Справа № 500/239/23
Суддя: Баб'юк Петро Михайлович
Дата ухвалення: 2023-02-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 500/239/23

27 лютого 2023 рокум.Тернопіль
Тернопільський окружний адміністративний суд, у складі головуючого судді Баб`юка П.М. розглянувши у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби у Тернопільській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

ВСТАНОВИВ:

24 січня 2023 року ОСОБА_1 /далі позивач, платник податків/ звернувся в Тернопільський окружний адміністративний суд з позовною заявою до Головного управління Державної податкової служби у Тернопільській області /далі відповідач, ГУ ДПС у Тернопільській області, контролюючий орган/, в якій просив:

«Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення - рішення №0-1915 від 22.05.2019, яким визначено суму податкового зобов`язання за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості за 2018 рік в розмірі 29 795,87 грн».

Доводи сторін.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, позивачу належать - нежитлова будівля, загальною площею 501,1 кв. м (механічна майстерня) та 432,4 кв. м (зерносклад) за адресою: АДРЕСА_1 .

Підпунктом 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України /далі ПК України/, визначено перелік об`єктів нерухомості, які не є об`єктом оподаткування. При цьому, визначення приналежності будівлі до того чи іншого класу будівель та споруд проводиться на підставі документів, що підтверджують право власності, з урахуванням класифікаційних ознак та функціонального призначення об`єкта нерухомості згідно з ДК 018-2000.

Вказана будівля використовувалась у 2018-2021 році фізична особа-підприємець ОСОБА_2 на підставі, зокрема договору оренди укладеного ОСОБА_1 та акта прийому-передачі майна в оренду від 01.01.2018.

Витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань підтверджується, що ФОП ОСОБА_2 здійснює такі види діяльності: «Виробництво інших виробів із бетону, гіпсу та цементу».

На переконання позивача, застосування підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України можливе у разі якщо власниками об`єктів промисловості є фізичні та інші юридичні особи, в тому числі нерезиденти, та за умови (з врахуванням виду їх діяльності) використання таких об`єктів за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва (виготовлення промислової продукції будь-якого виду).

Позивач наголошував на тому, що при визначенні бази оподаткування визначальними ознаками є саме ознаки нерухомості, а не суб`єкт, як власник такої нерухомості.

Таким чином, належна позивачу на праві приватної власності майстерня за своїм функціональним призначенням відповідає класу промислових будівель, визначених кодом 1251 Державним класифікатором будівель та споруд, у зв`язку із чим не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки в силу вимог підпункту «є» 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України.

Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечив покликаючись на правовий висновок Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду викладений в постанові від 17.02.2020 у справі № 820/3556/17, згідно з яким застосування підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України можливе у разі, якщо власниками об`єктів промисловості є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, та за умови (з врахуванням виду їх діяльності) використання таких об`єктів за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва (виготовлення промислової продукції будь-якого виду).

Вказував, що згідно з інформацією АІС «Податковий блок. Плата за нерухомість», розділ «Реєстр об`єктів житлової нерухомості» розмір площі становить 800,31 кв. м, а розмір частки 719/2000. Водночас, позивач надає витяг з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, де вказується розмір частки 281/2000. Тому, зважаючи на наявні розбіжності між розмірами часток, то позивач мав своїм обов`язком, відповідно до підпункту 266.7.3 пункту 266.7 статті 266 ПК України, звернутись з письмовою заявою до контролюючого органу за місцем проживання (реєстрації) для проведення звірки даних щодо об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, що перебувають у власності платника податку. У разі виявлення розбіжностей між даними контролюючих органів та даними підтвердженими платником податку на підставі оригіналів відповідних документів, зокрема документів на право власності, контролюючий орган за місцем проживання (реєстрації) платника податків проводить перерахунок суми податку і надсилає (вручає) йому нове податкове повідомлення-рішення.

У зв`язку із наявністю в позивача нежитлової нерухомості на праві власності, що об`єктом оподаткування за правилами, передбаченими статтею 266 ПК України, то контролюючим органом винесено податкове повідомлення-рішення №0-1915 від 22.05.2019, яким визначено суму податкового зобов`язання за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості за 2018 рік в розмірі 29 795,87 грн.

