Справа № 520/11808/21
Суддя: Подобайло З.Г.
Дата ухвалення: 2023-02-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2023 р.Справа № 520/11808/21
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Подобайло З.Г.,

Суддів: Григорова А.М. , Бершова Г.Є. ,

за участю секретаря судового засідання Шаповал В.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Управління МВС України на Південній залізниці на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 14.09.2021, головуючий суддя І інстанції: Волошин Д.А., м. Харків, повний текст складено 14.09.21 по справі № 520/11808/21

за позовом ОСОБА_1

до Управління МВС України на Південній залізниці третя особа Голова комісії з ліквідації Управління МВС України на Південній залізниці

про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просить суд: визнати незаконним та скасувати наказ МВС України на Південній залізниці від 31 травня 2021 року No 311 о/с в частині зазначення вислуги років; внести зміни до наказу МВС України на Південній залізниці від 31 травня 2021 року No311 о/с в частині зазначення вислуги років, а саме: вислуга років станом на 31.05.2021 складає: у календарному обчисленні - 13 років; стягнути з Управління МВС України на Південній залізниці на користь ОСОБА_1 одноразове грошове забезпечення.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідачем не було зараховано до вислуги років навчання позивача у вищому навчальному закладі в період з 01.09.2001 року по 30.06.2006 року з розрахунку один рік навчання за шість місяців служби, та період перебування позивача у відпустці по догляду за дитиною. У зв`язку з цим вважає, що її вислуга років складає 13 років, у зв`язку з чим вона набула право на отримання одноразової грошової допомоги.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 14 вересня 2021 р. адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково. Скасовано наказ Управління Міністерства внутрішніх справ України на Південній залізниці від 31 травня 2021 року No 311 о/с в частині визначення вислуги років ОСОБА_1 . Зобов`язано Управління МВС України на Південній залізниці розрахувати вислугу років позивача в календарному та пільговому обчисленні відповідно періоду перебування ОСОБА_1 на посаді в органах внутрішніх справ в період з 25.09.2010 року по 31.05.2021 року. Зобов`язано Управління МВС України на Південній залізниці нарахувати та сплатити ОСОБА_1 належну їй одноразову грошову допомогу при звільненні відповідно до положень постанови Кабінету Міністрів України No 393 від 17.07.1992 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їхніх сімей» з урахуванням висновків суду. Стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Управління Міністерства внутрішніх справ України на Південній залізниці суму сплаченого судового збору у розмірі 908,00 грн.

Головне управління Національної поліції в Харківській області,не погодившись з рішенням суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог , подало апеляційну скаргу, вважає, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, неповно з`ясовано обставин, що мають значення для справи. Вказує , що судом не враховано та не надано належної оцінки тій обставині що, згідно даних державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців Управління МВС України на Південній залізниці з 14.07.2015 перебуває у стані припинення, поновлений після 06.11.2015 працівник міліції на неіснуючій посаді не проходив та не міг проходити службу як особа начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, а також не міг виконувати службові обов`язки за посадою, оскільки з 07.11.2015 Закон України «Про міліцію» втратив чинність, ліквідовані територіальні органи МВС не забезпечували виконання визначених ном функцій, а посади в цих органах в установленому порядку було ліквідовано. Саме тому суд дійшов до помилкових висновків про те, що позивачці період з 06.11.2015 до 31.05.2021 може бути зарахований до стажу служби та вислуги років. Просить суд апеляційної інстанції рішення Харківського окружного адміністративного суду від 14.09.2021 скасувати в частині задоволених позовних вимог та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог в цій частині відмовити. В іншій частині рішення Харківського окружного адміністративного суду від 14.09.2021 по справі No 520/11808/21 - залишити без змін.

Учасники справи про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги були повідомлені заздалегідь та належним чином.

Апеляційна скарга розглядається у судовому засіданні згідно приписів ст. 229 КАС України.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши, в межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що позивач у 2001-2006 навчалась у Національній юридичній академії імені Ярослава Мудрого, отримала диплом спеціаліста за спеціальністю «Правознавство» від 30.06.2006 .

Відповідно до відомостей трудової книжки ОСОБА_1 з 25.09.2010 року по 31.05.2021 року проходила службу в Управлінні МВС України на Південній залізниці.

Згідно постанови Харківського окружного адміністративного суду по справі No820/10469/15 від 01 березня 2016 року було визнано в частині звільнення позивача наказ Управління МВС України на Південній залізниці від 10 вересня 2015 року №174 о/с незаконним та скасовано, прийнято рішення про поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника сектору зв`язків з громадськістю Управління МВС України на Південній залізниці з 10 вересня 2015 року.

