Справа № 160/19230/22
Суддя: Неклеса Олена Миколаївна
Дата ухвалення: 2023-02-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Неклеса О.М., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у письмовому провадженні адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправними дії, зобов`язання вчинити певні дії,-
До Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (далі - ГУ ПФУ в Дніпропетровській області, пенсійний орган, відповідач), в якій позивач просить суд:
- звільнити позивача від сплати судового збору відповідно до п. 4 ст. 5 «Про судовий збір» як реабілітовану особу.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05.12.2022 р. у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору відмовлено.
Позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії, залишено без руху. Позивачу в п`ятиденний строк, з моменту отримання копії цієї ухвали, усунути недоліки позовної заяви, а саме надати:
- належним чином завірені докази на підтвердження фактичних обставин справи відповідно до вимог ч. ч. 4, 5 ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України;
- документу про сплату судового збору (квитанції установи банку або відділення зв`язку, які прийняли платіж або платіжне доручення, підписане уповноваженою посадовою особою банку і скріплене печаткою установи банку з відміткою про дату виконання платіжного доручення) у розмірі 1984,80 грн.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 21.12.2022 року відкрито провадження у справі за позовом, розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
01.02.2023 року від позивача на адресу суду надійшла відповідь на відзив, в якій остання не погоджується з аргументами відповідачів, просить позовну заяву задовольнити.
Вивчивши та дослідивши всі матеріали справи та надані докази, а також проаналізувавши зміст норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, з`ясувавши всі обставини справи, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд дійшов наступних висновків.
Через 4 роки після виселення ОСОБА_2 в неї ІНФОРМАЦІЯ_2 народилася донька ОСОБА_1 (позивач), згідно «свидетельства о рождении НОМЕР_2 виданого Отделом Комитета ЗАГС при Правительстве Республики Хакасия по Ширинскому району» (мовою оригіналу).
18.02.1960 р. матір позивача була звільнена зі спец поселення без права повернення в місце проживання до виселення.
Факт проживання позивача із матір`ю у період з 18.10.1953 р. по 18.02.1960 р. підтверджено «справка о реабилитации №7697».
Позивач, ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), під прізвищем « ОСОБА_1 » є реабілітованою (реабілітованою особою) у відповідності до статті 1.1. Закону російської федерації івід 18.10.1991 року №1761-1 «Про реабілітацію жертв політичних репресій», що підтверджується довідкою №7697 про реабілітацію (№1-3/7697), виданою Головним управлінням внутрішніх справ Красноярського краю (Російська Федерація) від 17.01.2001 р.
У зв`язку з укладенням шлюбу у подальшому позивачем було змінено прізвище на « ОСОБА_1 », а потім - на « ОСОБА_1 ».
13.03.2018 року був прийнятий Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення процедури реабілітації жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» №2325-VIII, де в прикінцевих положеннях в п.п. 1 п. 3 сказано: «Встановити, що довідки або посвідчення, видані в державах-республіках колишнього Союзу PCP або державними органами Союзу PCP, є чинними на території України»
Після набрання чинності вищезазначеного Закону позивач 14.05.2018 р. звернулася до органів місцевої влади з метою отримання «Посвідчення реабілітованого», однак в отриманні такого посвідчення позивачу було відмовлено.
Позивач з 13.10.2008 р. отримує пенсію за віком, обчислену відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-VI від 09.07.2003 р. та перебуває на обліку в ГУ ПФУ в Дніпропетровській області.
03.10.2019 р. ОСОБА_1 звернулася до Пенсійного фонду України Дніпровської районної ради в місті Кам`янському із заявою про перерахунок розміру пенсії, як реабілітованій.
На підставі цієї заяви та наданих позивачем документів останній призначено доплату до пенсії гідно п.2 Постанови Кабінету Міністрів в розмірі 43,52 гривні як членам сімей, яких було примусово виселено.
У подальшому з метою захисту власних прав та інтересів стосовно видачі «Посвідчення реабілітованого» позивач звернулася із відповідним позовом до Дніпропетровського окружного адміністративного суду.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17.09.2021 р. по справі №160/9046/21 визнано протиправними дії Департаменту соціальної політики Кам`янської міської ради щодо відмови у видачі посвідчення реабілітованого ОСОБА_1 . Зобов`язано Департамент соціальної політики Кам`янської міської ради (вул. Василя Стуса, 10/12, м.Кам`янське, Дніпропетровська обл., 51900, ) видати посвідчення реабілітованого ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ). Зобов`язано Департамент соціальної політики Кам`янської міської ради (вул. Василя Стуса, 10/12, м.Кам`янське, Дніпропетровська обл., 51900, ) призначити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) пільги передбачені Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років" 17.04.1991 року за № 962-ХІІ.