Процесуальні дії (рішення), заяви, клопотання сторін.

24.01.2023 позивач звернувся до суду із даним позовом. Здійснено автоматизований розподіл справи, визначено головуючого суддю у справі Баб`юка П.М.

Ухвалою суду від 26.01.2023 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі. Вирішено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження у справі без повідомлення учасників.

13.02.2023 ГУ ДПС у Тернопільській області подано відзив на позов.

Обставини встановлені судом.

Як вбачається із витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, ОСОБА_1 є власником механічної майстерні загальною площею 501.1 кв. м та зерноскладу загальною площею 432.4 кв. м (а.с.12).

01.01.2018 між ОСОБА_1 (орендодавцем) та ФОП ОСОБА_3 (орендар) укладено договір оренди нежитлового приміщення (а.с.18).

Як вбачається із пункту 1.1 даного договору, предметом договору оренди є частини нежитлового приміщення механічна майстерня, А (загальна площа 501.1 кв. м) та зерносклад В (загальна площа 432.4 кв. м), що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до пункту 1.2 договору оренди, майно, що передається в оренду знаходиться у власності орендодавця.

Пунктом 2.1 договору, визначено, що приміщення надається негайно орендарю для здійснення ним підприємницької діяльності.

Пунктом 4.1 договору, передбачено, що даний договір набирає чинності з моменту його підписання і діє до 31.12.2018.

Листом ГУ ДПС у Тернопільській області від 02.11.2022 № Л/35/19-00-07-03-1/18942, позивачу повідомлено, що відповідно до інформаційних ресурсів ДПС України, ГУ ДПС у Тернопільській області сформовано та надіслано за 2017 2018 та 2020 роки податкові повідомлення-рішення з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Зокрема за 2018 рік сформовано ППР від 22.05.2019 № 0-1915 та визначено податкове зобов`язання у сумі 29795,87 грн, копія підтверджуючих документів станом на 02.11.2022 в органах ДПС відсутня.

Відомостей щодо надіслання (отримання) позивачу вказаного повідомлення-рішення відповідачем не надано.

Не погоджуючись із прийнятим податковим повідомленням-рішенням позивач звернувся із даним позовом до суду.

Зміст спірних правовідносин.

Як слідує із фактичної та правової підстави позову, а також заперечень проти правових підстав позову, які викладені у відзиві, платник податків та контролюючий орган вкладають різний зміст в розуміння приписів підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України.

Зокрема, позивач вбачає, що положення підпункту "є" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України не підлягають розширеному тлумаченню і пов`язують факт звільнення від оподаткування із цільовим призначенням нежитлової будівлі та можливістю її використання в промислових цілях.

Натомість, ГУ ДПС у Тернопільській області вважає, що об`єкти нерухомості (майстерня та зерносклад), який на праві власності належить позивачу, не підпадає під дію підпункту "є" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України.

Норми права, які регулюють спірні правовідносини (станом на дату виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 67 Конституцією України, визначено, що кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом. Усі громадяни щорічно подають до податкових інспекцій за місцем проживання декларації про свій майновий стан та доходи за минулий рік у порядку, встановленому законом.

Податковий кодекс України регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Підпунктом 14.1.1291 пункту 14.1 статті 14 ПК України, визначено, що об`єкти нежитлової нерухомості - будівлі, приміщення, що не віднесені відповідно до законодавства до житлового фонду. У нежитловій нерухомості виділяють:

а) будівлі готельні - готелі, мотелі, кемпінги, пансіонати, ресторани та бари, туристичні бази, гірські притулки, табори для відпочинку, будинки відпочинку;

б) будівлі офісні - будівлі фінансового обслуговування, адміністративно-побутові будівлі, будівлі для конторських та адміністративних цілей;

в) будівлі торговельні - торгові центри, універмаги, магазини, криті ринки, павільйони та зали для ярмарків, станції технічного обслуговування автомобілів, їдальні, кафе, закусочні, бази та склади підприємств торгівлі й громадського харчування, будівлі підприємств побутового обслуговування;

г) гаражі - гаражі (наземні й підземні) та криті автомобільні стоянки;

ґ) будівлі промислові та склади;

д) будівлі для публічних виступів (казино, ігорні будинки);

е) господарські (присадибні) будівлі - допоміжні (нежитлові) приміщення, до яких належать сараї, хліви, гаражі, літні кухні, майстерні, вбиральні, погреби, навіси, котельні, бойлерні, трансформаторні підстанції тощо;

є) інші будівлі.

