Справа № 620/11163/21
Суддя: Сорочко Євген Олександрович
Дата ухвалення: 2023-02-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

27 лютого 2023 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Сорочка Є.О.,

суддів Федотова І.В.,

Коротких А.Ю.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Михайло-Коцюбинської селищної ради Чернігівського району Чернігівської області на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 07.02.2022 у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Михайло-Коцюбинської селищної ради Чернігівського району Чернігівської області про визнання протиправними дій,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив:

- визнати неправомірними (протиправними) дії Михайло-Коцюбинської селищної ради щодо здійснення виплати ОСОБА_1 компенсації проїзних документів в меншому розмірі, ніж це передбачено ст. 20 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»;

- стягнути з Михайло-Коцюбинської селищної ради на користь ОСОБА_1 витрати за проїзд до ДП «Клінічний санаторій ім. Горького» та назад, з пересадкою у м. Києві, у розмірі 3669,50 грн.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 07.02.2022 позов задоволено.

Відповідач в апеляційній скарзі просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову, оскільки вважає, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права, порушено норми процесуального права.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що підстави для виплати спірної компенсації відсутні.

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу просить відмовити у її задоволенні, посилаючись на необґрунтованість доводів скаржника.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 має статус особи потерпілого від Чорнобильської катастрофи(1 категорії), що підтверджується копією посвідчення серії НОМЕР_1 , виданого 04.09.2019.

У період з 10.07.2021 по 21.07.2021 відповідно до путівки № 160960 позивач перебував на стаціонарному лікуванні в дочірньому підприємстві «Клінічний санаторій ім. Горького» приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» (Україна, 65038, Одеська область, м, Одеса, Фонтанська дорога, 165).

Вартість проїзду до санаторію та назад, з пересадкою у м. Києві, були сплачені ОСОБА_1 . Зокрема, сплачено всього 3669,50 грн, з яких: 130,00 грн - вартість проїзду автотранспортом 09.07.2021 сполученням Чернігів-Київ (квиток АБАБ № 019599), 1867,02 грн - вартість проїзду залізничним транспортом 09.07.21 сполученням Київ пас - Одеса (квиток ВЛ № 997581); 1542,48 грн - вартість проїзду залізничним транспортом 21.07.2021 сполученням Одеса - Київ пас (квиток ВЛ № 997582); 130,00 грн - вартість проїзду автотранспортом 22.07.2021 сполученням Київ-Чернігів (квиток ААВФ № 011702).

Позивач 26.07.2021 звернувся до відповідача із заявою про відшкодування витрат на проїзд відповідно до п. 19 ст. 20 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» у сумі 3 669,50 грн.

Листом від 30.08.2021 № 994 відповідач повідомив позивача, що рішенням виконавчого комітету Михайло-Коцюбинської селищної ради від 12.08.2021 № 331 позивачу виділено матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових проблем у розмірі 1000 грн. Відшкодувати повну суму, вказану в заяві, Михайло-Коцюбинська селищна рада не в змозі, у зв`язку з відсутністю Програми відшкодування витрат на проїзд постраждалим від аварії на ЧАЕС та відсутністю коштів у бюджеті.

Вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду з позовом.

Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні дійшов висновків про те, що чинним законодавством України гарантовано право осіб, постраждалих від наслідків Чорнобильської катастрофи на компенсацію в повному обсязі за рахунок державного бюджету, вартості проїзду міжміським транспортом до будь-якого населеного пункту України та у зворотному напрямку один раз на рік.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції при прийнятті цієї постанови виходить з такого.

Відповідно до статті 16 Конституції України забезпечення екологічної безпеки і підтримання екологічної рівноваги на території України, подолання наслідків Чорнобильської катастрофи - катастрофи планетарного масштабу, збереження генофонду Українського народу є обов`язком держави.

Конституційний Суд України у Рішенні від 20.03.2002 № 5-рп/2002 наголосив що "відповідно до статті 16 Конституції України забезпечення екологічної безпеки і підтримання екологічної рівноваги на території України, подолання наслідків Чорнобильської катастрофи є обов`язком держави. Одним із тяжких наслідків аварії на ЧАЕС стала втрата здоров`я громадянами. Законами України таких громадян віднесено до відповідних категорій, вони потребують відновлення втраченого здоров`я, постійної медичної допомоги та соціального захисту з боку держави" (пункт 4 мотивувальної частини).

Відповідно до пункту 19 частини першої статті 20 Закону України «Про статус соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» особам, віднесеним до категорії 1, надаються гарантовані державою компенсації та пільги, зокрема: безплатний проїзд один раз на рік до будь-якого пункту України і назад автомобільним або повітряним, або залізничним, або водним транспортом з правом першочергового придбання квитків.

Пунктом 13 Порядку використання коштів державного бюджету для виконання програм, пов`язаних із соціальним захистом громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.09.2005 № 936 (далі - Порядок №936), передбачено відшкодування громадянам один раз на рік вартості проїзду міжміським транспортом до будь-якого населеного пункту України та у зворотному напрямку (без врахування пересадок) здійснюється за рахунок відповідних субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетом та за місцем реєстрації громадян на підставі проїзних квитків, пред`явлених управлінню (відділу) праці та соціального захисту населення райдержадміністрації, виконкому міських, районних у містах рад.