Вищезазначене рішення суду набрало законної сили 19.10.2021 р. та було звернуто до примусового виконання.

18.10.2021 р. ОСОБА_1 отримала від Виконавчого комітету Кам`янської міської ради Дніпропетровської області посвідчення серії НОМЕР_3, яким підтверджено, що позивач має право на пільги і компенсації, встановлені Законом України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні».

02.11.2021 р. позивач звернулася до ГУ ПФУ в Дніпропетровській області із заявою про донарахування їй трудового стажу за час проживання на спецпоселенні в потрійному розмірі. Також позивач просила перерахувати їй розмір пенсії та виплачувати їй підвищену пенсію на 50 % мінімальної пенсії за віком, як це передбачено пунктом «г» ст. 77 ЗУ №2325-VIII від 13.03.2018 р.

За результатами розгляду цієї заяви пенсійним органом направлено позивачу лист за №39495-33736/Б-01/8-0400/21 від 10.11.2021 р., в якому ОСОБА_1 роз`яснено, що вона є членом сім`ї репресованої особи та за даними електронної пенсійної справи їй виплачується надбавка у розмірі 43, 52 грн. Також відповідач зазначив, що розрахунок стажу позивача проведено в одинарному розмірі.

23.11.2021 р. позивач звернулася до Голови правління Пенсійного фонду України із заявою, в якій остання, зокрема, просила перерахувати їй підвищену пенсію відповідно до п. «г» ст. 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення», починаючи з 01.09.2019 р. та перерахувати її трудовий стаж в потрійному розмірі.

У відповідь на цю заяву ГУ ПФУ в Дніпропетровській області направило позивачу лист «Про розгляд звернення» за №46775-37199/Б-0188-0400/21 від 29.12.2022 р., в якому пенсійний орган зазначив, що з 01.10.2019 р. позивачу згідно з наданою заявою від 07.10.2019 р. встановлено надбавку як члену сім`ї реабілітованих відповідно до підпункту 2 пункту 4 Постанови №654 у розмірі 43,52 грн. При цьому, відповідач зазначив про відсутність підстав для встановлення позивачу підвищення, передбаченого пунктом «г» статті 77 Закону №1788. Окрім того, відповідач зауважив, що зарахування членам сім`ї реабілітованих періоду перебування на спецпоселенні в пільговому обчисленні чинним законодавством не передбачено.

У подальшому з метою захисту власних прав та інтересів ОСОБА_1 звернулася до громадської організації «Правозахисна Група «СІЧ», яка в інтересах позивача направила Голові правління ПФУ Капінусу Є. В. та Уповноваженому Верховної Ради України з прав людини «Скаргу щодо відмови у встановленні надбавки до пенсії як реабілітованій особі та дорахувати пенсійний стаж з урахуванням часу проведеного у спец поселенні.

У цих скаргах позивач наполягала на тому, що вона має право на перерахунок її трудового стажу з врахуванням в потрійному розмірі часу перебування в спец поселенні та право отримувати доплату до пенсії, як це передбачено пунктом «г» статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» в розмірі 50% мінімальної пенсії за віком.

У відповідь на ці скарги позивач отримала такі відповіді:

- лист Департаменту пенсійного забезпечення Пенсійного фонду України від 21.02.2022 р., в якому зазначено про відсутність у наявних документах позивача інформації, яка підтверджує факт її переселення (заслання) та період її перебування в засланні, у зв`язку з чим Департамент повідомив про відсутність підстав для застосування норм статті 58 Закону №1788;

- лист представника Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини від 15.03.2022 р., в якому останній повідомив про відкриття провадження Уповноваженого на підставі отриманого від позивача звернення з огляду на наявність ознак порушення права позивача на встановлення надбавки до пенсії (50% від мінімальної пенсії за віком) як репресованій особі, яку в подальшому було реабілітовано, а також у зарахуванні у потрійному розмірі до її страхового стажу часу відбування покарання в місцях позбавлення волі та засланні.