З матеріалів позовної заяви вбачається, що згідно наказу Управління від 15 квітня 2016 року №236 о/с з 06 листопада 2016 року було звільнено у запас Збройних сил України згідно з пунктами 10 та 11 розділу XI Закону України «Про Національну поліцію» та відповідно до пункту 64 «Г» (через скорочення штатів) Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ.

Згідно постанови Харківського окружного адміністративного суду по справі № 820/2335/16 від 13 травня 2016 року, ОСОБА_1 було знов поновлено на посаді начальника сектору зв`язків з громадськістю Управління МВС України на Південній залізниці з 06.11.2015 року.

Як вбачається з матеріалів справи позивач з 16.08.17 року по 29.05.2021 року перебував у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею віку 5 років 6 місяців, згідно наказів № 274 о/с від 16.08.2017, № 290 о/с від 26.11.2018, № 283 о/с від 25.06.2019, № 303 о/с від 29.05.2020, № 306 о/с від 27.11.2020.

Листом Управління МВС України на Південній залізниці №36/8/237 від 31 травня 2021 року, з метою інформування про закінчення дії відпустки за доглядом за дитиною до досягнення нею віку 5 років 6 місяців, яка була надана наказом МВС України на Південній залізниці від 27.11.2020 №306 о/с, та закінчилась 30.05.2021., позивача повідомлено, що посаду яку позивач обіймала скорочено згідно з ст. 49-2 КЗпП наказом МВС України від 22 червня 2015 року № 741 «Про організаційно - штатні зміни в підрозділах транспортної міліції» у зв`язку з повною ліквідацією Управління МВС України на Південній залізниці та звільнено ОСОБА_1 у запас Збройних сил України.

31.05.2021 ОСОБА_1 звільнена у запас Збройних сил України зі служби в органах внутрішніх справ відповідно до наказу УМВС України на Південній залізниці від 31.05.2021 .

Відповідно до витягу наказу Управоіння МВС України на Південній залізниці від 31 травня 2021 року №311 о/с, зазначено, що вислуга років позивача станом на 06 листопада 2015 року складає у календарному обчисленні - 05 років 01 місяць 11 днів, у пільговому обчисленні - 05 років 04 місяці 01 день.

Позивач вважає, що не зарахування навчання та періоду перебування у відпустці по догляду за дитиною до вислуги років є такими, що не відповідають приписам законодаства, у зв`язку з чим звернулася до суду із позовом.

Задовольняючи частково позовні вимоги , суд першої інстанції виходив з того , що при прийнятті наказу № 311 о/с від 31.05.2021 року відповідачем невірно розраховано вислугу років позивача, оскільки позивач в календарному обчисленні перебував на посаді в органах внутрішніх справ 10 років 8 місяців та 5 днів, тому дійшов висновку щодо задоволення позову в частині скасування наказу № 311 о/с від 31.05.2021 року в частині визначення вислуги років позивача та зобов`язання Управління МВС України на Південній залізниці розрахувати вислугу років позивача в календарному та пільговому обчисленні відповідно періоду перебування ОСОБА_1 на посаді в органах внутрішніх справ в період з 25.09.2010 року по 31.05.2021 року. Також, для належного захисту порушених прав позивача, суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог та зобов`язав Управління МВС України на Південній залізниці розрахувати вислугу років позивача в календарному та пільговому обчисленні відповідно періоду перебування позивача на посаді в органах внутрішніх справ в період з 25.09.2010 року по 31.05.2021 року та нарахувати та сплатити позивачу належну їй одноразову грошову допомогу при звільненні відповідно до положень постанови Кабінету Міністрів України № 393 від 17.07.1992 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їхніх сімей» з урахуванням висновків суду.

Згідно з ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог не оскаржується, отже, в межах розгляду цієї справи надається правова оцінка рішенню суду першої інстанції в частині задоволення позову.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції , виходячи з наступного.

Згідно з ч.2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до пункту 1 розділу I Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів від 29 липня 1991 року No 114 (далі - Положення No 114) до рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ належать особи, які перебувають у кадрах Міністерства внутрішніх справ і яким присвоєно спеціальні звання, встановлені законодавством.

Пунктом 20 Положення No 114 передбачено, що час перебування осіб рядового і начальницького складу на службі в органах внутрішніх справ зараховується до загального і безперервного трудового стажу, а також до стажу за спеціальністю згідно із законодавством.

Згідно п.п. є п.49, 61 Положення No 114 особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ надаються відпустки додаткові та соціальні (по вагітності, родах і догляду за дитиною), творчі, у зв`язку з навчанням. Додаткові і соціальні відпустки особам рядового і начальницького складу надаються відповідно до законодавства.

