушення законного трудового права свідчить про заподіяння моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків та необхідності додаткових зусиль для організації свого життя.

Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 22.07.2022 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправними дії Черкаського окружного адміністративного суду щодо нарахування та виплати суддівської винагороди ОСОБА_1 , судді Черкаського окружного адміністративного суду, з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року із застосуванням обмеження встановленого статтею 29 Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік від 14 листопада 2019 року №294-ІХ. Зобов`язано Черкаський окружний адміністративний суд нарахувати та виплатити суддівську винагороду ОСОБА_1 , судді Черкаського окружного адміністративного суду, з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року на підставі частини другої статті 135 Закону України Про судоустрій і статус суддів, без застосування обмеження, встановленого статтею 29 Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік від 14 листопада 2019 року №294-ІХ, з урахуванням виплачених у цей період сум та з утриманням із сум, що належать до виплати, передбачених законом податків та обов`язкових платежів. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом вимог норм матеріального та процесуального права просить рішення суду скасувати та прийняти нову постанову про задоволення позову в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач зазначає, що судом першої інстанції не було належним чином встановлено обставин справи, не було залучено до участі у справі третю особу за клопотанням позивача, вказане призвело до неправильного вирішення справи в частині відмови в задоволенні позовних вимог. Також, позивач посилається на доводи адміністративного позову.

Черкаський окружний адміністративний суд також звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що Черкаський окружний адміністративний суд при виплаті позивачу суддівської винагороди діяв у відповідності до вимог чинного на той час законодавства. Відтак, на думку відповідача підстав для задоволення позовних не існує.

Від ДСА України надійшов відзив на апеляційні скарги, в якому відповідач зазначає, що законні підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 відсутні, просить рішення суду скасувати та прийняти нову постанову про відмову в задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного судового рішення норм матеріального та процесуального права, суд вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню за наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що Указом Президента України Про призначення суддів від 18.06.2010 №713/2010 ОСОБА_1 призначено строком на п`ять років на посаду судді Черкаського окружного адміністративного суду.

Наказом в.о. голови Черкаського окружного адміністративного суду від 31.08.2010 №137-о зараховано позивачку на посаду судді Черкаського окружного адміністративного суду (а.с.18).

Указом Президента України Про призначення суддів від 02.11.2017 №350/2017 ОСОБА_1 призначено суддею Черкаського окружного адміністративного суду безстроково.

Наказом голови Черкаського окружного адміністративного суду від 03.11.2017 №1570 оголошено Указ Президента України Про призначення суддів № 350/2017 від 02.11.2017 про призначення ОСОБА_1 суддею Черкаського окружного адміністративного суду безстроково; встановлено судді Черкаського окружного адміністративного суду ОСОБА_1 з 02 листопада 2017 року доплату за вислугу років у розмірі 50 відсотків посадового окладу, як такій, стаж роботи якої становить більше 20 років, а також встановлено судді Черкаського окружного адміністративного суду ОСОБА_1 з 02 листопада 2017 року доплату за науковий ступінь кандидата юридичних наук у розмірі 15 відсотків від посадового окладу (а.с.19).

Позивачка звернулася до ДСА України із зверненням щодо компенсації суддям суддівської винагороди та вжиття заходів на виконання рішення Конституційного Суду України від 29.08.2020 №10-р/2020.

Відповідач-1 листом від 16.10.2020 №Т2058-20-1993/20 повідомив ОСОБА_1 , що на законодавчому рівні не визначено механізму виплати недоотриманих суддями сум суддівської винагороди на час дії частин першої та третьої статті 29 Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік, у зв`язку з чим звернулися до відповідних органів для врегулювання цього питання. Додатково повідомив, що бюджетні призначення, затверджені Законом України Про Державний бюджет України на 2020 рік для судової влади повністю розподілені між судами, органами та установами системи правосуддя. Будь-які резервні кошти в ДСА України як головного розпорядника бюджетних коштів на даний час відсутні. (а.с.26-27).

Крім того, позивачка звернулася до відповідача-2 з проханням надати їй порівняльний розрахунок її суддівської винагороди з урахуванням періоду дії неконституційних норм Закону №533, що здійснювався у повному обсязі та/або неповному без та із обмеженням максимального розміру суддівської винагороди.