Департамент пенсійного забезпечення Пенсійного фонду України направив ОСОБА_1 лист за №13177-13775/Б-63/8-2800/22 від 15.06.2022 р., в якому зазначено, що відповідно до довідки від 17.01.2001 №7697 (далі - довідка № 7697), виданої Головним управлінням внутрішніх справ Красноярського краю, позивача на підставі статті 1.1. Закону російської федерації івід 18.10.1991 № 1761-1 "Про реабілітацію жертв політичних репресій" визнано реабілітованою. У довідці № 7697 підставою застосування та вид совещания при МГБ ССР от 06.08.1951 находилась на спецпоселении с матерью ОСОБА_2 , выселенной как член семьи участника банды " ОУН ". Місце проживання до застосування репресії у довідці № 7697 не зазначено. Враховуючи наведене, Департамент дійшов висновку, що позивач народилася в спецпоселенні батьків, а відтак не була репресованою особою або примусово переселеним членом сім`ї репресованої особи, у зв`язку з чим до пенсії позивача встановлено підвищення у розмірі 43,52 грн. Також Департамент зазначив про відсутність у наявних документах позивача інформації, яка підтверджує факт її переселення (заслання) та період її перебування в засланні. З огляду на викладене Департамент у листі повторно наголосив на відсутності підстав для застосування щодо позивача норм статті 58 Закону №1788.

Надалі Пенсійний фонд України направив позивачу та до ГУ ПФУ в Дніпропетровській області лист від 17.06.2022 р., до якого для врахування в роботі відповідача було додано лист Українського інституту національної пам`яті від 16.06.2022 р. №708/08-12-22 щодо встановлення ОСОБА_1 підвищення до пенсії як репресованій особі, яку у подальшому було реабілітовано відповідно до п. «г» ст. 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з проханням відповідача повідомити позивача про результати проведеної роботи.

Про результати виконання доручення Пенсійного фонду України ГУ ПФУ в Дніпропетровській області повідомило позивача листом за №0400-010304-8/63104 від 23.06.2022 р., за змістом якого пенсійну справу ОСОБА_1 переглянуто та з 01.09.2019 р. встановлено підвищення до пенсії як репресованій особі, яку у подальшому було реабілітовано відповідно до п. «г» ст. 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та вказано, що розмір пенсії позивача з 01.10.2019 р. становить 1975, 72 грн., з 01.05.2020 р. - 2187,07 грн., з 01.03.2021 р. - 2421, 66 грн., з 01.03.2022 р. - 2753, 08 грн. й зазначено, що належні суми пенсійних виплат нараховано на відомість липня поточного року.

У листі від Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини від 24.06.2022 р. позивача повідомлено про те, що ПФУ погодився з позицією ГУ ПФУ в Дніпропетровській області про те, що перерахувати ОСОБА_1 стаж в потрійному розмірі неможливо так як в наявних документах відсутня інформація, яка підтверджує факт її переселення (заслання) та період перебування в засланні. Також в листі зазначено, що позивачу з 01.10.2019 р. встановлено підвищення до пенсії як репресованій особі, яку в подальшому було реабілітовано й зауважено, що це підвищення встановлено відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 16 липня 2008 року №654. Секретаріат роз`яснив позивачу, що Пенсійний фонд України пояснив неможливість виплачувати підвищення відповідно до пункту «г» статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» неврегульованістю на законодавчому рівні механізм визначення мінімального розміру пенсії за віком. Окрім того, в листі зауважено, що Пенсійний фонд України на даний час здійснює виплату підвищення пенсії згідно Закону України «Про пенсійне забезпечення» тільки за рішенням суду.

20.09.2022 р. ОСОБА_1 звернулася до відповідача із заявою про перерахунок надбавки до пенсії репресованої особи, яку у подальшому реабілітовано.

У цій заяві позивач просила пенсійний орган перерахувати та виплачувати їй підвищення згідно пункту «г» ст. 77 ЗУ «Про пенсійне забезпечення», та виплатити позивачу це підвищення, починаючи з 01.10.2019 р.