Відповідно до частини 2 статті 181 Кодексу Законів про працю Украі?ни, відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трьохрічного віку та відпустка без збереження заробітноі? плати (частина 3 та 6 статті 179 цього кодексу) зараховуються як до загального, так і до безперервного стажу роботи і до стажу за спеціальністю.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується відповідачем , що позивачка в період з 25.09.2010 року по 31.05.2021 року проходила службу в Управлінні МВС України на Південній залізниці, при цьому з 16.08.17 року по 29.05.2021 року перебувала у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею віку 5 років 6 місяців.

Враховуючи наведені норми законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції , що час зазначених вище відпусток позивачки в повному обсязі зараховується до загального та спеціального стажу. При цьому, виключається можливість зменшення тривалості трудового стажу в зв`язку з невиконанням під час відпустки своїх безпосередніх службових обов`язків.

Однак, відповідач вказує на те, що поновлений після 06.11.2015 працівник міліції на неіснуючій посаді не проходив та не міг проходити службу як особа начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, а також не міг виконувати службові обов`язки за посадою, оскільки з 07.11.2015 Закон України «Про міліцію» втратив чинність, ліквідовані територіальні органи МВС не забезпечували виконання визначених Законом функцій, а посади в цих органах в установленому порядку було ліквідовано, тому суд першої інстанції дійшов до помилкових висновків про те, що позивачці період з 06.11.2015 до 31.05.2021 може бути зарахований до стажу служби та вислуги років. Посилається на висновки викладені у листі Департаменту персоналу МВС України 31051/22-2020 від 16.09.2020.

Колегія суддів звертає увагу на те , що в Законі України «Про Національну поліцію», постанові Кабінету Міністрів України від 16.09.2015 № 730 «Про утворення територіальних органів Національної поліції та та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ» чи інших нормативно-правових актах не зазначено про відмову держави від виконання завдань та функцій, які були покладені на органи міліції, а відтак, в даному випадку фактично мала місце реорганізація зазначеного правоохоронного органу, оскільки відповідна функція держави ліквідована не була.

Аналогічність завдань міліції та поліції, встановлених статтею 3 Закону України «Про міліцію» та статтею 2 Закону України «Про Національну поліцію» відповідно, ліквідація обласних управлінь Міністерства внутрішніх справ України з одночасним створенням аналогічних територіальних органів Національної поліції, використання органами Національної поліції в своїй діяльності нормативно-правових актів (наказів) Міністерства внутрішніх справ України свідчить про фактичну ліквідацію державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, та як наслідок, не виключає, а включає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.

Вказане відповідає правовій позиції, викладеній Верховним Судом в постанові № 815/6557/16 від 24.07.2019 р.

З огляду на приписи ч.5 ст.242 КАС України, а також враховуючи правову позицію Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року в справі №755/10947/17 відповідно до якої під час вирішення тотожних спорів суди мають враховувати саме останню правову позицію Верховного Суду, врахуванню в межах даної справи підлягають наведені вище саме судом апеляційної інстанції правові позиції Верховного Суду.

Відтак, є безпідставними доводи апелянта стосовно того, що служба в органах внутрішніх справ може бути зарахована у встановленому порядку до вислуги років лише до 07.11.2015, оскільки згідно з Законом України «Про міліцію» та Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію» служба в органах внутрішніх справ осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ мала місце лише до 07.11.2015, та доводи про неможливість зарахування до стажу служби та вислуги років позивача періоду з 06.11.2015 по 31.05.2021 року у зв`язку з перебуванням позивача на неіснуючій посаді, з огляду на те, що судовим рішенням у справі № 820/10469/15 встановлено протиправність звільнення позивача зі служби.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що при прийнятті наказу № 311 о/с від 31.05.2021 року відповідачем невірно розраховано вислугу років позивача, оскільки позивач в календарному обчисленні перебував на посаді в органах внутрішніх справ 10 років 8 місяців та 5 днів, тому позов в частині скасування наказу № 311 о/с від 31.05.2021 року в частині визначення вислуги років позивача та в частині зобов`язання Управління МВС України на Південній залізниці розрахувати вислугу років позивача в календарному та пільговому обчисленні відповідно періоду перебування ОСОБА_1 на посаді в органах внутрішніх справ в період з 25.09.2010 року по 31.05.2021 року підлягає задоволенню.

Також, згідно з частиною першою статті 9 Закону України від 9 квітня 1992 року № 2262-XII «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом та звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення зі служби, у тому числі, у зв`язку із скороченням штатів, одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.

Пункт 10 постанови Кабінету Міністрів України No 393 від 17.07.1992 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їхніх сімей» (далі - Постанова No 393) передбачає, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, державної пожежної охорони, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби, зокрема, які звільняються із служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, за наявності вислуги 10 років і більше виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Таким чином, у разі звільнення особи з органів внутрішніх справ у зв`язку зі скороченням штатів, за наявності вислуги 10 років і більше, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

При цьому , перебування таких осіб у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку не може нівелювати їх право на отримання зазначеної грошової допомоги за умови наявності вислуги 10 років і більше.