Підпунктом 14.1.156 пункту 14.1 статті 14 ПК України, передбачено, що податкове зобов`язання - сума коштів, яку платник податків, у тому числі податковий агент, повинен сплатити до відповідного бюджету як податок або збір на підставі, в порядку та строки, визначені податковим законодавством (у тому числі сума коштів, визначена платником податків у податковому векселі та не сплачена в установлений законом строк).

Відповідно до підпункту 14.1.157 пункту 14.1 статті 14 ПК України, податкове повідомлення-рішення - письмове повідомлення контролюючого органу (рішення) про обов`язок платника податків сплатити суму грошового зобов`язання, визначену контролюючим органом у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законодавчими актами, контроль за виконанням яких покладено на контролюючі органи, або внести відповідні зміни до податкової звітності.

Підпунктом 20.1.18 пункту 20.1 статті 20 ПК України, передбачено, що контролюючі органи мають право визначати у порядку, встановленому цим Кодексом, суми податкових та грошових зобов`язань платників податків.

Відповідно до статті 54 ПК України, крім випадків, передбачених податковим законодавством, платник податків самостійно обчислює суму податкового та/або грошового зобов`язання та/або пені, яку зазначає у податковій (митній) декларації або уточнюючому розрахунку, що подається контролюючому органу у строки, встановлені цим Кодексом. Така сума грошового зобов`язання та/або пені вважається узгодженою.

Контролюючий орган зобов`язаний самостійно визначити суму грошових зобов`язань, зменшення (збільшення) суми бюджетного відшкодування та/або зменшення (збільшення) від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток або від`ємного значення суми податку на додану вартість платника податків, передбачених цим Кодексом або іншим законодавством, якщо згідно з податковим та іншим законодавством особою, відповідальною за нарахування сум податкових зобов`язань з окремого податку або збору, застосування штрафних (фінансових) санкцій та пені, у тому числі за порушення у сфері зовнішньоекономічної діяльності, є контролюючий орган.

Згідно із статтею 58 ПК України, контролюючий орган надсилає (вручає) платнику податків податкове повідомлення-рішення, якщо сума грошового зобов`язання платника податків, передбаченого податковим або іншим законодавством, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, розраховується контролюючим органом відповідно до статті 54 цього Кодексу (крім декларування товарів, передбаченого для громадян) або якщо за результатами перевірки контролюючим органом встановлено факт: невідповідності суми бюджетного відшкодування сумі, заявленій у податковій декларації; завищення розміру задекларованого від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток або від`ємного значення суми податку на додану вартість, розрахованої платником податків відповідно до розділу V цього Кодексу; заниження або завищення суми податкових зобов`язань, заявленої у податковій декларації, або суми податкового кредиту, заявленої у податковій декларації з податку на додану вартість, крім випадків, коли зазначене заниження або завищення враховано при винесенні інших податкових повідомлень-рішень за результатами перевірки.

Податкове повідомлення-рішення містить підставу для такого нарахування (зменшення) податкового зобов`язання та/або зменшення суми бюджетного відшкодування та/або зменшення від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток або від`ємного значення суми податку на додану вартість, або заниження чи завищення суми податкових зобов`язань, заявленої у податковій декларації, або суми податкового кредиту, заявленої у податковій декларації з податку на додану вартість; посилання на норму цього Кодексу та/або іншого закону, контроль за виконанням якого покладено на контролюючі органи, відповідно до якої був зроблений розрахунок або перерахунок грошових зобов`язань платника податків; суму грошового зобов`язання, що повинен сплатити платник податку; суму зменшеного бюджетного відшкодування та/або зменшення від`ємного значення результатів господарської діяльності або від`ємного значення суми податку на додану вартість; граничні строки сплати грошового зобов`язання та/або строки виправлення платником податків показників податкової звітності; попередження про необхідність складення та реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних податкової накладної/розрахунку коригування до неї або про необхідність виправлення помилок, допущених під час зазначення реквізитів податкової накладної, у випадках, передбачених цим Кодексом; попередження про наслідки несплати грошового зобов`язання або внесення виправлень до показників податкової звітності в установлений строк; граничні строки, передбачені цим Кодексом для оскарження податкового повідомлення-рішення.

