Справа № 183/3614/22(2-а/183/66/22)
Суддя: Чумак С.Ю.
Дата ухвалення: 2023-02-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

28 лютого 2023 року м. Дніпросправа № 183/3614/22(2-а/183/66/22)

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів:

судді - доповідача Чумака С.Ю.,

суддів: Чабаненко С.В., Юрко І.В.,

секретар судового засідання Ванжа О.І.,

за участі позивача особисто, представника відповідача Булаха Є.Ю.,

розглянувши в судовому засіданні в залі суду в місті Дніпрі апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області

на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 вересня 2022 року в адміністративній справі № 183/3614/22 (суддя І інстанції Сорока О.В.)

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області

про визнання протиправними та скасування постанови і рішення,

В С Т А Н О В И В:

ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ, РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ, ВИМОГ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ ТА УЗАГАЛЬНЕНІ ДОВОДИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Позивач звернулась до суду з позовом, в якому, з урахуванням уточнень, просила:

- визнати протиправною і скасувати постанову відповідача від 23 червня 2022 року серії ПН МДН № 003459 про накладення на неї адміністративного стягнення відповідно до ч. 1 ст. 203 КУпАП;

- визнати протиправним і скасувати рішення № 5 про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства від 23 червня 2022 року, винесене відповідачем відносно неї, громадянки Російської Федерації. (а.с. 21-27)

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 вересня 2022 року адміністративний позов задоволений.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати це рішення та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що позивач порушила строки перебування в Україні для іноземців, перебуває в Україні без документів на право проживання, у зв`язку з чим притягнута до адміністративної відповідальності. Оскільки позивачем порушено законодавство про правовий статус іноземців, то відносно неї прийнято рішення про її примусове повернення до країни походження.

Позивач не скористалась своїм правом на подання відзиву.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ ТА ВИЗНАЧЕНІ ВІДПОВІДНО ДО НИХ СПІРНІ ПРАВОВІДНОСИНИ

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянкою Російської Федерації. (а.с. 4)

Позивач 4 грудня 2021 року прибула на територію України через пропускний пункт «Нові Яриловичі» відповідно до ч. 16 ст. 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» без оформлення візи, що відповідало абзацу другому статті 1 Угоди між Урядом України та Урядом Російської Федерації про безвізові поїздки громадян України та Російської Федерації від 16.01.1997, дія якої була припинена відповідною постановою Кабінету Міністрів України від 17 червня 2022 року № 692 «Про припинення дії Угоди між Урядом України і Урядом Російської Федерації про безвізові поїздки громадян України і Російської Федерації та застосування деяких міжнародних договорів України з Російською Федерацією».

За унормуванням ст. 1 Угоди між Урядом України та Урядом Російської Федерації про безвізові поїздки громадян України та Російської Федерації від 16.01.1997громадяни держави однієї Сторони на основі взаємності звільняються від реєстрації у компетентних органах за місцем їхнього перебування на території держави іншої Сторони, якщо термін такого перебування не перевищує 90 днів з моменту в`їзду на територію держави цієї чи іншої Сторони, за наявності у них міграційної картки з позначкою органів прикордонного контролю, проставленої при в`їзді на територію держави перебування.

Відповідно до постанови про накладення адміністративного стягнення від 23.06.2022 серії ПН МДН № 003459 позивач проживала на території м. Новомосковська після закінчення терміну перебування, що є порушенням ч. 1, 3 ст. 3, ст. 9, ч. 16 ст. 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», відповідальність за яке передбачено ч. 1 ст. 203 КУпАП. На позивача накладено стягнення у виді штрафу у розмірі 1700 грн (а.с. 11), який вона добровільно сплатила (а.с. 12).

