Справа № 280/10871/21
Суддя: Ясенова Т.І.
Дата ухвалення: 2023-02-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

09 лютого 2023 року м. Дніпросправа № 280/10871/21

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Ясенової Т.І. (доповідач),

суддів: Суховарова А.В., Головко О.В.,

за участю секретаря судового засідання Діденко Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі адміністративну справу за апеляційними скаргами Запорізької обласної прокуратури та ОСОБА_1 на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 17 лютого 2022 року (суддя у 1 інстанції Стрельнікова Н.В.) в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Запорізької обласної прокуратури про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду та моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Запорізької обласної прокуратури, в якому просив:

- стягнути з Запорізької обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі за період із 22 липня 2021 року по день винесення рішення суду (розмір якого станом на 22 жовтня 2021р. дорівнює 400 472,32грн.) в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків Запорізької обласної прокуратури, а в разі відсутності відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду;

- стягнути з Держави Україна на користь ОСОБА_1 648 000,00грн. моральної шкоди в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків Офісу Генерального прокурора, а в разі відсутності відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду;

- стягнути з відповідачів на користь позивача понесені ним судові витрати;

- Державній казначейській службі України здійснити виконання рішення суду.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 17 лютого 2022 року позов задоволено частково. Стягнуто з Запорізької обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на посаді за період з 23.07.2021 до 17.02.2022 року включно в розмірі 35493 грн. 10 коп. Стягнуто з Запорізької обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 5000 грн. В решті позовних вимог відмовлено.

Запорізька обласна прокуратура із таким судовим рішенням не погодилась, звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на невідповідність висновків фактичним обставинам, неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог позивачу відмовити у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що позивач до звільнення проходив службу на посаді прокурора прокуратури Ленінського району м. Запоріжжя, а тому після поновлення останнього на виконання рішення суду у справі №808/685/16, позивач має бути поновлений саме на посаді та в тому органі в якому останній працював до звільнення. За таких обставин неможливо поновити позивача на посаді прокурора окружної прокуратури Запорізької області. Тим паче що, зобов`язання поновити позивача на рівнозначній посаді прокурора Дніпровської окружної прокуратури м. Запоріжжя порушує принцип рівності проходження служби в органах прокуратури, оскільки позивач не пройшов атестацію, яка є обов`язковою умовою для зайняття посад прокурорів в окружних прокуратурах. Вказані обставини виключають вину відповідача щодо невиконання рішення суду про поновлення позивача на посаді. Крім того, позивач не довів в чому безпосередньо полягає завдана йому моральна шкода та не надав жодного доказу на підтвердження заподіяної моральної шкоди, не підтвердив причинний зв`язок між протиправною поведінкою відповідача та заподіяною йому моральною шкодою, не обґрунтував розмір такої шкоди, а тому позовна вимога про відшкодування моральної шкоди не підлягає задоволенню.

Також апеляційну скаргу на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 17 лютого 2022 року подав позивач, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмовлених позовних вимог та задовольнити позов у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального та процесуального права при визначені розміру середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду. Так, зокрема, суд першої інстанції при розрахунку розміру середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду не застосував коефіцієнтів підвищення заробітної плати відповідно до п.10 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100. Також середній заробіток за час затримки виконання рішення суду повинен був розрахований з урахуванням заробітної плати прокурорів відповідно до ч.1 ст. 81 Закону України «Про прокуратуру» в редакції Закону №113-ІХ від 19.09.2019 року. При цьому, суд першої інстанції безпідставно зменшив розмір моральної шкоди, не надавши оцінку розрахунку позивача з цього приводу та не врахував, що відповідач не подавав заперечень щодо розрахунку моральної шкоди. Також суд першої інстанції стягнув моральну шкоду з неналежного відповідача, протиправно відмовивши позивачу у задоволені клопотання про залучення співвідповідача у справі.

У відзиві на апеляційну скаргу позивача відповідач просив відмовити у задоволені позовних вимог.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг, а також правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права та правової оцінки обставин у справі, дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов таких висновків.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач у період з 22.12.2004 по 14.12.2015 року працював в органах прокуратури Запорізької області на посадах помічника прокурора Шевченківського району м. Запоріжжя, прокурора відділу нагляду за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних справах, а також при застосуванні інших заходів примусового характеру, пов`язаних з обмеженням особистої свободи громадян прокуратури Запорізької області, старшого помічника прокурора Ленінського району м. Запоріжжя, прокурора прокуратури Ленінського району м. Запоріжжя.

Наказом прокурора Запорізької області від 14.12.2015 року № 473к молодшого радника юстиції ОСОБА_1 звільнено з посади прокурора прокуратури Ленінського району м. Запоріжжя та з органів прокуратури Запорізької області у зв`язку зі скороченням штату працівників (статті 40 п. 1 КЗпП України).