Листом від 30.11.2020 №04-30/20352/20 Черкаський окружний адміністративний суд повідомив ОСОБА_1 , що інформація стосовно суддівської винагороди без обмежень (порівняльний розрахунок) із нарахуванням для утримання ПДФО, військового збору та нарахуванням ЄСВ за період з 18.04.2020 до 28.08.2020 відсутня в розпорядженні суду у зв`язку з чим не може бути надана. При цьому надали інформацію щодо виплати позивачці суддівської винагороди за період з квітня по серпень 2020 року (розрахункові листи), у тому числі із зазначенням обмеження доходу, який був здійснений відповідно до Закону України від 13.04.2020 №533-ІХ та нарахованого на даний фонд оплати праці ЄСВ у розмірі 22%. (а.с.34-35)

Згідно розрахункових листів за квітень серпень 2020 року ОСОБА_1 при нарахуванні суддівської винагороди та виплаті у квітні, травні, червні, липні та серпні 2020 року (за винятком днів відпустки, додаткової відпустки та лікарняних) обмежувалася десятьма розмірами мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року, відповідно до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" (у редакції Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" №553-IX від 13.04.2020 року) (а.с.36-42, 152-156). Загальна сума утриманого обмеження суддівської винагороди позивачки за період з 18.04.2020 по 27.08.2020 складає 168156,52 грн.

Позивачка звернулася до відповідача-1 з проханням надати їй письмове роз`яснення щодо правомірності не відображення у звітності 1ДФ та не нарахування судом ЄСВ на максимальну суму доходу застрахованої особи на місяць, що має дорівнювати 15 розмірам мінімальної заробітної плати та її обмеженням максимальним розміром нарахованих 47230 грн. на місяць.

Листом від 09.12.2020 за №Т-2484-20-2322/20 ДСА України повідомила позивачку, що її звернення надіслано до Черкаського окружного адміністративного суду (а.с.47)

Відповідач-2 листом від 17.12.2020 повідомив ОСОБА_1 , що нарахування та виплата суддівської винагороди здійснюється у відповідності до КЗпП України, Бюджетного кодексу України, Законів України Про судоустрій і статус суддів, Про Державний бюджет України та інших нормативно-правових актів, які регламентують питання оплати праці. Крім того, вказував, що із суддівської винагороди утримано ПДФО за ставкою 18% та військовий збір у розмірі 1,5% у відповідності до чинного законодавства. Єдиний внесок нараховувався на фонд оплати праці/суддівську винагороду відповідно до Закону України Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування. Під час нарахування доходів у формі суддівської винагороди база оподаткування визначається як фактично нарахована заробітна плата/суддівська винагорода. Єдиний внесок встановлюється в розмірі 22% на суму нарахованої суддівської винагороди за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату. (а.с.70)

15.11.2021 позивачка звернулася до відповідача-2 із заявою щодо здійснення правильного нарахування та/або перерахунку їй суддівської винагороди за період з 18.04.2020 по 27.08.2020 без застосування обмеження за ст.29 Закону України Про Державний бюджет на 2020 рік. (а.с.52)

Листом від 19.11.2021 відповідач-2 повідомив, що на законодавчому рівні не визначено механізму компенсації недоотриманих суддями суддівської винагороди за час дії ч.1 та 3 ст.29 Закону України Про Державний бюджет на 2020 рік (а.с.55).

Не погодившись з діями відповідачів щодо неповної виплати суддівської винагороди, неповної сплати ЄСВ, позивач звернулась до суду з адміністративним позовом у даній справі.

Вирішуючи спір між сторонами та задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що Черкаський окружний адміністративний суд при виплаті позивачу суддівської винагороди у період з 18.04.2020 по 27.08.2020 із застосуванням обмеження діяв всупереч вимог ст. 135 ЗУ Про судоустрій і статус суддів. Водночас, суд дійшов висновку, що підстави для задоволення інших позовних вимог відсутні, адже вимоги про зобов`язання донарахувати та сплатити суми недоплаченого ЄСВ за вказаний період є передчасними, а підстави для стягнення моральної шкоди на користь позивача є недоведені.

Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 126 Конституції України, незалежність і недоторканність судді гарантуються Конституцією і законами України.

Статтею 130 Конституції України визначено, що держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя.

Розмір винагороди судді встановлюється Законом України Про судоустрій і статус суддів.

Закон України Про судоустрій і статус суддів від 02.06.2016 № 1402-VIII визначає організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд.

Відповідно до ч. 1 ст.135 Закону України Про судоустрій і статус суддів суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Таким чином, з урахуванням положень Конституції України та Закону України Про судоустрій і статус суддів, виключено цим закон встановлюється та регулюється розмір винагороди судді та цей розмір не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ч. 2-3 ст.135 Закону України Про судоустрій і статус суддів суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

Базовий розмір посадового окладу судді становить: 1) судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року; 2) судді апеляційного суду, вищого спеціалізованого суду - 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року; 3) судді Верховного Суду - 55 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Частиною 4 ст. 135 вказаного Закону визначено, що до базового розміру посадового окладу, визначеного частиною третьою цієї статті, додатково застосовуються такі регіональні коефіцієнти: 1) 1,1 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше сто тисяч осіб; 2) 1,2 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше п`ятсот тисяч осіб; 3) 1,25 - якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше один мільйон осіб.