До податкового повідомлення-рішення додається розрахунок податкового зобов`язання (за наявності) та штрафних (фінансових) санкцій.

Форма та порядок надіслання податкового повідомлення-рішення і розрахунку грошового зобов`язання визначається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику (пункт 58.1).

Податкове повідомлення-рішення надсилається (вручається) за кожним окремим податком, збором та/або разом із штрафними санкціями, передбаченими цим Кодексом, а також за кожною штрафною (фінансовою) санкцією за порушення норм іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на такий контролюючий орган, та/або пенею за порушення строків розрахунків у сфері зовнішньоекономічної діяльності.

У разі зменшення (збільшення) контролюючим органом суми бюджетного відшкодування та/або зменшення від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток або від`ємного значення суми податку на додану вартість платнику податків надсилаються (вручаються) окремі податкові повідомлення-рішення.

Контролюючий орган веде реєстр виданих податкових повідомлень-рішень щодо окремих платників податків (пункт 58.2).

Податкове повідомлення-рішення вважається належним чином врученим платнику податків (крім фізичних осіб), якщо його надіслано у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу.

Податкове повідомлення-рішення вважається надісланим (врученим) фізичній особі, якщо його вручено їй особисто чи її представникові, надіслано на адресу за місцем проживання або останнього відомого місцезнаходження фізичної особи з повідомленням про вручення або у порядку, визначеному пунктом 42.4 статті 42 цього Кодексу. У такому самому порядку надсилаються податкові вимоги та рішення про результати розгляду скарг.

У разі якщо вручити податкове повідомлення - рішення неможливо через помилку, допущену контролюючим органом, податкове повідомлення - рішення вважається таким, що не вручено платнику податків (пункт 58.3).

Згідно із пунктами 42.1 та 42.2 статті 42 ПК України, податкові повідомлення - рішення, податкові вимоги або інші документи, адресовані контролюючим органом платнику податків, повинні бути складені у письмовій формі, відповідним чином підписані та у випадках, передбачених законодавством, завірені печаткою такого контролюючого органу.

Статтею 30 ПК України, визначено, що податкова пільга - передбачене податковим та митним законодавством звільнення платника податків від обов`язку щодо нарахування та сплати податку та збору, сплата ним податку та збору в меншому розмірі за наявності підстав, визначених пунктом 30.2 цієї статті. Підставами для надання податкових пільг є особливості, що характеризують певну групу платників податків, вид їх діяльності, об`єкт оподаткування або характер та суспільне значення здійснюваних ними витрат. Платник податків вправі використовувати податкову пільгу з моменту виникнення відповідних підстав для її застосування і протягом усього строку її дії (пункти 30.1 30.3).

Податкова пільга надається шляхом: а) податкового вирахування (знижки), що зменшує базу оподаткування до нарахування податку та збору; б) зменшення податкового зобов`язання після нарахування податку та збору; в) встановлення зниженої ставки податку та збору; г) звільнення від сплати податку та збору (пункт 30.9).

До складу податку на майно входить податок на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки (підпункт 265.1.1 пункту 265.1 статті 265 ПК України).

Статтею 266 ПК України, визначено, що платниками податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки, є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості (підпункт 266.1.1 пункту 266.1).

Об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка (підпункт 266.2.1 пункту 266.2).

Не є об`єктом оподаткування будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств (підпункт «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2).

Базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток. База оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності (підпункти 266.3.1, 266.3.2 пункту 266.2).

Мотивована оцінка суду.

