Справа № 161/15696/22
Суддя: Гінда Оксана Миколаївна
Дата ухвалення: 2023-02-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2023 рокуЛьвівСправа № 161/15696/22 пров. № А/857/624/23
№ А/857/669/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

судді-доповідача: Гінди О.М.,

суддів: Ніколіна В.В., Пліша М.А.,

за участю секретаря судових засідань Юрченко М.М.,

розглянувши у судовому засіданні апеляційні скарги Департаменту муніципальної варти Луцької міської ради на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 грудня 2022 року та на додаткове рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 грудня 2022 року (головуючий суддя: Кирилюк В.Ф., місце ухвалення м. Луцьк) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту муніципальної варти Луцької міської ради третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Перший відділ державної виконавчої служби у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) про визнання дії та бездіяльності протиправними,-

встановив:

ОСОБА_1 , 10.11.2022 звернувся до суду з позовом, в якому, просив визнати протиправною та скасувати постанову від 31 січня 2022 року DMV-2202376, а провадження у справі про адміністративне правопорушення закрити.

Обґрунтовує позов тим, що він не є власником транспортного засобу Daewoo Lanos, НОМЕР_1 , а тому його необґрунтовано притягнуто до адміністративної відповідальності, яка передбачена ч.1 ст.122 КУпАП.

Рішенням рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 грудня 2022 року позов задоволено частково.

Скасовано постанову Департаменту муніципальної варти Луцької міської ради 31 січня 2022 року DMV-2202376, а провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ч.1 ст.122 КУпАП закрито у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Додатковим рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 грудня 2022 року стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту муніципальної варти Луцької міської ради на користь ОСОБА_1 судові витрати з надання професійної правничої допомоги у розмірі 2000,00 грн.

Із цим судовими рішеннями суду першої інстанції не погодився відповідач та оскаржив в апеляційному порядку. Вважає їх необґрунтованими, такими, що прийняті з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому просить скасувати рішення та прийняти нову постанову, якою у задоволенні позову відмовити, скасувати додаткове рішення та відмовити у стягненні витрат на професійну правничу допомогу.

Обґрунтовуючи апеляційні вимоги щодо рішення суду першої інстанції, покликається на те, що позивач звертався до відповідача 13.09.2019 із заявою про заміну сторони в адміністративному правопорушенні та надав згоду про притягнення його до відповідальності за порушення правил зупинки, стоянки паркування транспортних засобів зафіксованих в режимі фотозйомки (відеозапису) вчинених на Daewoo Lanos НОМЕР_1 . Враховуючи наведене, інспектором з паркування було всебічно, з урахуванням усіх обставин, які мають значення для прийняття рішення, винесено оскаржувану постанову на ОСОБА_1 , як на особу, яка користується вказаним автомобілем.

Обґрунтовуючи апеляційні вимоги щодо додаткового рішення, покликається на те, що розмір судових витрат покладених на відповідача є несправедливим і неправильним, оскільки відшкодування витрат позивачу не можливе у зв`язку з порушенням процедури відшкодування витрат, зокрема, відсутні факти, що підтверджують понесення позивачем таких витрат.

Представник відповідача Маїло І.О. у судовому засіданні просила апеляційні скарги задовольнити, а рішення та додаткове рішення суду першої інстанції скасувати.

Позивач та третя особа у судове засідання не з`явилися, хоча належним чином були повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, їх участь в судовому засіданні обов`язковою не визнавалась, а тому неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга на рішення підлягає задоволенню, а апеляційна скарга на додаткове рішення підлягає частковому задоволенню, з таких мотивів.

Судом першої інстанції встановлено, що автомобіль Daewoo Lanos, НОМЕР_1 , з 11 червня 2019 року належить ОСОБА_2 . Вказана обставина сторонами не заперечується.

Старшим інспектором (інспектором з паркування) Департаменту муніципальної варти Луцької міської ради Каращуком П.І., 31 січня 2022 року винесена постанова DMV-2202376, в якій зафіксовано, що 30 січня 2022 року о 12 год. 57 хв. за адресою м. Луцьк, вул. Винниченка, 16, особа, яка керувала транспортним засобом Daewoo Lanos, НОМЕР_1 , порушила вимогу дорожнього знаку 3.34 «Зупинка заборонена». У зв`язку з вищенаведеним, на ОСОБА_1 накладене адміністративне стягнення, передбачене ч.1 ст.122 КУпАП, у вигляді штрафу розміром 340,00 грн.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки позивач не звертався до відповідача із заявою про заміну відповідальної особи, як це передбачено ст. 279-3 КУпАП, стосовно правопорушення, вчиненого 30 січня 2022 року, а також він не визначений як належний користувач транспортним засобом Daewoo Lanos, НОМЕР_1 , у спосіб, передбачений законодавством, ОСОБА_1 не міг бути суб`єктом правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КУпАП, а оскаржувана постанова винесена незаконно.