У випадку, якщо суд розміщується в декількох населених пунктах, застосовується регіональний коефіцієнт за місцезнаходженням органу, який провів державну реєстрацію такого суду.

Відповідно до ч. 5 - 8 ст. 135 вказаного Закону суддям виплачується щомісячна доплата за вислугу років у розмірі: за наявності стажу роботи більше 3 років - 15 відсотків, більше 5 років - 20 відсотків, більше 10 років - 30 відсотків, більше 15 років - 40 відсотків, більше 20 років - 50 відсотків, більше 25 років - 60 відсотків, більше 30 років - 70 відсотків, більше 35 років - 80 відсотків посадового окладу.

Суддям, які обіймають посади заступника голови суду, секретаря, голови судової палати, секретаря Пленуму Верховного Суду, секретаря Великої Палати Верховного Суду, виплачується щомісячна доплата в розмірі 5 відсотків посадового окладу судді відповідного суду, голові суду 10 відсотків посадового окладу судді відповідного суду.

Суддям виплачується щомісячна доплата за науковий ступінь кандидата (доктора філософії) або доктора наук із відповідної спеціальності в розмірі відповідно 15 і 20 відсотків посадового окладу судді відповідного суду.

Суддям виплачується щомісячна доплата за роботу, яка передбачає доступ до державної таємниці, у розмірі залежно від ступеня секретності інформації: відомості та їх носії, що мають ступінь секретності "Цілком таємно", - 10 відсотків посадового окладу судді відповідного суду; відомості та їх носії, що мають ступінь секретності "Таємно", - 5 відсотків посадового окладу судді відповідного суду.

Відповідно до ч.9 ст.135 вказаного Закону обсяги видатків на забезпечення виплати суддівської винагороди здійснюються за окремим кодом економічної класифікації видатків.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 148 Закону України Про судоустрій і статус суддів визначено, що функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів здійснюють:

1) Верховний Суд - щодо фінансового забезпечення його діяльності;

1-1) вищий спеціалізований суд - щодо фінансового забезпечення його діяльності;

2) Державна судова адміністрація України - щодо фінансового забезпечення діяльності всіх інших судів, діяльності Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, органів суддівського самоврядування, Національної школи суддів України, Служби судової охорони та Державної судової адміністрації України.

Згідно ст. 149 Закону України Про судоустрій і статус суддів суди фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог цього Закону, у межах річної суми видатків, визначених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України.

Частиною 1 ст.151 цього Закону визначено, що Державна судова адміністрація України є державним органом у системі правосуддя, який здійснює організаційне та фінансове забезпечення діяльності органів судової влади у межах повноважень, установлених законом.

З урахуванням наведеного вбачається, що розпорядником коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів є Державна судова адміністрація України.

12 березня 2020 року набрала чинності постанова Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19, якою з 12 березня 2020 року на усій території України установлено карантин, кінцева дата якого з урахуванням внесених до вказаної Постанови змін неодноразово змінювалася, збільшуючи строк дії карантину.

Законом України Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік від 13 квітня 2020 року № 553-IX внесено зміни до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік", зокрема, доповнено статтями 28-32.

Відповідно до статті 29 Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік установлено, що у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року. При цьому у зазначеному максимальному розмірі не враховуються суми допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та оплата щорічної відпустки.

Зазначене обмеження не застосовується при нарахуванні заробітної плати, грошового забезпечення особам із числа осіб, зазначених у частині першій цієї статті, які безпосередньо задіяні у заходах, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню, локалізацію та ліквідацію спалахів, епідемій та пандемій гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та які беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, у тому числі в операції Об`єднаних сил (ООС). Перелік відповідних посад встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Обмеження, встановлене у частині першій цієї статті, застосовується також при нарахуванні заробітної плати, суддівської винагороди, грошового забезпечення відповідно народним депутатам України, суддям, суддям Конституційного Суду України, членам Вищої ради правосуддя, членам Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, прокурорам, працівникам, службовим і посадовим особам Національного банку України, а також іншим службовим і посадовим особам, працівникам, оплата праці яких регулюється спеціальними законами (крім осіб, встановлених у переліку, затвердженому Кабінетом Міністрів України відповідно до частини другої цієї статті).

При цьому, зміни щодо розміру винагороди судді, передбачені Законом України Про судоустрій і статус суддів, який є спеціальним законом, що регулює вказане питання у відповідності до норм Конституції України, не вносились.