Виходячи із системного тлумачення норм Податкового кодексу України необхідно вказати, що законодавець у кожному буквеному пункті (від "а" до "л") передбачив конкретні умови, за наявності яких нерухомість не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Підпунктом "є" 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України визначено перелік об`єктів нерухомості, які не є об`єктом оподаткування, до яких віднесено будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств.

Підставою для звільнення платника податків від обов`язку щодо нарахування та сплати податків за правилами підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України є особливість, що характеризує об`єкт оподаткування.

Крім того, застосовуючи об`єктно-функціональний підхід до визначення податкової пільги у підпункті «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України законодавець ключовим критерієм обрав функціональне призначення будівлі, а не належність конкретному суб`єкту-платнику.

Сама по собі специфіка об`єкта оподаткування - наявність спеціального статусу будівлі, а саме статусу будівлі промисловості не може бути достатньою підставою для звільнення від оподаткування.

Обмежувальне тлумачення за рахунок введення додаткової ознаки надання пільги по сплаті податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, - звільнення від оподаткування за критерієм «будівлі промисловості», лише об`єктів нежитлової нерухомості промислових підприємств (юридичних осіб), по суб`єктному складу, не може бути застосовано, оскільки положеннями підпункту 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 Податкового кодексу України визначено, що платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Наданням пільги щодо сплати податку, звільненням від сплати податків, держава має на меті встановлення певного рівня соціального або економічного захисту відповідної категорії платників податків.

Встановлення законодавцем певних податкових пільг зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, як в даному випадку підпункт «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України, за своєю сутністю спрямоване на збалансування суспільних відносин у сфері справляння податків та мало на меті створити умови для стимулювання та зменшення податкового навантаження на тих платників податків фізичних та юридичних осіб, які є власниками певних об`єктів нерухомості, що використовуються за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва.

Державним комітетом України по стандартизації, метрології та сертифікації наказом від 17.08.2000 №507 затверджено і введено в дію Державний класифікатор будівель та споруд ДК 018-2000, який призначений для використання органами центральної та місцевої виконавчої та законодавчої влади, фінансовими службами, органами статистики та всіма суб`єктами господарювання (юридичними та фізичними особами) України.

Об`єктами класифікації в ДК 018-2000 є будівлі виробничого та невиробничого призначення та інженерні споруди різного функціонального призначення.

Відповідно до названого Державного класифікатора будівлі промисловості (криті будівлі промислового призначення, наприклад, фабрики, майстерні, бойні, пивоварні заводи, складальні підприємства тощо) віднесено до підрозділу "Будівлі нежитлові" (група 125 "Будівлі промислові та склади" клас 1251 "Будівлі промисловості").

До будівель промисловості відносяться об`єкти нерухомості, які відповідно до ДК 018-2000 належать до класу 1251 "Будівлі промисловості", що включає підкласи: 1251.1 "Будівлі підприємств машинобудування та металообробної промисловості"; 1251.2 "Будівлі підприємств чорної металургії"; 1251.3 "Будівлі підприємств хімічної та нафтохімічної промисловості"; 1251.4 "Будівлі підприємств легкої промисловості"; 1251.5 "Будівлі підприємств харчової промисловості"; 1251.6 "Будівлі підприємств медичної та мікробіологічної промисловості"; 1251.7 "Будівлі підприємств лісової деревообробної та целюлозно-паперової промисловості"; 1251.8 "Будівлі підприємств будівельної індустрії, будівельних матеріалів та індустрії, будівельних матеріалів та виробів, скляної та фарфоро-фаянсової промисловості"; 1251.9 "Будівлі інших промислових виробництв, включаючи поліграфічне".

Визначення приналежності будівлі до того чи іншого класу проводиться на підставі документів, що підтверджують право власності, з урахуванням класифікаційних ознак та функціонального призначення об`єкта нерухомості згідно з ДК 018-2000.

Обираючи за вихідне поняття «промисловість», у зв`язку з яким застосовується аналізована податкова пільга, законодавець пов`язує звільнення від сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, не тільки з його статусом (придатністю його застосування у виробничому промисловому циклі господарської діяльності без конкретизації видів промислового виробництва та організаційних форм у яких воно здійснюється), а й з використанням будівлі з метою провадження виробничої діяльності, тобто з використанням такої за цільовим призначенням для виготовлення промислової продукції.

