Справа № 500/3193/22
Суддя: Онишкевич Тарас Володимирович
Дата ухвалення: 2023-02-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2023 рокуЛьвівСправа № 500/3193/22 пров. № А/857/17441/22

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Онишкевича Т.В.,

суддів Сеника Р.П., Судової-Хомюк Н.М.,

з участю секретаря судових засідань Доморадової Р.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові у режимі відеоконференції апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2022 року у справі за його позовом до Відділу державного нагляду (контролю) у Тернопільській області Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання протиправною та скасування постанови,

суддя у І інстанції Осташ А.В.,

час ухвалення судового рішення 12 год 34 хв,

місце ухвалення судового рішення м. Тернопіль,

дата складення повного тексту рішення 01 листопада 2022 року,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2022 року Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі ФОП ОСОБА_1 ) звернувся до суду із адміністративним позовом, у якому просив визнати протиправною та скасувати постанову № 324389 від 16 серпня 2022 року Відділу державного нагляду (контролю) у Тернопільській області Державної служби України з безпеки на транспорті (далі Відділ) про застосування до нього адміністративно-господарського штрафу у розмірі 17000 грн.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2022 року у справі № 500/3193/22 у задоволенні позову було відмовлено.

При цьому суд першої інстанції виходив із того, що транспортний засіб Volkswagen LT-35, реєстраційний номер НОМЕР_1 , зареєстрований на ОСОБА_1 , який є його власником.

Позивач при здійсненні відповідачем перевірки не надав документів, передбачених статтею 39 Закону України «Про автомобільний транспорт» (далі Закон № 2344-III), які би підтверджували, що перевезення пасажирів автобусом здійснювалось для власних потреб.

З огляду на обсяг наданих доказів суд дійшов висновку, що позивач є суб`єктом відповідальності, як перевізник, у розумінні вимог Закону № 2344-III.

Судом не встановлено порушення порядку процедури розгляду справи, за наслідками якої винесено оскаржувану постанову, оскільки відповідачем надано належні та допустимі докази повідомлення позивача про час і місце розгляду справи. Окрім того, процедурні порушення не спростовують суті встановленого порушення.

У апеляційній скарзі ФОП ОСОБА_1 просив скасувати рішення суду першої інстанції та задовольнити його позов.

Свої вимоги за апеляційною скаргою обґрунтовує порушенням встановленої процедури розгляду складеного 06 липня 2022 акту № 321182 і порядку винесення Відділом оскаржуваної постанови №324389 від 16 липня 2022 року через направлення повідомлення про призначення розгляду рекомендованим поштовим відправленням без повідомлення про вручення.

Окрім того, звертає увагу апеляційного суду на те, що оспорювана постанова не містить всіх необхідних атрибутів щодо особи автомобільного перевізника, у відношенні до якого застосовується адміністративно-господарський штраф, внаслідок чого її пред`явлення ФОП ОСОБА_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) безпідставне. Про зазначену обставину позивач дізнався після ухвалення оскаржуваного судового рішення, отримавши 17 листопада 2022 року постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 70270633 та вивчивши матеріали виконавчого провадження ВП № 70270633, у ході якого було встановлено, що у постанову № 324389 від 16 серпня 2022 року рукописним текстом внесено запис про номер РНОКПП ОСОБА_1 , який у постанові № 324389 від 16 серпня 2022 року, наданій позивачем суду першої інстанції, відсутній.

Водночас зазначає про те, що керований ОСОБА_1 транспортний засіб був зупинений 06 липня 2022 року з порушенням норм статті 1 Закону України «Про автомобільний транспорт» (далі Закон № 2344-III) та пункту 15 Порядку здійснення державного контролю на автомобільному транспорті, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1567 від 08 листопада 2006 року (далі Порядок №1567) на в`їзді на автозаправку без пред`явлення посвідчень та документів, які обумовлюють можливість такої перевірки, що свідчить про протиправність оскаржуваної постанови та наявність підстав для її скасування.

Відділ подав відгук на апеляційну скаргу ФОП ОСОБА_1 , у якому підтримав доводи, викладені у оскаржуваному судовому рішенні, заперечив обґрунтованість апеляційних вимог та просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Позивач ОСОБА_1 та його представник у судовому засіданні апеляційного суду підтримали подану апеляційну скаргу доводами, аналогічними до тих, що зазначені у її тексті. Просили скасувати рішення суду першої інстанції та задовольнити позов у повному обсязі.

Представник Відділу у ході апеляційного розгляду у режимі відеоконференції заперечив обґрунтованість вимог апелянта доводами, викладеними у відзиві на апеляційну скаргу. Просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимог скаржника, виходячи із такого.