Не погодившись з вказаним наказом, позивач оскаржив його в судовому порядку, проте постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 03.06.2016 року у справі №808/685/16 відмовлено у задоволені позовних вимог позивача про визнання протиправними дій Прокуратури Запорізької області та скасування наказу № 473к від 14.12.2015 «Про звільнення ОСОБА_1 », поновлення на рівнозначній посаді прокурора Запорізької місцевої прокуратури № 3 з 15.12.2015 та стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 15.12.2015 по день винесення постанови суду.

Ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 15.08.2016 року у справі №808/685/16 апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 03 червня 2016 року по справі № 808/685/16 залишено без змін.

Разом з тим, постановою Верховного суду від 03.06.2018 року у справі №808/685/16 касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Скасовано постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 03 червня 2016 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 15 серпня 2016 року, а справу направлено на новий розгляд до Запорізького окружного адміністративного суду.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 28.10.2020 року у справі №808/685/16 у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 22.07.2021 року у справі №808/685/16 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 28.10.2020 року скасовано. Позов ОСОБА_1 до Запорізької обласної прокуратури, Офісу Генерального прокурора, Держави України в особі Офісу Генерального прокурора про визнання дій протиправними, скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ прокурора Запорізької області від 14.12.2015 року №473к «Про звільнення ОСОБА_1 ». Поновлено ОСОБА_1 на рівнозначній посаді прокурора Дніпровської окружної прокуратури м. Запоріжжя з 15.12.2015 року. Стягнено з Запорізької обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 15.12.2015 по 22.07.2021 року в сумі 860 857,48 грн., що визначений без утримання податків й інших обов`язкових платежів. Стягнено з Запорізької обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 10000 грн.

З метою виконання постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 22.07.2021 року у справі №808/685/16 позивач звернувся до Запорізької обласної прокуратури із заявою про поновлення його на посаді прокурора Дніпровської окружної прокуратури м. Запоріжжя, проте відповіддю від 25.08.2021 року вих. №11-6588-20 відповідач зазначив, що постанова Третього апеляційного адміністративного суду від 22.07.2021 року у справі №808/685/16 до Запорізької обласної прокуратури не надходила, а відтак постанова Третього апеляційного адміністративного суду від 22.07.2021 року не виконана відповідачем.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Право на компенсацію заробітку, втраченого за час виконання судового рішення про поновлення на роботі встановлено статтею 236 Кодексу законів про працю України, відповідно до якої у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Отже, затримка виконання власником рішення органу по розгляду трудових спорів про поновлення на роботі незаконно звільненого або незаконно переведеного працівника тягне обов`язок власника виплатити працівникові середній заробіток за весь час затримки.

Статтею 129-1 Конституції України встановлено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Згідно з ч. 4 ст. 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Частиною 2 статті 372 КАС України визначено, що судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання.

Колегія суддів зазначає, що постанова Третього апеляційного адміністративного суду від 22.07.2021 року у справі №808/685/16 є такою що набрала законної сили.

Таким чином, після звернення позивача на підставі постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 22.07.2021 року у справі №808/685/16, яка набрало законної сили, із заявою про поновлення на посаді, таке поновлення відповідач повинен був здійснити негайно, а у випадку затримки виконання рішення суду виплатити позивачу середній заробіток за час такої затримки відповідно до вимог ст. 236 КЗпП України.

Доводи відповідача, що позивач має бути поновлений саме на посаді в тому органі в якому останній працював до звільнення, а тому зобов`язання поновити позивача на рівнозначній посаді прокурора Дніпровської окружної прокуратури м. Запоріжжя порушує принцип рівності проходження служби в органах прокуратури, оскільки позивач не пройшов атестацію, яка є обов`язковою умовою для зайняття посад прокурорів в окружних прокуратурах є хибними, оскільки такі доводи фактично зводяться до не згоди відповідача із постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 22.07.2021 року у справі №808/685/16, проте це не звільняє від обов`язку виконання такої постанови.

Оскільки відповідач не виконав постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 22.07.2021 року у справі №808/685/16, до останнього слід застосувати приписи ст. 236 КЗпП України.

Середній заробіток працівника згідно з частиною 1 ст. 27 Закону України «Про оплату праці» від 24.03.1995 року № 108/95-ВР визначається за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середнього заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі Порядок № 100), відповідно до ч. 3 п. 2 якого середньоденна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Пунктом 5 Порядку № 100 визначено, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно з ч. 1 п. 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Так, розмір середньоденного заробітку ОСОБА_1 визначено в постанові Третього апеляційного адміністративного суду від 22.07.2021 року у справі №808/685/16, яка набрала законної сили, та становить 244,78 грн.

Також згідно з довідки Прокуратури Запорізької області №18-115 вих.-16 від 03.03.2016 року середньоденна заробітна плата позивача на час звільнення становила 244,78 грн.