Стягуючи за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту муніципальної варти Луцької міської ради судові витрати з надання професійної правничої допомоги у розмірі 2000,00 грн, суд першої інстанції виходив з того, що з доданих позивачем договору про надання правової допомоги від 09 листопада 2022 року, акту прийому наданих послуг від 09 листопада 2022 року, в якому міститься детальний опис наданих послуг, квитанції до прибуткового касового ордера від 09 листопада 2022 року № 7, можна дійти висновку, що судові витрати підлягають стягненню в сумі 2000,00 грн.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.

Щодо оскарження рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 грудня 2022 року, необхідно вказати таке.

Відповідно до ст. 280 КУпАП України орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Статтею 251 КУпАП України передбачено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Згідно ч. 1 ст. 72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно ст. 252 КУпАП України орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Частиною 1 ст. 122 КУпАП, передбачено відповідальність за перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на двадцять кілометрів на годину, порушення вимог дорожніх знаків та розмітки проїзної частини доріг, правил перевезення вантажів, буксирування транспортних засобів, зупинки, стоянки, проїзду пішохідних переходів, ненадання переваги у русі пішоходам на нерегульованих пішохідних переходах, а так само порушення встановленої для транспортних засобів заборони рухатися тротуарами чи пішохідними доріжками.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що згідно оскаржуваної постанови позивач, який керував транспортним засобом Daewoo Lanos, НОМЕР_1 , порушив вимогу дорожнього знаку 3.34 «Зупинка заборонена», у зв`язку з чим його притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 122 КУпАП, у вигляді штрафу розміром 340,00 грн.

Позивач покликається на те, що він не є власником транспортного засобу Daewoo Lanos, НОМЕР_1 , а тому його необґрунтовано притягнуто до адміністративної відповідальності.

Відповідач зазначає, що оскільки позивач звертався до відповідача 13.09.2019 із заявою про заміну сторони в адміністративному правопорушенні та надав згоду про притягнення його до відповідальності за порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів зафіксованих в режимі фотозйомки (відеозапису) вчинених на Daewoo Lanos НОМЕР_1 , а тому винесення оскаржуваної постанови на ОСОБА_1 , як на особу, яка користується вказаним автомобілем є правомірним.

Однак, суд апеляційної інстанції вважає, що такі покликання відповідача є помилковими, з огляду на наступне.

Статтею 14-2 КУпАП встановлено, що адміністративну відповідальність за правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване в автоматичному режимі, або за порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксовані в режимі фотозйомки (відеозапису) (за допомогою технічних засобів, що дають змогу здійснювати фотозйомку або відеозапис та функціонують згідно із законодавством про захист інформації в інформаційно-телекомунікаційних системах), несе відповідальна особа - фізична особа або керівник юридичної особи, за якою зареєстровано транспортний засіб, а в разі якщо до Єдиного державного реєстру транспортних засобів внесено відомості про належного користувача відповідного транспортного засобу, - належний користувач транспортного засобу, а якщо в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань відсутні на момент запиту відомості про керівника юридичної особи, за якою зареєстрований транспортний засіб, - особа, яка виконує повноваження керівника такої юридичної особи.

Відтак, суд апеляційної інстанції зауважує, що позивач, як фізична особа, за якою зареєстровано транспортний засіб несе відповідальність за правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані в автоматичному режимі.

При цьому, відповідальна особа, зазначена у частині першій цієї статті, або особа, яка ввезла транспортний засіб на територію України, звільняється від відповідальності за адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані в автоматичному режимі, або за порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксовані в режимі фотозйомки (відеозапису), у випадках, передбачених статтею 279-3 цього Кодексу (частина 3 статті 14-2 КУпАП).