Як безспірно встановлено судом першої інстанції, інспектором Відділу державного нагляду (контролю) у Хмельницькій області Державної служби України з безпеки на транспорті на підставі направлення на рейдову перевірку №004335 від 01 липня 2022 року та графіку проведення рейдових перевірок від 01 липня 2022 року №9306/42/18-22 у період з 04 липня 2022 року по 10 липня 2022 року при проведенні рейдової перевірки (перевірки на дорозі) 06 липня 2022 року на автодорозі Н-03 км 192 Хмельницька область було перевірено транспортний засіб марки Volkswagen LT-35, реєстраційний номер НОМЕР_1 (серія і номер свідоцтва про реєстрацію НОМЕР_3 ), що належить ОСОБА_1 , який ним керував.

Відповідно до витягу з рішення Державної служби України з безпеки на транспорті №347 від 04 вересня 2019 про видачу ліцензії ОСОБА_1 , його вид господарської діяльності перевезення пасажирів небезпечних вантажів та небезпечних відходів автомобільним транспортом, міжнародних перевезень пасажирів та вантажів автомобільним транспортом. Ліцензія не анульована.

За наслідками перевірки було складено акт №321182 від 06 липня 2022 року, у якому зазначено, що вказаним автомобілем надавались послуги з нерегулярних перевезень пасажирів за маршрутом «Борщів - Київ», маршрут руху і вид перевезень вказав водій ОСОБА_1 , що було зафіксовано нагрудною камерою №111302285 головного спеціаліста Відділу державного нагляду (контролю) у Хмельницькій області Панчука С.В. На час перевірки у водія був відсутній договір із замовником транспортних послуг; документ, що засвідчує оплату транспортних послуг; поліс обов`язкового страхування пасажирів від нещасних випадків на транспорті; протокол перевірки та адаптації тахографа до транспортного засобу, чим порушено вимоги статті 39 Закону № 2344-III .

Водій ОСОБА_1 відмовився надати письмові пояснення та підписати акт, про що зазначено у акті перевірки.

Про дату і час розгляд акту №321182 від 06 лютого 2022 року на 02 серпня 2022 року позивача було інформовано листом-повідомленням №20769/39/24-22 від 14 липня 2022 року, надісланого поштою рекомендованим листом, що підтверджує фіскальний чек АТ «Укрпошти» від 15 липня 2022 року номер відправлення 435.

Повторно позивача викликали на розгляд акту листом-повідомленням №23257/39/24-22 від 03 серпня 2022 року, надісланого рекомендованим листом, про що підтверджується фіскальним чеком АТ «Укрпошти» номер відправлення 884 від 09 серпня 2022 року.

За результатами розгляду акту №321182 від 06 липня 2022 року 16 серпня 2022 року начальником Відділу було винесено постанову №324389 про застосування до ФОП ОСОБА_2 адміністративно - господарського штрафу у розмірі 17000 грн за порушення вимог статті 39 Закону № 2344-III, відповідальність за яке передбачене абзацом 3 частини 1 статті 60 вказаного Закону.

ФОП ОСОБА_2 не погодився із притягненням його до відповідальності зазначеним рішенням Відділу та звернувся до адміністративного суду з позовом, що розглядається.

При наданні правової оцінки правильності вирішення судом першої інстанції цього публічно-правового спору оскаржуваним рішенням та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Відповідно до частини 1 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Згідно із частиною 1 статті 303 Кодексу адміністративного судочинства України особа, яка подала апеляційну скаргу, має право доповнити чи змінити її протягом строку на апеляційне оскарження, обґрунтувавши необхідність таких змін чи доповнень.

Частиною 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частини 2 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з приписами частини 3 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Оцінюючи доводи апелянта про необхідність скасування рішення суду першої інстанції та задоволення позову з огляду на порушенням встановленої процедури розгляду складеного 06 липня 2022 акту № 321182 і порядку винесення Відділом оскаржуваної постанови №324389 від 16 липня 2022 року через направлення повідомлення про призначення розгляду справи рекомендованим поштовим відправленням без повідомлення про вручення, а також через відсутність у оскаржуваній постанові всіх необхідних атрибутів щодо автомобільного перевізника, суд апеляційної інстанції зазначає таке.

Як передбачено пунктом 25 Порядку №1567, справа про порушення розглядається в територіальному органі Укртрансбезпеки за місцезнаходженням автомобільного перевізника або за місцем виявлення порушення (за письмовою заявою уповноваженої особи автомобільного перевізника) не пізніше ніж протягом двох місяців з дня його виявлення.