У той же день органом міграційної служби прийнято рішення № 5 про примусове повернення позивача до країни походження або третьої країни. (а.с. 13-15)

Вважаючи зазначені постанову і рішення відповідача протиправними, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що громадянка Російської Федерації ОСОБА_1 прибула на територію України без оформлення візи, з дотриманням абзацу другого статті 1 Угоди між Урядом України та Урядом Російської Федерації про безвізові поїздки громадян України та Російської Федерації від 16.01.1997, законний строк перебування її на території України припинився 4 березня 2022 року. Задля виконання чинного законодавства нею було придбано проїзний документ на автобус на 01.03.2022. Однак, Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 в Україні з 24.02.2022 введений воєнний стан строком на 30 діб. Указом Президента України № 133/2022 від 14.03.2022 строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 26.03.2022 строком на 30 діб. Також, Указом Президента України № 259/2022 від 18.04.2022 строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 25.04.2022 строком на 30 діб. 22 травня 2022 року Верховна Рада прийняла Закон України «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 22.05.2022 № 2263-ІХ, за яким воєнний стан в Україні продовжують з 05:30 25 травня 2022 року строком на 90 діб, до 23 серпня 2022 року. Отже, суду доведено неможливість залишення території України позивачем в строки, передбачені абзацом другим статті 1 Угоди між Урядом України та Урядом Російської Федерації про безвізові поїздки громадян України та Російської Федерації від 16.01.1997.

НОРМИ ПРАВА, ЯКІ РЕГУЛЮЮТЬ СПІРНІ ПРАВОВІДНОСИНИ, ТА ЇХ ЗАСТОСУВАННЯ СУДОМ

Відповідно до частини першої статті 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення порушення іноземцями та особами без громадянства правил перебування в Україні, зокрема проживання без документів на право проживання в Україні або ухилення від виїзду з України після закінчення відповідного терміну перебування, тягнуть за собою накладення штрафу від ста до трьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні та порядок їх в`їзду та виїзду з України визначені Законом України Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства від 22.09.2011 № 3773-VI (далі Закон № 3773-VI).

Згідно з частиною 1 статті 9 Закону № 3773 іноземці в`їжджають в Україну за наявності визначеного цим Законом чи міжнародним договором України паспортного документа та одержаної у встановленому порядку візи, якщо інше не передбачено законодавством чи міжнародними договорами України.

За приписами частини 3 статті 9 Закону № 3773 строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.

Виключний перелік підстав для перебування іноземців на території України визначений статтею 4 Закону № 3773, відповідно до частини 16 якої, іноземці та особи без громадянства, які в`їхали в Україну на інших законних підставах, вважаються такими, які тимчасово перебувають на території України на законних підставах на період наданого візою дозволу на в`їзд або на період, встановлений законодавством чи міжнародним договором України.

Згідно з пп. 2 п. 2 Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затвердженого постановою КМУ від 15 лютого 2012 року № 150, іноземці, які на законній підставі прибули в Україну, можуть тимчасово перебувати на її території не більш як 90 днів протягом 180 днів у разі в`їзду іноземців, які є громадянами держав з безвізовим порядком в`їзду, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України.

На час в`їзду позивача на територію України діяла Угода між Урядом України і Урядом Російської Федерації про безвізові поїздки громадян України і Російської Федерації, вчинена 16 січня 1997 року у м. Москві. Отже, позивач могла тимчасово перебувати на території України не більш як 90 днів протягом 180 днів, після спливу 90 днів перебування в Україні з урахуванням приписів статті 4 Закону № 3773 законність перебування на території України громадянина РФ підтверджує посвідка на тимчасове проживання або посвідка на постійне проживання. Іншого чинне законодавство не передбачає.

90-денний термін перебування позивача в Україні закінчився 4 березня 2022 року, а тому станом на час її притягнення до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 203 КУпАП 23 червня 2022 вона проживала на території України без документів на право проживання, не покинула територію України, а тому оскаржена постанова про накладення адміністративного стягнення відповідачем прийнята правомірно.

Водночас посилання суду першої інстанції на приписи п. 2 постанови КМУ № 259 є безпідставними, оскільки застосована судом редакція зазначеного пункту не була чинною на момент винесення відповідачем оскарженої постанови у зв`язку з викладенням в іншій редакції постановою КМУ від 21 липня 2021 року № 757.