Відповідно до статті 279-1 КУпАП, у разі якщо адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху зафіксовано в автоматичному режимі або якщо порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів зафіксовано в режимі фотозйомки (відеозапису), посадова особа уповноваженого підрозділу Національної поліції або інспектор з паркування за даними Єдиного державного реєстру транспортних засобів, а також у разі необхідності - за даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань встановлює відповідальну особу, зазначену у частині першій статті 14-2 цього Кодексу. За запитом посадових осіб уповноважених підрозділів Національної поліції, інспекторів з паркування у письмовій або електронній формі (у тому числі за умови ідентифікації цих посадових осіб за допомогою електронного цифрового підпису) відповідні органи (підрозділи) Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства юстиції України зобов`язані надавати відомості про належного користувача транспортного засобу, фізичну особу, керівника юридичної особи, за якою зареєстровано транспортний засіб, особу, яка виконує повноваження керівника такої юридичної особи, з обов`язковим дотриманням Закону України «Про захист персональних даних».

Згідно статті 279-3 КУпАП відповідальна особа, зазначена у частині першій статті 14-2 цього Кодексу, або особа, яка ввезла транспортний засіб на територію України, звільняється від адміністративної відповідальності за правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване в автоматичному режимі, або за порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксоване в режимі фотозйомки (відеозапису), якщо протягом 20 календарних днів з дня вчинення відповідного правопорушення або з дня набрання постановою по справі про адміністративне правопорушення законної сили: ця особа надала документ, який підтверджує, що до моменту вчинення правопорушення транспортний засіб вибув з її володіння внаслідок протиправних дій інших осіб, або щодо протиправного використання іншими особами номерних знаків, що належать її транспортному засобу; особа, яка керувала транспортним засобом на момент вчинення зазначеного правопорушення, звернулася особисто до органу (посадової особи), уповноваженого розглядати справи про адміністративні правопорушення, із заявою про визнання зазначеного факту адміністративного правопорушення та надання згоди на притягнення до адміністративної відповідальності, а також надала документ (квитанцію) про сплату відповідного штрафу.

Проаналізувавши вищенаведені правові норми, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що нормами КУпАП чітко регламентований порядок звільнення власника транспортного засобу від відповідальності за порушення Правил дорожнього руху, в разі передачі автомобіля третім особам.

Однак, матеріали справи не містять доказів того, що позивач у встановленому порядку звертався із заявою про визнання ним вчинення адміністративного правопорушення 30.01.2022, надання згоди на притягнення його до адміністративної відповідальності та подав документ (квитанцію) про сплату відповідного штрафу.

Натомість, заява, на яку покликається відповідач, яка подана позивачем 13 вересня 2019 року (а. с. 39) про заміну сторони в адміністративному правопорушенні щодо іншої постанови про накладення адміністративного стягнення, не може вважатися згодою ОСОБА_1 на притягнення його до адміністративної відповідальності за спірною постановою, в розумінні ст. 279-3 КУпАП. Оскільки, заява про визнання вчинення адміністративного правопорушення та згода на притягнення до адміністративної відповідальності, має подаватися індивідуально стосовно кожного правопорушення. При цьому, з обов`язковим додаванням документу (квитанції) про сплату відповідного штрафу, чого у спірному випадку позивачем здійснено не було.

Крім цього, судом апеляційної інстанції встановлено, що згідно копії реєстраційного документу № СХН 509421 на транспортний засіб Daewoo Lanos, НОМЕР_1 (а. с. 12), власником вказаного автомобіля є ОСОБА_2 .

Разом з тим, позивач не може вважатися належним користувачем автомобілем Daewoo Lanos, НОМЕР_1 , в розумінні ст. 14-2 КУпАП, оскільки Порядком внесення відомостей про належного користувача транспортного засобу до Єдиного державного реєстру транспортних засобів, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 14 листопада 2018 року № 1197, чітко передбачено, що ця процедура здійснюється територіальними органами з надання сервісних послуг МВС.

Натомість, доказів того, що позивач у встановленому законодавством порядку внесений до Єдиного державного реєстру транспортних засобів як належний користувач транспортного засобу Daewoo Lanos, НОМЕР_1 , відповідачем ні до суду першої інстанції, ні до суду апеляційної інстанції не додано.

Враховуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскільки позивач не звертався до відповідача із заявою про заміну відповідальної особи, як це передбачено ст. 279-3 КУпАП, стосовно правопорушення, вчиненого 30 січня 2022 року, а також він не визначений як належний користувач транспортним засобом Daewoo Lanos, НОМЕР_1 , у спосіб, передбачений законодавством, а тому позивач не може бути суб`єктом правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КУпАП.