У відповідь на цю заяву ГУ ПФУ в Дніпропетровській області направило лист за №31142-24164/Б-01/8-0400/22 від 14.10.2022 р., в якому пенсійний орган повторно зазначив, що пенсійну справу позивача було переглянуто з 01.10.2019 р. та встановлено підвищення відповідно до пункту «г» статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення». Також відповідач роз`яснив, що належні суми пенсійних виплат було нараховано ОСОБА_1 на липень 2022 року, а саме: розмір пенсії з надбавками 2753, 08 грн. та доплата по перерахунку з жовтня 2019 року по червень 2022 року в сумі 10, 88 грн. за кожен місяць в загальній сумі 359, 04 грн. Пенсійний орган в листі зазначив, що загальний розмір пенсійної виплати позивача з 01.03.2022 р. складає 2753, 08 грн. (в т.ч.: 2698, 68 грн. - розмір пенсії за віком, 54, 40 грн. - надбавка реабілітованим за пост. №654 п. 4.2).

Не погодившись із вищезазначеною позицією відповідача, ОСОБА_1 звернулася за захистом власних прав та інтересів до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

З метою відновлення історичної справедливості, встановлення порядку реабілітації репресованих осіб та осіб, які потерпіли від репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років, відновлення їхніх політичних, соціальних, економічних та інших прав, визначення порядку відшкодування шкоди, завданої таким особам унаслідок репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років, недопущення повторення злочинів тоталітарних режимів прийнято Закон України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» №962-XII від 17.04.1991 р., (назва в редакції Закону України №2325-VIII від 13.03.2018 р.) (далі - Закон № 962-XII).

Відповідно до положень статті 1-1 Закону №962-XII, репресована особа - особа, яка зазнала репресій з мотивів та у формах, визначених цим Законом; члени сім`ї - чоловік або дружина репресованої особи, діти репресованої особи, у тому числі повнолітні або усиновлені, батьки, вітчим, мачуха репресованої особи, усиновлювач, опікун, піклувальник, а також інші родичі або особи, які на момент здійснення репресій проживали з репресованою особою однією сім`єю і були пов`язані спільним побутом.

Згідно з положеннями статті 1-2 Закону №962-XII, реабілітованими визнаються особи, зокрема, стосовно яких до 24 серпня 1991 року були здійснені репресії у формах, визначених статтею 2 цього Закону, за рішенням іншого репресивного органу, якщо встановлено факт здійснення репресій проти таких осіб з класових, національних, політичних, релігійних, соціальних мотивів.

Статтею 2 Закону №962-XII, формою репресії визнано, зокрема, вислання, яким є примусове виселення особи з місця її проживання з встановленням заборони на проживання у визначеній місцевості або примусове виселення чи переселення особи з місця її проживання в іншу місцевість або за межі СРСР.

Направлення у заслання, вислання та спеціальні поселення в адміністративному порядку - застосування репресій на підставі рішень місцевих органів влади, адміністративних органів, посадових осіб чи громадських організацій з політичних мотивів до сімей осіб, репресованих за обвинуваченням у контрреволюційних злочинах; до осіб, визнаних соціально небезпечними у політичному відношенні, противниками колективізації; до обвинувачених у зв`язках з так званими «ворогами народу», у приналежності до політичних партій тощо.

Слід зауважити, що в межах спірних правовідносин відповідач не ставить під сумнів право позивача на пільги та компенсації, встановлені Законом України «Про реабілітацію жертв політичних репресій», однак вказує, що позивач не належить до категорії репресованих осіб, а є членом сім`ї (дитиною) репресованої особи.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 в селі Шира Хакаської автономної області Красноярського краю росії, що підтверджується свідоцтвом про народження позивача.

Мати позивача - ОСОБА_2 була вислана ІНФОРМАЦІЯ_1 в Хакаську автономну область з України як члена сім`ї учасника ОУН на підставі «ПОСТАНОВЛЕНИЯ ОСОБОГО СОВЕЩАНИЯ при МГБ СССР» із села Хлівчани Сокальского (Рова-Руського) району Львівської області, що підтверджується наявною у матеріалах справи копією довідки №4/4/5-Р 22310 від 29.05.1996 р., виданою інформаційним бюро Управлінням МВСУ у Львівській області та довідкою №18 від 18.02.1960 р.

18.02.1960 р. матір позивача була звільнена зі спецпоселення без права повернення в місце проживання до виселення.

Факт проживання позивача із матір`ю у період з 18.10.1953 р. по 18.02.1960 р. підтверджено «справка о реабилитации №7697».

Враховуючи наведене, позивач у вищевказаний період була малолітньою особою.