Суд зазначає, що у рішенні від 08.04.2016 № 4-рп/2016 у справі №1-8/2016, Конституційний Суд України вкотре зазначив, що конституційний принцип незалежності суддів забезпечує важливу роль судової влади в механізмі захисту прав і свобод людини і громадянина та є запорукою реалізації права на судовий захист, передбаченого частиною першою статті 55 Основного Закону України; положення Конституції України стосовно незалежності суддів, яка є невід`ємним елементом статусу суддів та їх професійної діяльності, пов`язані з принципом поділу державної влади та обумовлені необхідністю забезпечувати основи конституційного ладу й права людини, гарантувати самостійність і незалежність судової влади; гарантії незалежності суддів як необхідні умови здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом встановлені у базових законах з питань судоустрою, судочинства, статусу суддів, мають конституційний зміст і разом з визначеними Основним Законом України складають єдину систему гарантій незалежності суддів та повинні бути реально забезпечені; конституційний статус судді дає підстави ставити до судді високі вимоги і зберігати довіру до його компетентності та неупередженості, передбачає надання йому в майбутньому статусу судді у відставці, що також є гарантією належного здійснення правосуддя.

Однією з гарантій незалежності суддів є їх належне матеріальне та соціальне забезпечення, зокрема, надання суддям за рахунок держави суддівської винагороди, а суддям у відставці - щомісячного довічного грошового утримання або пенсії за вибором. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу визначених Конституцією України гарантій незалежності суддів.

У рішенні від 03.06.2013 №3-рп/2013 у справі №1-2/2013, Конституційний Суд України зазначив, що будь-яке зниження рівня гарантій незалежності суддів суперечить конституційній вимозі неухильного забезпечення незалежного правосуддя та права людини і громадянина на захист прав і свобод незалежним судом, оскільки призводить до обмеження можливостей реалізації цього конституційного права, а отже, суперечить частині першій статті 55 Конституції України.

У рішенні від 04.12.2018 №11-р/2018 у справі №1-7/2018 (4062/15) Конституційний Суд України вказав, що обов`язок держави щодо забезпечення фінансування та належних умов для функціонування судів і діяльності суддів, закріплений у статті 130 Конституції України, є однією з конституційних гарантій незалежності суддів. Системний аналіз положень Конституції України свідчить про те, що ними встановлено обов`язок держави забезпечити належні умови праці та фінансування для суддів, а отже, сформувати та законодавчо закріпити таку систему фінансування, в тому числі розмір винагороди суддів, яка гарантуватиме їх незалежність. Така позиція Конституційного Суду України збігається з приписами Європейської хартії щодо статусу суддів від 10 липня 1998 року, у підпункті 6.1 пункту 6 якої зазначено, що суддям, які здійснюють суддівські функції на професійній основі, надається винагорода, рівень якої встановлюється з тим, щоб захистити їх від тиску, спрямованого на здійснення впливу на їх рішення, а ще загальніше на їх поведінку в рамках здійснення правосуддя, тим самим підриваючи їх незалежність і безсторонність. Зменшення органом законодавчої влади розміру посадового окладу судді призводить до зменшення розміру суддівської винагороди, що, у свою чергу, є посяганням на гарантію незалежності судді у виді матеріального забезпечення та передумовою впливу як на суддю, так і на судову владу в цілому.

Відповідно до ч.4 ст.7 Кодексу адміністративного судочинства України, суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України.

У разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.

Якщо суд доходить висновку, що закон чи інший правовий акт суперечить Конституції України, суд не застосовує такий закон чи інший правовий акт, а застосовує норми Конституції України як норми прямої дії.

У такому випадку, суд після винесення рішення у справі звертається до Верховного Суду для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності закону чи іншого правового акта, що віднесено до юрисдикції Конституційного Суду України.

Таким чином, з огляду на те, що законодавцем визначено регулювання суддівської винагороди виключно Законом України Про судоустрій і статус суддів, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку, що ст. 29 Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік в частині суддівської винагороди не відповідає Конституції України, Закону України Про судоустрій і статус суддів та нормам міжнародного права, а отже, до спірних правовідносин застосовує норми Конституції України, як норми прямої дії та Закону України Про судоустрій і статус суддів.

Також суд зазначає, що положення частини 1 та 3 статті 29 Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), згідно з Рішенням Конституційного Суду № 10-р/2020 від 28.08.2020.

Зазначені обставини виключають необхідність звернення до Верховного Суду з клопотанням щодо внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності статті 29 Закону України Про державний бюджет України на 2020 рік.

В рішенні Конституційного Суду України від 28.08.2020 №10-р/2020 зазначено, що вирішуючи питання щодо конституційності оспорюваних положень Закону № 294, Конституційний Суд України виходить із юридичної позиції, яку він неодноразово висловлював: оскільки предмет закону про Державний бюджет України чітко визначений у Конституції України, то цей закон не може скасовувати чи змінювати обсяг прав і обов`язків, пільг, компенсацій і гарантій, передбачених іншими законами України (абзац восьмий пункту 4 мотивувальної частини Рішення від 9 липня 2007 року № 6-рп/2007).