За правилами пункту 26 Порядку №1567 справа про порушення розглядається у присутності уповноваженої особи автомобільного перевізника. Про час і місце розгляду справи про порушення уповноважена особа автомобільного перевізника повідомляється під розписку чи рекомендованим листом із повідомленням або надсиланням на офіційну електронну адресу (за наявності).

У відповідності до пункту 27 Порядку №1567 у разі неявки уповноваженої особи автомобільного перевізника справа про порушення розглядається без її участі. За наявності підстав керівник територіального органу Укртрансбезпеки або його заступник виносить постанову про застосування адміністративно-господарських штрафів, яка оформляється згідно з додатком 5.

Матеріали справи містять докази про те, що про дату і час розгляд акту №321182 від 06 липня 2022 року 02 серпня 2022 року позивач повідомлявся листом-повідомленням №20769/39/24-22 від 14 липня 2022 року, надісланим поштою рекомендованим листом, що підтверджується фіскальним чеком АТ «Укрпошти» від 15 липня 2022 року №435.

Окрім того, позивач повторно повідомлявся про розгляд акту листом-повідомленням №23257/39/24-22 від 03 серпня 2022 року, надісланим рекомендованим листом, що підтверджується фіскальним чеком АТ «Укрпошти» від 09 серпня 2022 року №884.

Відтак, за наслідками розгляду акту №321182 від 06 липня 2022 року начальником Відділу було винесено оспорювану постанову №324389 від 16 серпня 2022 року про застосування до ФОП ОСОБА_3 адміністративно - господарського штрафу у сумі 17000 грн за порушення вимог за порушення вимог статті 39 Закону № 2344-III, відповідальність за яке передбачене абзацом 3 частини 1 статті 60 вказаного Закону.

На переконання апеляційного суду, надсилання відповідачем позивачу повідомлення про розгляд справи про порушення рекомендованою кореспонденцією без повідомлення, як того вимагають зазначені приписи Порядку №1567, свідчить про виконання Відділом відповідного обов`язку не у повній мірі.

Разом із тим, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що певні дефекти адміністративного акта можуть не пов`язуватись з його змістом, а стосуватися, наприклад, процедури його ухвалення. Саме по собі порушення процедури прийняття акта не повинно породжувати правових наслідків для його дійсності, крім випадків, прямо передбачених законом.

Виходячи із міркувань розумності та доцільності, деякі вимоги до процедури прийняття акта необхідно розуміти не як вимоги до самого акта, а як вимоги до суб`єктів владних повноважень, уповноважених на їх прийняття. Дефектні процедури прийняття адміністративного акта, як правило, тягнуть настання дефектних наслідків. Разом із тим, не кожен дефект акта робить його неправомірним.

Фундаментальне порушення це таке порушення суб`єктом владних повноважень норм права, допущення суттєвої, істотної помилки при прийнятті певного рішення, яке мало наслідком прийняття незаконного рішення. Стосовно ж процедурних порушень, то в залежності від їх характеру такі можуть мати наслідком нікчемність або оспорюваність акта, а в певних випадках, коли йдеться про порушення суто формальні, взагалі не впливають на його дійсність.

Відтак, порушення такої процедури може бути підставою до скасування рішення суб`єкта владних повноважень лише за тієї умови, що воно вплинуло або могло вплинути на правильність рішення.

В силу приписів частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України та частини 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» апеляційний суд при вирішенні цього спору враховує висновки, викладені у постанові Верховного Суду у складі у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 01 березня 2018 року при розгляді справи №820/4810/17, відповідно до яких відсутність особи під час розгляду справи про накладення адміністративно-господарського штрафу не позбавляє особу спростовувати вину у суді, та, у зв`язку з цим, не може бути самостійною підставою для скасування постанови про застосування адміністративно-господарського штрафу.

До подібних висновків дійшов Верховний Суд також у постановах від 22 травня 2020 року у справі № 825/2328/16, від 23 квітня 2020 року у справі № 813/1790/18.

Аналогічний вимір суттєвості порушень застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), який у своїх рішеннях демонструє виважений підхід до оцінки характеру допущених порушень належної процедури з точки зору їх можливого впливу на загальну справедливість судового розгляду. Метод «оцінки справедливості процесу в цілому» не передбачає дослідження правомірності будь-якої окремої процесуальної дії у відриві від інших етапів процесу. По суті, ЄСПЛ у своїх рішеннях акцентує увагу на необхідності з`ясувати, «чи перетворили допущені порушення (в контексті конкретних обставин справи) судовий розгляд у цілому на несправедливий». При цьому, як свідчить практика ЄСПЛ, навіть виявлення судом серйозних (чи вагомих), на його думку, порушень права на справедливий судовий розгляд, допущених національними судами, не завжди тягне загальну оцінку проведеного судового розгляду та ухваленого підсумкового рішення як несправедливого.