Оскільки «будівлі промислові», які є у складі об`єктів нежитлової нерухомості виступають загальним критерієм визначення об`єкта оподаткування (підпункт «ґ» підпункту 14.1.129-1 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України), то встановлення пільги шляхом звільнення від оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, «будівель промисловості», зокрема виробничих корпусів, цехів, складських приміщень промислових підприємств (підпункт «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України) не свідчить про недостатню чіткість податкового законодавства, оскільки увівши певний загальний критерій «будівлі промислові», законодавець визначив спеціальний об`єкт (об`єкти) який звільнено від оподаткування, і зі змісту норми зрозуміло, яких об`єктів стосується така пільга.

Наданням пільги щодо сплати податку, звільненням від сплати податків, держава має на меті встановлення певного рівня соціального або економічного захисту відповідної категорії платників податків.

Встановлення законодавцем певних податкових пільг зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, як в даному випадку підпункт «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України, за своєю сутністю спрямоване на збалансування суспільних відносин у сфері справляння податків та мало на меті створити умови для стимулювання та зменшення податкового навантаження на тих платників податків фізичних та юридичних осіб, які є власниками певних об`єктів нерухомості, що використовуються за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва.

Зазначені висновки викладено у постанові Верховного Суду від 17.02.2020 у справі №820/3556/17, якою судова палата з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду вирішила частково відступити від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 15.05.2018 справа №806/2676/17, що застосування підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України можливе у разі дотримання двох обов`язкових умов, наявність будівель промисловості та їх перебування у власності промислових підприємств, та сформувати новий правовий висновок, відповідно до якого визначити, що застосування підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України можливе у разі якщо власниками об`єктів промисловості є фізичні та інші юридичні особи, в тому числі нерезиденти, та за умови (з врахуванням виду їх діяльності) використання таких об`єктів за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва (виготовлення промислової продукції будь-якого виду).

Аналогічні правові висновки Верховний Суд висловив у постановах від 01.02.2023 у справі № 2340/2419/18, від 01.02.2023 у справі № 2240/3410/18, які є релевантними з обставинами даної справи.

Відповідно до частин 4, 5 статті 13 Закону України від 02.06.2016 № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів», висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Суд встановив, що ОСОБА_1 є власником механічної майстерні загальною площею 501.1 кв. м та зерноскладу загальною площею 432.4 кв. м (а.с.12).

Вказані об`єкти нежитлової нерухомості переданні у користування на підставі договору оренди суб`єкту господарювання, ФОП ОСОБА_2 (а.с.18-23).

Зміст договору оренди свідчить про те, що з 01.01.2018 по 31.12.2018 орендар (ФОП ОСОБА_2 ) використовує орендоване приміщення виключно для здійснення підприємницької діяльності (пункти 2.1 та 4.1 договору).

Відповідно до частин 1 та 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Підпунктом 4.1.4 пункту 4.1 статті 4 ПК України, визначено, що до принципів податкового законодавства належить принцип «презумпції правомірності рішень платника податку». Так в, разі, якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов`язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу.

За правилами пункту 54.3 статті 54, 58.1 статті 58, статті 266 ПК України, контролюючий орган самостійно визначає суму грошового зобов`язання із сплати податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки, про що надсилає податкове повідомлення-рішення. При цьому, якщо визначення ставки податку належить до виключних повноважень органу місцевого самоврядування (пункту 266.5), то питання бази оподаткування - належить до виключних повноважень контролюючого органу (пункту 266.3). База оподаткування, визначається з дотримання з використанням даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (підпункт 266.3.2 пункту 266.3), зокрема серед об`єктів нежитлової нерухомості, яка є об`єктом оподаткування (пункт 266.2) та висновуючись з того, що підпунктом 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України, наведено виключний перелік об`єктів нерухомості, які не є об`єктом оподаткування.