Враховуючи викладене, Конституційний Суд України вкотре наголосив на тому, що скасування чи зміна законом про Державний бюджет України обсягу прав і гарантій та законодавчого регулювання, передбачених у спеціальних законах, суперечить статті 6, частині другій статті 19, статті 130 Конституції України.

Конституційний Суд України неодноразово звертав увагу на недопустимість обмеження законом незалежності суддів, зокрема, їх належного матеріального забезпечення, зміни розміру суддівської винагороди, рівня довічного грошового утримання суддів у відставці (рішення від 24 червня 1999 року № 6-рп/99, від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002, від 1 грудня 2004 року № 19-рп/2004, від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005, від 18 червня 2007 року № 4-рп/2007, від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008, від 3 червня 2013 року № 3-рп/2013, від 19 листопада 2013 року № 10-рп/2013, від 8 червня 2016 року № 4-рп/2016, від 4 грудня 2018 року № 11-р/2018, від 18 лютого 2020 року № 2-р/2020, від 11 березня 2020 року № 4-р/2020).

Проаналізувавши юридичні позиції щодо незалежності суддів, Конституційний Суд України дійшов висновку, що гарантії незалежності суддів зумовлені конституційно визначеною виключною функцією судів здійснювати правосуддя; законодавець не може свавільно встановлювати або змінювати розмір винагороди судді, використовуючи свої повноваження як інструмент впливу на судову владу (абзаци сьомий, восьмий підпункту 4.1 пункту 4 мотивувальної частини Рішення від 11 березня 2020 року № 4-р/2020).

Отже, обмеження суддівської винагороди є посяганням на гарантії незалежності суддів.

Конституційний Суд України вважає, що обмеження відповідних виплат є допустимим за умов воєнного або надзвичайного стану. Однак, такого роду обмеження, має запроваджуватися пропорційно, із встановленням чітких часових строків та в жорсткій відповідності до Конституції та законів України. Таке обмеження також може застосовуватися й до суддів, однак після закінчення терміну його дії втрачені у зв`язку з цим обмеженням кошти необхідно компенсувати відповідними виплатами, оскільки суддівська винагорода є складовим елементом статусу судді, визначеного Конституцією України.

Водночас, суд апеляційної інстанції враховує те, що Верховний Суд у постанові від 25 червня 2018 року у справі № 208/1131/17 зазначив, що суд повинен досліджувати правомірність рішень, дій або бездіяльності суб`єкта владних повноважень на момент прийняття (вчинення) та не може обґрунтовувати юридичну правильність (правомірність) таких актів із урахуванням подій, які сталися, або могли статися у майбутньому.

Отже, ухвалене Конституційним Судом України рішення не може вплинути на результат вирішення цієї справи. Разом з цим, суд враховує висновки вищезазначеного рішення та юридичні позиції Конституційного Суду України в контексті обставин справи.

Наведене дає підстави стверджувати, що законодавець не може свавільно встановлювати або змінювати розмір суддівської винагороди, використовуючи свої повноваження як інструмент впливу на судову владу.

Крім того, суд апеляційної інстанції вважає необхідним зазначити, що Закон України Про судоустрій і статус суддів є спеціальним законом, а отже має перевагу над загальним законом, яким є Закон України Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік від 13 квітня 2020 року № 553-IX, а тому загальний закон, навіть що ухвалений пізніше в часі, не скасовує закону спеціального (lex posterior generalis non derogat priori speciali).

Зазначена позиція ґрунтується на загальновизнаних принципах права, які в тому числі враховуються й Конституційним Судом України, зокрема у рішенні від 18.06.2020 року № 5-р (ІІ) 2020.

Суд апеляційної інстанції враховує, що позивачу було проведено виплату суддівської винагороди у спірний період в обсязі меншому аніж це передбачено Законом, однак суд враховує, що бюджетні кошти для виплати суддівської винагороди виділяються з державного бюджету головним розпорядником коштів, виплата проводиться розпорядником коштів.

Відповідач-1 у відзиві на позовну заяву посилався на те, що кошторисні призначення Черкаського окружного адміністративного суду за кодом економічної класифікації видатків 2111 Заробітна плата станом на 31.12.2020 становили 262227,2 тис. грн. Бюджетні асигнування, передбачені кошторисом на 2020 рік Черкаському окружному адміністративному суду за КПКВК 0501020 забезпечення здійснення правосуддя місцевими, апеляційними судами та функціонування органів і установ системи правосуддя, за КЕКВ 2111 заробітна плата відкриті у повному обсязі.