Відповідно до пункту 6 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV від 09.07.2003 р. (далі - Закон №1058-IV) до прийняття відповідного закону до пенсій, передбачених цим Законом, установлюються надбавки та здійснюється їх підвищення згідно із Законом України «Про пенсійне забезпечення». Зазначені надбавки та підвищення встановлюються в розмірах, що фактично виплачувалися на день набрання чинності цим Законом з наступною індексацією відповідно до законодавства про індексацію грошових доходів населення. Виплата їх здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Згідно з пунктом «г» частини 1 статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» №1788-XII від 05.11.1991 р., призначені пенсії підвищуються репресованим особам, яких у подальшому було реабілітовано, призначені пенсії - на 50 процентів, а членам їх сімей, яких було примусово переселено, - на 25 процентів мінімальної пенсії за віком.

Вищенаведене дозволяє дійти висновку, що в межах спірних правовідносин позивач має право на підвищення призначеної пенсії саме як член сім`ї реабілітованої особи.

При цьому, за чинним законодавством розмір мінімальної пенсії за віком визначається лише за правилами, передбаченими частиною 1 статті 28 Закону №1058-IV відповідно до якої мінімальний розмір пенсії за віком за наявності у чоловіків 35 років, а у жінок 30 років страхового стажу встановлюється в розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом.

У відповідності до положень частини 1 статті 2 Закону України «Про прожитковий мінімум» №966-XIV від 15.07.1999 р., прожитковий мінімум застосовується для встановлення розмірів мінімальної пенсії за віком.

Згідно з статтею 4 Закону України «Про прожитковий мінімум» прожитковий мінімум встановлюється Кабінетом Міністрів України після проведення науково-громадської експертизи сформованих набору продуктів харчування, набору непродовольчих товарів і набору послуг. Прожитковий мінімум на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення, щороку затверджується Верховною Радою України в законі про Державний бюджет України на відповідний рік. Прожитковий мінімум публікується в офіційних виданнях загальнодержавної сфери розповсюдження.

При цьому, положення частини 4 статті 28 Закону №1058-IV згідно з якою мінімальний розмір пенсії за віком, встановлений частинами першою - третьою цієї статті, застосовується виключно для визначення розмірів пенсій, призначених згідно з цим Законом, на переконання суду апеляційної інстанції, не є перешкодою для застосування даної величини (мінімального розміру пенсії за віком) до обрахування інших пенсій чи доплат пов`язаних з мінімальною пенсією за віком, оскільки чинним законодавством не встановлено іншого крім передбаченого частиною 1 цієї статті мінімального розміру пенсії за віком. Іншого нормативно-правового акта, який би визначав цей розмір або встановлював інший розмір, немає.

В свою чергу, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Про підвищення рівня пенсійного забезпечення громадян» №654 від 16.07.2008 р., репресованим особам, яких у подальшому було реабілітовано, до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачуються замість пенсії, підвищення проводиться в розмірі 54,4 гривні, а членам їх сімей, яких було примусово переселено, - 43,52 гривні.

З матеріалів пенсійної справи вбачається, що доплата до пенсії позивачу пенсійним органом нараховувалась та виплачувалась у розмірі 43,52 гривні, однак у подальшому, як слідує зі змісту листа ГУ ПФУ в Дніпропетровській області за №31142-24164/Б-01/8-0400/22 від 14.10.2022 р., пенсійну справу позивача було переглянуто з 01.10.2019 р. та встановлено підвищення відповідно до пункту «г» статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» і зазначено, що до пенсії позивача нараховано надбавку в розмірі 54, 40 грн. згідно п. 4.2 постанови КМУ №654.

Разом з тим, суд зауважує, що відповідно до вимог статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України та повинні відповідати їй.

Закон України «Про пенсійне забезпечення» має вищу юридичну силу ніж постанова Кабінету Міністрів України №654 від 16.07.2008 р., у зв`язку з чим застосуванню в даному випадку підлягає саме вказаний Закон.

Враховуючи вищевказане, виходячи із визначених загальних засад пріоритетності законів над підзаконними актами, підвищення до пенсії позивачу повинно обчислюватися не на підставі постанови Кабінету Міністрів України №654, яка істотно звужує обсяг встановлених законом прав, а у відповідності до Закону України «Про пенсійне забезпечення», який має вищу юридичну силу.