Так, вище встановлено, що позивача було прийнято на службу до органів внутрішніх справ 25.09.2010 року, а звільнено з органів внутрішніх справ 31.05.2021 року на підставі наказу УМВСУ на Південній залізниці № 311 о/с від 31.05.2021.

Отже, відповідно до положень постанови Кабінету Міністрів України № 393 від 17.07.1992 вислуга позивача на час звільнення зі служби складає більше 10 років, тобто позивачу повинна виплачуватись одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Суд враховує, що позивач проходила службу в органах міліції, порядок проходження якої, у тому числі й в частині виплати грошового забезпечення, врегульовані спеціальним законодавством України, а саме: Законом No 2262-XII, Порядком № 393 та Інструкцією № 499.

Однак спеціальним законодавством щодо осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ не врегульовано питання, яким чином має обраховуватись одноразова грошова допомога при звільненні у зв`язку із скороченням особі, яка станом на день звільнення перебувала у відпустці по догляду за дитиною і за якою грошове забезпечення не зберігалось і не нараховувалось.

При цьому, норми спеціальних законів мають пріоритет у правозастосуванні, тоді як положення трудового законодавства підлягають застосуванню лише у тих випадках, коли нормами спеціальних законів спірні правовідносини не врегульовано.

Виходячи з викладеного у даному випадку слід застосувати положення абзацу 6 пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08 лютого 1995 року який, окрім іншого, визначає порядок обчислення вихідної допомоги державним службовцям, яка за своєю правовою природою подібна одноразовій грошовій допомозі при звільненні особи рядового і начальницького складу. Згідно з цією нормою час, протягом якого працівники згідно з чинним законодавством або з інших поважних причин не працювали і за ними не зберігався заробіток або зберігався частково, виключається з розрахункового періоду.

Враховуючи те , що під час перебування у відпустці по догляду за дитиною позивачу грошове забезпечення не нараховувалось і не виплачувалось, тобто заробіток за ним взагалі не зберігався, то такий період не може включатися до розрахункового періоду при визначенні розміру одноразової грошової допомоги при звільненні. Отже, розмір одноразової грошової допомоги, що підлягає виплаті позивачу повинен бути розрахований з розміру місячного грошового забезпечення яке було нараховано і виплачено позивачу в останній місяць його служби перед відбуттям у відпустку по догляду за дитиною.

Одноразова грошова допомога позивачу не нараховувалась, що не заперечується відповідачем.

Згідно з частиною другою статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що відповідно до ч.1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).

У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «ОСОБА_2 проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Chahal проти Об`єднаного королівства» (заява № 22414/93) зазначив, що ст. 13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, її суть зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органу розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист (параграф 145).

Засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (параграф 75 рішення Європейського суду з прав людини від 05 квітня 2005 у справі «Афанасьєв проти України»).

Виходячи з вищевикладеного та з метою повного та належного захисту прав позивача, відповідно до частини другої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд першої інстанції правомірно вийшов за межі позовних вимог та зобов`язав Управління МВС України на Південній залізниці розрахувати вислугу років позивача в календарному та пільговому обчисленні відповідно періоду перебування позивача на посаді в органах внутрішніх справ в період з 25.09.2010 року по 31.05.2021 року та нарахувати та сплатити позивачу належну їй одноразову грошову допомогу при звільненні відповідно до положень постанови Кабінету Міністрів України No 393 від 17.07.1992 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їхніх сімей» з урахуванням висновків суду.

Згідно зі ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

При цьому, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain), серія A, 303-A, п. 29).

Згідно з приписами ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Під час апеляційного провадження, колегія суду не встановила таких порушень судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи по суті, які були предметом розгляду і заявлені в суді першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи судом апеляційної інстанції, спростовані зібраними по справі доказами та встановленими обставинами, з наведених підстав висновків суду не спростовують.

Таким чином, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим, прийняте на підставі з`ясованих та встановлених обставинах справи, які підтверджуються доказами, та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

З урахуванням того, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін, відсутні правові підстави, в розумінні ст.139 КАС України, для розподілу судових витрат. Доводів щодо незгоди з розміром судових витрат апеляційна скарга не містить.

Враховуючи те, що ця справа була розглянута судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження, дане рішення (постанова) суду апеляційної інстанції відповідно до ч. 5 ст. 328 КАС України не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України відповідно до вимог ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 14.09.2021 по справі № 520/11808/21 залишити без змін.

.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України відповідно до вимог ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)З.Г. Подобайло
Судді(підпис) (підпис) А.М. Григоров Г.Є. Бершов
Повний текст постанови складено 27.02.2023 року