Наведені норми матеріального та процесуального права у спірних правовідносинах потрібно розуміти так, що у взаємовідносинах контролюючого органу та платника податків ініціативи завжди належить першому. Якщо платник податків розумним чином обґрунтовує приналежність об`єкту нерухомості до тих, які не є об`єктом оподаткування (підпункт 266.2.2 пункт 266.2 статті 266), то контролюючий орган повинен такі сумніви спростовувати. Обґрунтування «розумним чином» полягає в обов`язку платника податків підтвердити обставини, на які він покликається належними, достовірними, допустимими та достатніми засобами доказування (статті 73-76 КАС). Наведене не покладає обов`язок доказування на платника податків, а наголошує на тому, що звинувачення контролюючого органу в неправомірній поденці повинно відповідати законній меті та не може засновуватись на ухиленні від сплати податків.

В цій справі позивач підтвердив факт належності на праві власності механічної майстерні та зерноскладу, а також вказав на їх використання суб`єктом господарювання в підприємницькій діяльності за цільовим призначенням.

Доводи контролюючого органу засновуються виключно власному тлумаченні підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України.

Суд наголошує на тому, шо норма підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України в розрізі основоположного принципу єдиного підходу до встановлення податків і зборів, передбаченого підпунктом 4.1.11 пункту 4.1 статті 4 Податкового кодексу України, і принципу нейтральності оподаткування, встановленого у підпункті 4.1.8 пункту 4.1 статті 4 Податкового кодексу України, не містить жодних виключень, обмежень чи застережень щодо включення будівель промисловості, що належать на праві приватної власності фізичним особам, до об`єктів, які не оподатковуються в силу закону за умови використання таких об`єктів за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва (виготовлення промислової продукції будь-якого виду).

Таким чином, контролюючим органом помилково віднесено належні позивачу нежитлові будівлі до категорії об`єктів оподаткування, що не мають пільг із сплати податку. У зв`язку із чим, не заслуговують на увагу доводи відповідача про неможливість застосування визначеної законом пільги щодо оподаткування об`єктів промисловості внаслідок не безпосереднього використання їх за цільовим призначенням позивачем, а передачі для здійснення виробництва іншому суб`єкту господарювання, оскільки станом на 2018 рік такі обмеження законом не були встановлені.

Відповідно до частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Як свідчать обставини справи, ГУ ДПС у Тернопільській області під час прийняття податкового повідомлення - рішення №0-1915 від 22.05.2019 діяло в межах наданих повноважень, однак не підставі та не у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, не обґрунтовано, без з`ясування всіх обставин, які мають значення для прийняття рішення, непропорційно, тобто без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів платника податків і цілям, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), тобто з порушенням критеріїв, які передбачені частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Отже, ППР №0-1915 від 22.05.2019, є протиправним та підлягає скасуванню, що свідчить про наявність підстав для задоволення позову.

Позивачем за звернення до окружного адміністративного суду із позовною заявою сплачено судовий збір в розмірі 1073,6 грн (дублікат квитанції Р24А743151044D54844 від 20.01.2023), який підлягає стягненню в його користь з Головного управління Державної податкової служби у Тернопільській області, як наслідок ухвалення рішення про задоволення позову (статті 132, 139, 143 Кодексу адміністративного судочинства України).

Керуючись статтями 2, 12, 90, 132, 139, 143, 241-246, 255, 293, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати винесене Головним управлінням Державної податкової служби у Тернопільській області податкове повідомлення-рішення №0-1915 від 22.05.2019, яким ОСОБА_1 визначено суму податкового зобов`язання за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості за 2018 рік в розмірі 29 795,87 грн.

Стягнути з Головного управління Державної податкової служби у Тернопільській області в користь ОСОБА_1 понесені судові витрати у виді сплаченого судового збору за звернення до суду в сумі 1073,6 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до частини першої статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Згідно із статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повне судове рішення складено 27 лютого 2023 року.

Реквізити учасників справи:

позивач:

- ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 РНОКПП НОМЕР_1 );

відповідач:

- Головне управління ДПС у Тернопільській області (місцезнаходження: вул. Білецька, 1,м. Тернопіль,46003 ).

Головуючий суддя Баб`юк П.М.