Також ДСА України надано кошторис на 2020 рік 35158674 Черкаський окружний адміністративний суд, затверджений 08.01.2020 (а.с.161-162).

При цьому доказів, що ДСА України в 2020 році вносилися зміни до вказаного кошторису, суду не надано та відповідачами не повідомлено.

Враховуючи вищевикладене, під час нарахування та виплати позивачці суддівської винагороди саме відповідач-2 повинен був керуватися виключно нормами Закону України Про судоустрій та статус суддів, при цьому застосування статті 29 Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік прямо суперечить статті 130 Конституції України, ст.135 Закону № 1402-VIII та ст.1 Протоколу 1 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, а державний орган, який не дотримується своїх власних процедур, не повинен мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків.

Натомість, з дня набрання чинності Законом №553, тобто з 18.04.2020, суддівська винагорода позивачки нараховувалась та виплачувалась з урахуванням обмеження, встановленого нормами статті 29 Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік. При цьому, відповідачами не доведено, що видатки на утримання Черкаського окружного адміністративного суду (зокрема на суддівську винагороду), визначені Державним бюджетом України на 2020 рік, з квітня 2020 року по серпень 2020 року були скорочені. Також відповідачами не надано доказів і того, що у зв`язку з прийняттям Закону №553-IX до кошторису та розпису видатків Черкаського окружного адміністративного суду були внесені зміни щодо зменшення фонду заробітної плати суддів, які б унеможливили виплату позивачу суддівської винагороди у розмірі, встановленому Законом України Про судоустрій і статус суддів.

Таким чином, вирішення питання щодо виплати суддівської винагороди судді є обов`язком відповідача-2 і повинно вирішуватись у встановленому Законом порядку, оскільки є невід`ємним елементом гарантій незалежності суддів, які встановлені Конституцією України.

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що дії відповідача-2 при нарахуванні та виплаті позивачу суддівської винагороди у період з 18.04.2020 р. по 27.08.2020 р. включно із застосуванням обмеження, встановленого статтею 29 Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік із змінами, внесеними Законом №553, є протиправними, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Надаючи правову оцінку вимогам позивача в частині визнання протиправною бездіяльності щодо неповного нарахування та сплати за позивача сум ЄВ суд зазначає наступне.

Так, позивач звернулась до суд з позовом, в якому, зокрема просила:

- визнати протиправною бездіяльність Державної судової адміністрації України у не забезпеченні обчислення ЄСВ від максимальної величини бази нарахування під час здійснення розгляду звернень судді Черкаського окружного адміністративного суду ОСОБА_1 щодо суддівської винагороди за період з 18.04.2020 до 27.08.2020 відповідно до Закону України Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування на підставі статті 135 Закону України Про судоустрій і статус суддів;

- визнати протиправною бездіяльність Черкаського окружного адміністративного суду у не сприянні у наданні офіційних документів про нарахування ЄСВ до суддівської винагороди без обмежень встановлених статтею 29 Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік із змінами та доповненнями, внесеними Законом України №553-IX від 13.04.2020, ОСОБА_1 , яка не є ФОП, щодо суддівської винагороди за період з 18.04.2020 до 27.08.2020;

- визнати протиправною бездіяльність Черкаського окружного адміністративного суду у не нарахуванні ЄСВ від максимальної суми доходу застрахованої особи на місяць, що дорівнює п`ятнадцяти розмірам мінімальної заробітної плати;

- зобов`язати Черкаський окружний адміністративний суд нарахувати ОСОБА_1 за період з 18.04.2020 до 27.08.2020 на підставі статті 135 Закону України Про судоустрій і статус суддів суддівську винагороду із сплатою ЄСВ від максимальної суми доходу застрахованої особи на місяць, що дорівнює п`ятнадцяти розмірам мінімальної заробітної плати з наданням офіційних документів про сплату ЄСВ від максимальної суми доходу застрахованої особи протягом місяця з дня набрання законної сили рішенням суду, то всі вони пов`язані з нарахуванням ЄСВ при виплаті суддівської винагороди у період з 18.04.2020 по 27.08.2020 на підставі статті 135 Закону України Про судоустрій і статус суддів.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку регулює Закон України Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування від 08.07.2010 №2464-VI (далі Закон №2464-VІ).

Відповідно до п.п.2, 6 ч.1 ст.1 Закону №2464-VІ єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування; недоїмка - сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені цим Законом, обчислена податковим органом у випадках, передбачених цим Законом.

Згідно ст.2 Закону №2464-VI його дія поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.

Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 4 Закону №2464-VІ, роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності, відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами;

Відповідно до частин 2, 3, 4 статті 6 Закону №2464-VI платник єдиного внеску зобов`язаний: 1) своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок до податкового органу за основним місцем обліку платника єдиного внеску; 2) вести облік виплат (доходу) застрахованої особи та нарахування єдиного внеску за кожним календарним місяцем і календарним роком, зберігати такі відомості в порядку, передбаченому законодавством; 4) подавати звітність про нарахування єдиного внеску в розмірах, визначених відповідно до цього Закону, у складі звітності з податку на доходи фізичних осіб (єдиного податку) до податкового органу за основним місцем обліку платника єдиного внеску у строки та порядку, встановлені Податковим кодексом України. Форма, за якою подається звітність про нарахування єдиного внеску у складі звітності з податку на доходи фізичних осіб (єдиного податку), встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Обов`язки, передбачені частиною другою цієї статті, поширюються на платників, зазначених у пунктах 1, 4, 5, 5 1 та 16 частини першої статті 4 цього Закону.

Статтею 7 Закону №2464-VІ визначено базу нарахування єдиного внеску.

Єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого) частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України "Про оплату праці", та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами.

Відповідно до частин 1 та 5 статті 8 Закону №2464-VІ розмір єдиного внеску для кожної категорії платників, визначених цим Законом, та пропорції його розподілу за видами загальнообов`язкового державного соціального страхування встановлюються з урахуванням того, що вони повинні забезпечувати застрахованим особам страхові виплати і соціальні послуги, передбачені законодавством про загальнообов`язкове державне соціальне страхування; фінансування заходів, спрямованих на профілактику страхових випадків; створення резерву коштів для забезпечення страхових виплат та надання соціальних послуг застрахованим особам; покриття адміністративних витрат із забезпечення функціонування системи загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.

У разі якщо база нарахування єдиного внеску не перевищує розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід, сума єдиного внеску розраховується як добуток розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід (прибуток), та ставки єдиного внеску.

Згідно ч.ч.1, 2, 4 Закону №2464-VІ єдиний внесок обчислюється виключно у національній валюті, у тому числі з виплат (доходу), що здійснюються в натуральній формі.

Обчислення єдиного внеску із сум, виражених в іноземній валюті (крім випадків сплати єдиного внеску в іноземній валюті, передбачених абзацами другим - четвертим частини п`ятої цієї статті), здійснюється шляхом перерахування зазначених сум у національну валюту України за офіційним курсом національної валюти до іноземної валюти, установленим Національним банком України на день обчислення єдиного внеску.

Обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

Обчислення єдиного внеску за минулі періоди, крім випадків сплати єдиного внеску згідно з частиною п`ятою статті 10 цього Закону, здійснюється виходячи з розміру єдиного внеску, що діяв на день нарахування (обчислення, визначення) заробітної плати (доходу), на яку відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

Відповідно до пп.а, б п.176.2 ст.176 ПК України особи, які відповідно до цього Кодексу мають статус податкових агентів, та платники єдиного внеску зобов`язані: а) своєчасно та повністю нараховувати, утримувати та сплачувати (перераховувати) до бюджету податок з доходу, що виплачується на користь платника податку та оподатковується до або під час такої виплати за її рахунок; б) подавати у строки, встановлені цим Кодексом для податкового кварталу, податковий розрахунок сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податків - фізичних осіб, і сум утриманого з них податку, а також сум нарахованого єдиного внеску (з розбивкою по місяцях звітного кварталу), до контролюючого органу за основним місцем обліку. Такий розрахунок подається лише у разі нарахування сум зазначених доходів платнику податку - фізичній особі податковим агентом, платником єдиного внеску протягом звітного періоду. Запровадження інших форм звітності із зазначених питань не допускається.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду, податки та обов`язкові платежі із суми заробітної плати підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми заробітної плати при виплаті її працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума заробітної плати зменшується на суму податків і зборів. Крім того, справляння і сплата податків та обов`язкових платежів є відповідно обов`язком роботодавця.

Тобто всі вищезазначені позовні вимоги, пов`язані з нарахуванням та сплатою ЄСВ (в тому числі бездіяльність щодо ЄСВ) заявлені передчасно, оскільки не надано доказів того, що між позивачем та відповідачем наразі виник новий публічно-правовий спір щодо ненарахування та не сплати єдиного внеску при виплаті позивачці суддівської винагороди за період з 18.04.2020 по 27.08.2020 без застосування обмеження, а тому суд першщої інстанції правильнго відмовив в їх задоволенні необхідно відмовити.