Таким чином, на час виникнення спірних правовідносин норми чинного законодавства передбачали право позивача, як особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи», віднесеної до категорії 1, на безоплатний проїзд один раз на рік до будь-якого пункту України і назад автомобільним або повітряним, або залізничним, або водним транспортом з правом першочергового придбання квитків.

При цьому, твердження про те, що позивачу може бути відшкодований проїзд лише одного виду транспорту не відповідає дійсності, оскільки норми чинного законодавства не передбачають заборони ні для здійснення відшкодування, ні для вибору особою різних видів транспорту проїзду до будь-якого пункту України і назад.

Безпідставним є також посилання скаржника на те, що сума відшкодування вартості проїзду залізничним транспортом не повинна перевищувати вартості проїзду у плацкартному або купейному вагоні швидкого поїзду, а також у вагонах другого класу швидкісного поїзду. Відповідну норму Порядку № 936 було виключено постановою Кабінету Міністрів України "Про внесення змін до постанов Кабінету Міністрів України від 20.09.2005 № 936 та від 14.05.2015 № 285" від 26.10.2016 № 759, на що вказує і сам скаржник. Відтак, зазначені вимоги не діяли на час виникнення спірних правовідносин.

Посилання ж на відсутність виділених коштів як на причину невиконання обов`язку по проведенню компенсації вартості квитків за проїзд, не може бути визнане прийнятним оскільки суб`єкти владних повноважень не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх обов`язків, що узгоджується з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (рішення в справах «Кечко проти України», «Бурдов проти Росії»).

При цьому, повноваження з розподілу коштів місцевого бюджету, дійсно, є дискреційними повноваженнями органів місцевого самоврядування. У свою чергу, такі повноваження мають використовуватися з урахуванням вимог закону, який у даному випадку зобов`язує відповідача здійснити відшкодування позивачу вартості проїзду.

Отже, оскільки компенсація проїзду один раз на рік до будь-якого пункту України і назад автомобільним або повітряним, або залізничним, або водним транспортом особам, віднесеним Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» до категорії 1, гарантована державою; нарахування та виплати, передбачені вказаним Законом проводять органи соціального захисту населення (п. 3 Порядку № 936), то колегія суддів з висновком суду першої інстанції про протиправність дій відповідача і обов`язок останнього компенсувати понесені позивачем витрати.

Натомість, колегія суддів звертає увагу, що судом першої інстанції невірно визначено розмір компенсації, який належить стягнути з відповідача.

Так, згідно наданих проїзний документів залізничним транспортом вбачається, що у вартість проїзду була включена оплата за користування білизною у розмірі 120 грн (по 60 грн у кожному напрямку), що не є витратами, які підлягають компенсації. Також судом першої інстанції не було враховано, що рішенням виконавчого комітету Михайло-Коцюбинської селищної ради від 12.08.2021 № 331 позивачу виділено матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових проблем у розмірі 1000 грн у якості відшкодування спірних витрат.

Відтак, стягнення з позивача частини спірної компенсації у розмірі 1120 грн є безпідставним.

Підсумовуючи викладене, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв помилкове рішення про повне задоволення позову, зокрема в частині стягнення 1120 грн відшкодування.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09.12.1994, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Інші доводи учасників справи висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на невірному трактуванні фактичних обставин та норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.

Повноваження суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення встановлені статтею 315 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС).

Відповідно до пункту другого частини першої статті 315 КАС за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

За змістом частини першої статті 317 КАС підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Оскільки судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права, то оскаржуване судове рішення підлягає зміні.

Згідно частин першої, шостої статті 139 КАС при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки доводи апеляційної скарги не стосуються правильності визначення судом першої інстанції розміру понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу, то колегія суддів рішення суду у цій частині не перевіряє.

Проте, у відповідності до частин першої, шостої статті 139 КАС розподіл судових витрат підлягає зміні, оскільки суд апеляційної інстанції задовольняє позов частково.

Так, на користь позивача підлягає стягненню 69,48% понесених ним витрат на на професійну правничу допомогу у розмірі 3473,91 грн.

Керуючись статтями 34, 243, 311, 317, 321, 325, 328, 329, 331 КАС, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Михайло-Коцюбинської селищної ради Чернігівського району Чернігівської області задовольнити частково.

Змінити рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 07.02.2022, замінивши в абзаці третьому резолютивної частини розмір суми витрат за проїзд, яка стягується з Михайло-Коцюбинської селищної ради Чернігівського району Чернігівської області на користь ОСОБА_1 з 3669 (три тисячі шістсот шістдесят дев`ять) грн 50 (п`ятдесят) коп на 2549 (дві тисячі п`ятсот сорок дев`ять) грн 50 коп.

Змінити розподіл судових витрат.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Михайло-Коцюбинської селищної ради Чернігівського району Чернігівської області (вул.Шевченка, б.50,смт Михайло-Коцюбинське,Чернігівський район, Чернігівська область,15552, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3473 (три тисячі чотириста сімдесят три) грн 91 коп.

В іншій частині рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 07.02.2022 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена у випадках, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду. В інших випадках постанова не підлягає касаційному оскарженню.

Суддя-доповідач Є.О. Сорочко

Суддя І.В. Федотов

Суддя А.Ю. Коротких