Період затримки виконання рішення суду про поновлення позивача на роботі становить з 23.08.2021 по 17.02.2022 року (включно), а саме 144 робочих дні.

Таким чином, суд першої інстанції вірно розрахував, що сума середнього заробітку, що підлягає виплаті позивачу за час затримки виконання судового рішення про поновлення позивача на посаді, становить: 35493,10 грн. (244,78 грн. х 144 днів).

Стосовно доводів позивача, що суд першої інстанції при розрахунку розміру середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду не застосував коефіцієнтів підвищення заробітної плати відповідно до п.10 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100, колегія суддів зазначає наступне.

Так, п.10 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 передбачено, що у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення.

Разом з тим, Постановою Кабінету Міністрів України № 1213 від 09.12.2020 року були внесені зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100 та було виключено п. 10 Постанови №100. Постанова №1213 набула чинності 12.12.2020 року.

Отже, у період з 23.07.2021 до 17.02.2022 року розрахунковою величиною для обрахунку середнього заробітку слугує середньоденна заробітна плата без коефіцієнтів підвищення заробітної плати та нових умов заробітної плати, щодо підвищень заробітної плати. Аналогічного висновку дійшов Верховний суд у постанові від 27.01.2022 року по справі №580/5185/20.

Таким чином, у спірних правовідносинах не повинно було застосовуватися при розрахунку розміру середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду коефіцієнти підвищення заробітної плати.

Також є хибними доводи позивача, що нарахування останньому середнього заробітку за час затримки виконання рішення суд повинен був здійснюватися із розрахунку заробітної плати, встановленої ст. 81 Закону України «Про прокуратуру», оскільки середній заробіток за час затримки виконання рішення суду повинен бути обчислений саме із заробітної плати, яку позивач отримував на момент звільнення. Іншого чинним законодавством не передбачено.

Щодо позовної вимоги про стягнення на користь позивача моральної шкоди, слід зазначити наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно із правовою позицією Пленуму Верховного Суду України, викладеною у постанові від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. При цьому, в силу ст. 1173 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини відповідача, а протиправність його дій та рішень презумується - обов`язок доказування їх правомірності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).

У практиці Європейського Суду з прав людини порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (див. наприклад, Рисовський проти України, N 29979, п. 86, 89, від 20 жовтня 2011, Антоненков та інші проти України, N 14183/02, п. 71, 22 листопада 2005).

Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди. Такі висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду висловленій у постанові від 27 листопада 2019 року у справі № 750/6330/17.

В даному випадку, невиконання відповідачем рішення суду, яке набрало законної сили, щодо поновлення позивача на посаді призвело до моральних страждань позивача та змусило останнього докладати додаткових зусиль для організації свого життя та відновлення своїх прав.

Водночас, з урахуванням розумності та співмірності, суд першої інстанції, на думку колегії суддів, обґрунтовано визначив розмір моральної шкоди 5000 грн.

Щодо доводів позивача, що суд першої інстанції стягнув моральну шкоду з неналежного відповідача, протиправно відмовивши позивачу у задоволені клопотання про залучення співвідповідача у справі, колегія суддів зазначає наступне.

Як вже зазначалося раніше, рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 17 лютого 2022 року стягнуто з Запорізької обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 5000 грн.

Водночас позивач вважає, що моральну шкоду слід відшкодовувати з Держави України відповідно до ст.1173 ЦК України.

Так, згідно з ч.1 ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Слід зазначити, що позивач в адміністративному позові та в поданому клопотанні про залучення належного відповідача другим відповідачем визначав саме Офіс Генерального прокурора, а не Державу України, та просив стягнути моральну шкоду саме з рахунків Офісу Генерального прокурора.

Враховуючи той факт, що права позивача порушено саме Запорізькою обласною прокуратурою, а не Офісом Генерального прокурора, суд першої інстанції правильно стягнув моральну шкоду саме із Запорізької обласної прокуратури.

За змістом статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі зазначеного, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що суд першої інстанції під час розгляду даної справи об`єктивно, повно, всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, застосував до правовідносин, які виникли між сторонами у справі, норми права які регулюють саме ці правовідносини, зроблені судом першої інстанції висновки відповідають фактичним обставинам справи та підтверджуються належними письмовими доказами, які зібрані та досліджені судом у судовому засіданні під час розгляду даної адміністративної справи, рішення суду першої інстанції у даній справі про часткове задоволення адміністративного позову прийнято з дотриманням норм процесуального та матеріального права, тому відсутні підстави для скасування рішення суду.

Керуючись ст. 283, 310, 315, 316, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги Запорізької обласної прокуратури та ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 17 лютого 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий - суддя Т.І. Ясенова

суддя А.В. Суховаров

суддя О.В. Головко