Стосовно позовних вимог, в яких позивач просить стягнути з Державної судової адміністрації України недоплачені кошти суддівської винагороди за період з 18.04.2020 до 27.08.2020 на підставі статті 135 Закону України Про судоустрій і статус суддів за рахунок бюджетної програми КПКВК 0501150 виконання рішень судів на користь суддів та відшкодувати моральну шкоду у сумі 46158 грн. і матеріальну шкоду у сумі 3500 грн., то суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для стягнення коштів суддівської винагороди, моральної шкоди та матеріальної шкоди з ДСА України, адже невиплата суддівської винагороди в повному обсязі не була пов`язана з діяльністю ДСА України як головного розпорядника бюджетних коштів щодо фінансового забезпечення діяльності судів, той не приймав участі у застосуванні спірних обмежень при виплаті суддівської винагороди позивачу, не має обов`язку з нарахування та виплати йому суддівської винагороди у даній конкретній справі, а його рішення/дії/бездіяльність не призвели до появи заборгованості з виплати суддівської винагороди, донарахування якої є предметом цього спору.

Крім того, матеріальну шкоду у сумі 3500 грн. позивач обґрунтовує сплатою коштів за надання консультації щодо нарахування ЄСВ (а.с.48), проте як судом зазначалось раніше позовні вимоги пов`язані з нарахуванням ЄСВ є передчасними, а тому не підлягають задоволенню, що також вказує на відсутність підстав для задоволення позову в цій частині.

Доводи позивача з приводу того, що рішення суду є незрозумілим, а тому підлягає скасуванню суд апеляційної інстанції вважає необгрунтованими, адже якщо позивачу рішення суду є незрозумілим, він не позбавлений права звернутись із заявою про роз`яснення судового рішення відповідно до ст. 254 КАС України, суд зазначає, що ст. 317 КАС України сама по собі незрозумілість рішення суду учаснику справи не визначає підставою для скасування рішення суду.

Від позивача на електронну адресу суду надійшла заява, в якій ОСОБА_1 зазначає, що при зверненні до суду з адміністративним позовом нею було сплачено судовий збір у розмірі 908 грн. за вимогу майнового характеру про відшкодування моральної шкоди, що не було враховано судом першої інстанції при розподілі судових витрат.

Суд апеляційної інстанції з цього приводу зазначає наступне.

Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначає Закон №3674-VІ.

Статтею 3 Закону №3674-VI передбачено об`єкти справляння судового збору та визначено перелік процесуальних документів, за подання яких судовий збір не справляється.

Відповідно до частини першої статті 3 Закону №3674-VI судовий збір справляється: за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством; за подання до суду апеляційної і касаційної скарг на судові рішення, заяви про перегляд судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами, заяви про скасування рішення третейського суду, заяви про видачу виконавчого документа на примусове виконання рішення третейського суду та заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України; за видачу судами документів; у разі ухвалення судового рішення, передбаченого цим Законом.

Згідно з пунктом 13 частини другої статті 3 Закону №3674-VI судовий збір не справляється за подання позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду.

Згідно з приписами частини першої статті 5 КАС України щодо способів судового захисту, які кореспондують з положеннями частини другої статті 245 КАС України щодо повноважень суду при вирішенні справи, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист, зокрема, шляхом: визнання протиправним і скасування індивідуального акта чи окремих його положень; визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень - коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Відповідно до частини п`ятої статті 21 КАС України вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішують судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Зміст зазначеної норми вказує на те, що позовну вимогу про відшкодування шкоди заявлену в адміністративному судочинстві обов`язково зумовлює вимога про вирішення публічно-правового спору (наприклад визнання протиправними рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень). За такого правового регулювання вимога про відшкодування шкоди не є об`єктом, за який справляється судовий збір.

Подібні висновки щодо застосування зазначених норм права містяться в ухвалах Великої Палати Верховного Суду від 2 травня 2019 року у справі №9901/167/19 та Верховного Суду від 13 березня 2018 року у справі №820/5268/17, постанові Верховного Суду від 05.03.2020 у справі № 597/664/18, постанові Верховного Суду від 26.01.2023 року в адміністративній справі №500/6796/21.

Отже, сплачений позивачем судовий збір у розмірі 908 грн. не міг бути врахований судом першої інстанції при розподілі судових витрат, адже є надміру сплаченим до Державного бюджету та може бути повернутий ОСОБА_1 за її заявою в порядку встановленому ст. 7 ЗУ «Про судовий збір».

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним та обгрунтованим, доводи апеляційних скарги не спротовують висновків суду, а тому підстави для зміни чи скасування рішення суду відсутні.

Керуючись ст. 243, 308, 311, 315, 316, 321, 325 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Черкаського окружного адміністративного суду залишити без задоволення.

Рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 22.07.2022 року в адміністративній справі №580/11415/21 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий - суддя О.О. Круговий

суддя А.В. Шлай

суддя Т.С. Прокопчук