Інакше кажучи, за принципами, що сповідує ЄСПЛ, скасування акта адміністративного органу з одних лише формальних мотивів не буде забезпечувати дотримання балансу принципу правової стабільності та справедливості.

Не може бути скасовано правильне по суті рішення та відступлено від принципу правової визначеності лише задля правового пуризму. Рішення може бути скасоване лише для виправлення істотної помилки. Процесуальні норми є вторинними порівняно з матеріальними, оскільки призначення перших полягає в забезпеченні реалізації других. Тобто характер, зміст і призначення процесуальних норм підпорядковані вимогам матеріальних норм і тому зумовлені ними та є похідними від них.

Щодо доводів скаржника про порушення норм статті 1 Закону № 2344-III та пункту 15 Порядку № 1567 під час зупинки 06 лютого 2022 року керованого позивачем транспортного засобу, апеляційний суд зазначає таке.

Стаття 1 Закону № 2344-III містить визначення основних термінів, що вживаються у цьому Законі, і у чому конкретно полягає порушення відповідачем її норм у апеляційній скарзі не зазначено.

Відповідно до пункту 15 Порядку № 1567 під час проведення рейдової перевірки перевіряється:

наявність визначених статтями 39 і 48 Закону документів, на підставі яких здійснюються перевезення автомобільним транспортом;

наявність у документах водія відмітки про проходження ним медичного огляду та проведення перевірки технічного стану транспортного засобу перед виїздом на маршрут;

відповідність зовнішнього і внутрішнього спорядження (екіпірування) транспортного засобу встановленим вимогам;

оснащення таксі справним таксометром;

відповідність кількості пасажирів, що перевозяться, відомостям, зазначеним у реєстраційних документах, або нормам, передбаченим технічною характеристикою транспортного засобу;

додержання водієм автобуса затвердженого розкладу та маршруту руху;

наявність у всіх пасажирів квитків на проїзд та квитанцій на перевезення багажу, а у разі пільгового проїзду відповідного посвідчення;

додержання водієм режиму праці та відпочинку, а також вимоги щодо наявності в автобусі двох водіїв у разі перевезення пасажирів на відстань 500 і більше кілометрів;

виконання водієм інших вимог Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту та Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні.

Відтак, на переконання апеляційного суду, посилання скаржника про порушення пункту 15 Порядку № 1567 внаслідок зупинки керованого ним транспортного засобу на в`їзді на автозаправку є безпідставними і не спростовують виявлених у ході проведення рейдової перевірки порушень.

Твердження ОСОБА_1 про те, що метою поїздки були особисті виробничі потреби у місті Києві, а наявні у салоні транспортного засобу особи були його родичами і знайомими, на думку апеляційного суду, є надуманими, не підтверджені належними та допустимими доказами і свідчать про переоцінку ним фактичних обставин справи на свою користь.

Водночас апеляційний суд підкреслює, що під час перевірки ОСОБА_1 відмовився від надання письмових пояснень та підписання акту перевірки, що ним не заперечується.

Факт відсутності документів, передбачених статтею 39 Закону № 2344-III, а також розмір визначених відповідачем штрафних санкцій ОСОБА_1 у ході апеляційного розгляду не оспорюється.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Частиною 2 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

При цьому апеляційний суд вважає за можливе врахувати позицію Європейського суду з прав людини, яку він висловив у справі «Федорченко та Лозенко проти України» (заява № 387/03, 20 вересня 2012 року, п.53), відповідно до якої суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумними сумнівом», тобто, аргументи сторони мають бути достатньо вагомими, чіткими та узгодженими.

Відповідно до положень пункту 25 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» (Заява № 63566/00) від 18 липня 2006 року, суд зобов`язаний оцінити кожен специфічний, доречний та важливий аргумент, а інакше вони не виконують свої зобов`язання щодо пункту 1 статті 6 Конвенції.

У пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (Заява № 4909/04) від 10 лютого 2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29).

У Висновку № 11(2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32 - 41), серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Підсумовуючи наведене, на переконання апеляційного суду, доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи фактичних обставин, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції.

Порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог апелянта та доводів, викладених у апеляційній скарзі, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, вирішуючи цей публічно-правовий спір, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Підстав для зміни розподілу судових витрат за наслідками апеляційного перегляду справи у відповідності до вимог частини 6 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України немає.

Керуючись статтями 241, 243, 308, 310, 316, 320, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2022 року у справі № 500/3193/22 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції лише у випадках, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Т. В. Онишкевич
судді Р. П. Сеник
Н. М. Судова-Хомюк
Постанова у повному обсязі складена 27 лютого 2023 року.