Таким чином, апеляційна скарга Департаменту муніципальної варти Луцької міської ради на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 грудня 2022 року не спростовує правильність доводів, яким мотивовано судове рішення, зводиться по суті до переоцінки проаналізованих судом доказів та не дає підстав вважати висновки суду першої інстанції помилковими.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм процесуального права, тому відповідно до ст. 316 КАС України, апеляційну скаргу на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14.12.2022 необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Щодо оскарження додаткового рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 грудня 2022 року, то суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно ч. 1 ст. 252 КАС України, суд, що ухвалив судове рішення, може за заявою учасника справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 1) щодо однієї із позовних вимог, з приводу якої досліджувалися докази, чи одного з клопотань не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не визначив способу виконання судового рішення; 3) судом не вирішено питання про судові витрати.

Відповідно до ч. 1 ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 134 КАС України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Частиною 3 ст. 134 КАС України передбачено, що для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 4 ст. 134 КАС України).

Відповідно до ч. ч. 1, 7 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Згідно ч. 9 ст. 139 КАС України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Аналіз наведених положень законодавства, дає підстави суду апеляційної інстанції для висновку, що документально підтверджені судові витрати на правничу допомогу адвоката підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

Крім цього, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, суди досліджують на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.

Аналогічна позиція викладена в постановах Верховного Суду від 17.09.2019 у справі № 810/3806/18, від 19.09.2019 у справі № 826/8890/18.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу у суді першої інстанції додано: договір про надання правової допомоги від 09 листопада 2022 року, акту прийому наданих послуг від 09 листопада 2022 року в якому міститься детальний опис наданих послуг, квитанції до прибуткового касового ордера від 09 листопада 2022 року № 7.

Згідно акту прийому наданих послуг від 09 листопада 2022 року, в якому міститься детальний опис наданих послу, адвокатом підготовлено та оформлено позовну заяву. Сума винагороди за вказану послугу становить 2000 грн.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що при визначенні суми відшкодування судових витрат, суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені, договором на правову допомогу, актами приймання-передачі наданих послуг, платіжними документи про оплату таких послуг та розрахунком таких витрат.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що в матеріалах цієї справи наявний належним чином складений договір про надання правової допомоги, оформлені та підписані документи, які містять детальний опис робіт (наданих послуг) виконаних адвокатом.

Однак, суд апеляційної інстанції вважає, що сума судових витрат на професійну правничу допомогу, яку позивач просить стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача, підлягає зменшенню у зв`язку з відсутністю ознак співмірності, визначених ч. 5 ст. 134 КАС України.

Оскільки, ураховуючи обсяг наданих послуг адвокатом, виходячи з критерію розумності, пропорційності, співмірності розподілу витрат на професійну правничу допомогу та те, що заявлена сума до відшкодування витрат на правничу професійну допомогу (2000 грн) є неспівмірною з вимогами про скасування постанови, якою накладено штраф у розмірі 340 грн, а тому суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що розмір вказаних витрат підлягає стягненню в сумі 500 грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини», суди при розгляді справ, практику Європейського Суду з прав людини, застосовують як джерело права.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі «Баришевський проти України» (Заява № 71660/11), пункті 80 рішення у справі «Двойних проти України» (Заява № 72277/01), пункті 88 рішення у справі «Меріт проти України» (заява № 66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Крім того, у пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції при стягненні витрат на правничу допомогу допустив невідповідність своїх висновків обставинам справи, що відповідно до приписів ст. 317 КАС України є підставою для зміни додаткового рішення від 23.12.2022.

Згідно приписів ст. 139 КАС України, підстави для розподілу судових витрат в суді апеляційної інстанції відсутні.

Керуючись ст. ст. 310, 317, 321, 322, 325, 328, КАС України, суд

постановив:

апеляційну скаргу Департаменту муніципальної варти Луцької міської ради на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 грудня 2022 року у справі № 161/15696/22 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу на додаткове рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 грудня 2022 року у справі № 161/15696/22 задовольнити частково.

Додаткове рішення змінити в частині стягнення розміру судових витрат.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту муніципальної варти Луцької міської ради () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) судові витрати з надання професійної правничої допомоги у розмірі 500 грн (п`ятсот гривень).

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя О. М. Гінда
судді В. В. Ніколін
М. А. Пліш
Повне судове рішення складено 27.02.2023.