Аналогічна правова позиція щодо застосування зазначених норм права висловлена Верховним Судом у постановах від 10.10.2018 р. по справі №446/1549/16-а, від 21.11.2018 р. по справі №446/1563/16-а, від 31.10.2019 р. по справі №442/6456/17, від 04.03.2020 р. по справі №446/1566/16-а.

З огляду на викладене, суд доходить висновку, що дії відповідача у вигляді виплати позивачу надбавки до пенсії як члену сім`ї політично репресованого відповідно норм постанови Кабінету Міністрів України №654 є протиправним, оскільки позивач має право на отримання вказаної надбавки у розмірі, встановленому Законом України «Про пенсійне забезпечення» із розрахунку 50 % мінімальної пенсії за віком, встановленої статтею 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Згідно із частиною 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Зі змісту вказаної норми, можна зробити висновок, що при розгляді справи суд обмежений предметом та обсягом заявлених позовних вимог та не може застосовувати інший спосіб захисту ніж той, що зазначив позивач у позовній заяві. Водночас, суд може вийти за межі правового обґрунтування, зазначеного у позовній заяві, якщо вбачає порушення інших приписів ніж ті, про які йдеться у позовній заяві.

Вихід за межі позовних вимог можливий у справах за позовами до суб`єктів владних повноважень, при цьому вихід за межі позовних вимог повинен бути пов`язаний із захистом саме тих прав, щодо яких подана позовна вимога.

Підсумовуючи наведене, суд вважає, що з урахуванням положень ч. 2 ст. 9 КАС України у даному випадку належним, ефективним та достатнім способом захисту, відновлення прав позивача за даних фактичних обставин є визнання протиправними дії ГУ ПФУ в Дніпропетровській області щодо відмови у проведенні розрахунку підвищення пенсії позивача та невиплаті їй підвищення пенсії як репресованій особі, яку у подальшому було реабілітовано, у розмірі, передбаченому пунктом «г» статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» із розрахунку 50 відсотків мінімальної пенсії за віком, а також зобов`язання відповідача здійснити ОСОБА_1 перерахунок та виплату підвищення пенсії у розмірі 50 відсотків мінімальної пенсії за віком згідно із пунктом «г» статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення», починаючи з 01.10.2019 р., з урахуванням раніше виплачених сум.

Стосовно позовних вимог щодо здійснення зарахування часу перебування позивача на спец поселенні як репресованій особі, яку у подальшому було реабілітовано до стажу у потрійному розмірі відповідно до вимог статті 58 Закону України «Про пенсійне забезпечення» суд зазначає таке.

Згідно зі статтею 6 Закону №962-XII, реабілітованим громадянам відповідно до цього Закону час тримання під вартою, відбування покарання в місцях позбавлення волі, заслання або перебування на примусовому лікуванні зараховується у потрійному розмірі в стаж роботи для призначення трудових пенсій.

Відповідно до статті 58 Закону України «Про пенсійне забезпечення», громадянам, необґрунтовано притягнутим до кримінальної відповідальності, репресованим особам, яких у подальшому було реабілітовано, час тримання під вартою, час відбування покарання в місцях позбавлення волі та заслання, а також перебування на примусовому лікуванні зараховується до стажу у потрійному розмірі.

Статтею 24 Закону №1058-IV встановлено, що страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок. Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Частиною 4 статті 4 Закону №1058-IV зазначено, що депортованим особам, які знаходилися на спецпоселенні (період якого визначається з моменту депортації до моменту зняття режиму спецпоселень включно), період роботи на спецпоселенні зараховується до страхового стажу для призначення пенсії у потрійному розмірі.

Згідно з визначенням, яке міститься у статті 1 Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», заслання - примусове переміщення особи з місця її проживання з обов`язковим поселенням у певній місцевості, спецпоселенні, встановленням обмеження на право пересування та заборони виїзду з місця спецпоселення.

Отже, законодавством передбачено зарахування стажу перебування в засланні особі, яка була виселена на спецпоселення і в подальшому реабілітована, в потрійному розмірі.

Разом з тим, системний аналіз положень Закону України «Про пенсійне забезпечення» та Закону №1058-IV дозволяє дійти висновку, що таким чином закріплено саме порядок обчислення стажу роботи (трудового стажу) для призначення пенсій, а оскільки позивач у період перебування у спецпоселенні була малолітньою особою, то відповідно у цей період трудового стажу не набувала, а тому правові підстави для пільгового обчислення періоду знаходження позивача на спецпоселенні відсутні.