Також не підлягають застосуванню до спірних правовідносин і положення п. 4 розділу ІІ «Прикінцеві положення» Закону України від 17 березня 2020 року № 530-IX, якою передбачено, що до іноземців та осіб без громадянства, які не змогли виїхати за межі України або не змогли звернутися до територіальних органів/підрозділів Державної міграційної служби України із заявою про продовження строку перебування на території України та/або про обмін посвідки на тимчасове/постійне проживання у зв`язку із введенням карантину, не застосовується адміністративна відповідальність за порушення законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, якщо такі порушення настали в період чи внаслідок встановлення карантину.

З цього приводу колегія суддів зазначає, що позивачем не наведено ні в позові, ні в судовому засіданні при розгляді справи жодних доводів, які свідчили б про те, що вона не змогла звернутися за отриманням документів на право проживання в Україні або покинути територію України саме у зв`язку із введенням карантину чи введенням воєнного стану в Україні. Натомість усі доводи позивача в цій частині фактично свідчать лише про нерозуміння нею порядку та підстав отримання таких документів.

Позивачем не надано судам обох інстанцій доказів того, яким чином саме введення воєнного стану в Україні завадило їй звернутись до відповідного державного органу з питанням про продовження терміну перебування в Україні. Водночас, постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 165 «Про зупинення строків надання адміністративних послуг та видачі документів дозвільного характеру» зупинені строки надання адміністративних послуг, а не прийом відповідних документів для їх оформлення.

Водночас суд зауважує, що відповідно до ст. 21 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» правовий статус іноземців та осіб без громадянства, юридичних осіб іноземних держав, які перебувають на території України під час дії воєнного стану, визначається Конституцією та законами України, міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Вивченням матеріалів справи, встановлено, що відповідно до інформації, наданої Управлінням у справах іноземців та осіб без громадянства Головного управління ДМС у Дніпропетровській області, позивач із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до відділу з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС у Дніпропетровській області, не зверталась. (а.с. 71-72)

Доводи позивача про порушення її права на захист та права на перекладача, також є безпідставними, оскільки в протоколі про адміністративне правопорушення позивачем особистим підписом засвідчено, що такі права їй роз`яснені. Проте жодних записів, що їй потрібен адвокат чи перекладач, позивач у протоколі не вчинив.

Отже, позивачу при складенні протокола про адміністративне правопорушення були роз`яснені всі її права та надано можливість дати пояснення, чим позивач і скористалась.

Крім того, Верховний Суд у постанові від 23 січня 2020 року у справі № 343/2242/16-а з аналогічним предметом спору (визнання протиправним і скасування рішення про примусове повернення з України громадянина Єгипту) висловив таку правову позицію щодо участі перекладача:

посилання позивача на те, що рішення про примусове повернення було оголошено позивачу без перекладача як на підставу скасування такого рішення колегія суддів відхиляє, оскільки відсутність перекладача не свідчить про протиправність рішення. Крім того, перекладач та законний представник надаються на вимогу затриманого, якої в даному випадку не було.

Згідно з частиною 1 статті 26 Закону № 3773-VI іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, зокрема, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Отже, оскільки позивачем порушено законодавство про правовий статус іноземців, що підтверджено постановою про накладення на неї адміністративного стягнення, рішення відповідача від 23.06.2022 № 5 про примусове повернення позивача до країни походження або третьої країни також є правомірним.

Обставини, передбачені частиною 1 статті 31 Закону № 3773-VI, на яку послався суд першої інстанції, за наявності яких іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворені або видані чи передані до країн, під час розгляду справи не встановлені.

Так, зокрема позивачем не доведено жодними доказами, що в країні походження (Російська Федерація) їй загрожує переслідування за будь-якими ознаками.

ВИСНОВОК АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

За викладених обставин колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Отже, апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції неправильно застосовані норми матеріального та порушені норми процесуального права, висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, а тому рішення суду підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про відмову в задоволенні позову.

На підставі викладеного, керуючись статтями 242, 243, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області задовольнити.

Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від вересня 2022 року в адміністративній справі № 183/3614/22 скасувати.

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування постанови і рішення відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття і може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду протягом 30 днів з тієї ж дати.

Суддя - доповідач С.Ю. Чумак

суддя С.В. Чабаненко

суддя І.В. Юрко