Щодо посилання представника відповідача на порушення позивачем строку звернення до суду.

Строк звернення до адміністративного суду регламентовано статтею 122 КАС України, за приписами частин 1 і 2 якої, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Загальні правила, закріплені у нормах адміністративного процесуального законодавства, передбачають обчислення строку звернення до суду за захистом прав, свобод чи інтересів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення цих прав, свобод, інтересів.

Поняття повинна була дізнатись, використане у ст.122 КАС України, слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо: особа знала про прийняття оскаржуваного рішення та знала про обставини його прийняття. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

Верховний Суд у постанові від 02.03.2021 р. по справі №758/7700/17 зазначив, що у спорах, що виникають з органами Пенсійного фонду України, особа може дізнатися, що її права порушені, зокрема, з моменту отримання грошових виплат, при отриманні від органу Пенсійного фонду України повідомлення про призначення пенсії, відповіді на надісланий запит щодо розміру пенсії, нормативно-правових документів, на підставі яких був здійснений саме такий розрахунок.

Одночасно із цим, суд зазначає, що при призначенні позивачу спірної набавки до пенсії у 2019 році відповідачем не повідомлено ОСОБА_1 , що таку доплату до пенсії їй призначено в розмірі, визначеному саме постановою КМУ №654, а не відповідно до п. «г» ст. 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення», доказів протилежного до суду не надано й судом не встановлено.

Окрім того, судом враховано, що на момент призначення відповідної набавки ОСОБА_1 не отримала посвідчення реабілітованої особи та їй не було відмовлено у проведенні відповідного перерахунку пенсії, а відтак не мала змоги звернутися за захистом власних прав до суду.

За таких обставин, судом не встановлено, а відповідачем не доведено порушення позивачем строку звернення до суду із цим позовом.

Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують.

Згідно з статтею 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Підсумовуючи вказане, надаючи правову оцінку аргументам сторін, з урахуванням предмета спору, суд приходить до висновку, що відповідач протиправно нараховував та виплачував позивачу доплату до пенсії в розмірі, встановленому постановою Кабінету Міністрів України «Про підвищення рівня пенсійного забезпечення громадян» №654 від 16.07.2008 р., однак правомірно відмовив у проведенні перерахунку стажу за час перебування позивача у період з період з 18.10.1953 р. (дата народження позивача) по 18.02.1960 р. на спецпоселенні.

Згідно з частиною 2 статті 6 КАС України та статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Відповідно до частини 2 статті 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють: чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії): безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Частиною 1 статті 6 КАС України передбачено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Згідно з частиною 1 статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини 1 статті 73 КАС України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.

Згідно з частиною 2 статті 73 КАС України, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Частиною 1 статті 77 КАС України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачем по справі, як суб`єктом владних повноважень, дії якого оскаржується, не виконано покладеного на нього обов`язку доказування правомірності вчинених ним дій у повному обсязі та не спростовано доводи позивача у відповідній частині.

З огляду на викладені вище обставини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є такими, що підлягають частковому задоволенню.

Згідно із ч. 1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до частини 3 статті 139 КАС України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позовну заяву задоволено частково, понесені позивачем судові витрати у вигляді сплаченого судового збору підлягають частковому стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ПФУ в Дніпропетровській області, пропорційно до задоволених позовних вимог, а саме: в розмірі 496, 20 грн.

Керуючись статтями 2, 9, 72-77, 242-246, 255, 257, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (, 49094, м.Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 26) про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії, - задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо відмови у проведенні розрахунку підвищення пенсії ОСОБА_1 та невиплаті їй підвищення пенсії як репресованій особі, яку у подальшому було реабілітовано, у розмірі, передбаченому пунктом «г» статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» із розрахунку 50 відсотків мінімальної пенсії за віком.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області здійснити ОСОБА_1 перерахунок та виплату підвищення пенсії у розмірі 50 відсотків мінімальної пенсії за віком згідно із пунктом «г» статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення», починаючи з 01.10.2019 р., з урахуванням раніше виплачених сум.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати з оплати судового збору у розмірі 496 (чотириста дев`яності шість) грн. 20 коп.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодек0су адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені статтями 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

У зв`язку з перебуванням судді на навчанні, повний текст рішення складено та підписано 27.02.2023 року.

Суддя О.М. Неклеса