Справа № 520/9934/22
Суддя: Зоркіна Ю.В.
Дата ухвалення: 2023-02-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

24 лютого 2023 року № 520/9934/22

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Зоркіної Ю.В, розглянувши за правилами спрощеного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп. НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (м.Харків, майдан Свободи,5, Держпром,3 під., ) про визнання дій протиправними , зобов`язання вчинити дії та стягнення моральної шкоди,

установив:

Позивач звернувся до суду з зазначеним адміністративним позовом, у якому просить суд:

визнати дії Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області щодо відмови в призначенні ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ; РНОКППП НОМЕР_1 ), починаючи з 03.10.2022 р пенсії в разі втрати годувальника згідно Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», протиправними;

зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області призначити та виплачувати ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ; РНОКППП НОМЕР_1 ), починаючи з 03.10.2022 р пенсію в разі втрати годувальника згідно Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» в розмірі 30% грошового забезпечення, встановленого на підставі довідки про розмір грошового забезпечення, виданої Управлінням Служби безпеки України в Харківській області № 2948 від 27.11.2020 р. та без обмеження загального перерахованого розміру пенсії ОСОБА_1 максимальним розміром, встановленим ч. 7 ст. 43 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби.

стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ; РНОКППП НОМЕР_1 ) моральну шкоду, завдану в результаті протиправної відмови в призначенні пенсії в разі втрати годувальника у відповідності до згідно Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», в розмірі 45630,00 грн.

В обґрунтування позову позивач зазначила, отримує пенсію за віком, яка призначена відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування". 03.10.2020 позивач звернулась до Головного управління пенсійного фонду України в Харківській області із заявою про перехід на виплату пенсії по втраті годувальника за померлого чоловіка, пенсіонера СБУ, однак рішенням від 06.10.2022 Головного управління пенсійного фонду України в Харківській області в призначенні пенсії в разі втрати годувальника відмовлено у зв`язку з тим, що в наданих документах були виявлені розбіжності в свідоцтві про укладення шлюбу та свідоцтві про смерть в зазначенні місця народження ОСОБА_2 . Крім того, після подачі уточнюючих документів, управлінням протиправно відмовлено ОСОБА_1 у призначенні пенсійної виплати. Вказані обставини зумовили позивача звернутись до суду із вказаним позовом.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду прийнято адміністративний позов до розгляду, відкрито спрощене провадження в порядку передбаченому ст.262 КАС України та запропоновано відповідачу надати відзив на позов.

Згідно з положеннями ч.4 ст.229 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Згідно з положеннями ч.2-5 ст.262 КАС України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Представником Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області подано відзив на адміністративний позов, у якому останній просив в задоволенні позовних вимог відмовити та зазначив, що долучені до заяви про призначення пенсії документи містять розбіжності, а тому в управління відсутні правові підстави для призначення пенсії позивачу.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 12.05.1967 перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2 та на момент виникнення спірних правовідносин отримувала пенсію за віком.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 .

До смерті ОСОБА_2 , перебував на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Харківській області та отримував пенсію за вислугу років, відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" №2262-ХІІ від 09.04.1992 з 02.09.2000.

03.10.2022 ОСОБА_1 звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області із заявою про призначення їй пенсії у разі втрати годувальника.

Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області рішенням від 06.10.2022 відмовило у призначенні пенсії у разі втрати годувальника. Відмова мотивована тим, що в наданих документах виявлені розбіжності в свідоцтві про укладання шлюбу та у свідоцтві про смерть в зазначенні місця народження ОСОБА_2 .

26.10.2022 ОСОБА_1 повторно звернулась до відповідача із заявою та додатковими документами для призначення їй пенсії.

Листом №2000-0309-8/77037 від 07.11.2022 позивачу роз`яснено, що надані документи не усувають виявлені розбіжності в документах та рекомендовано звернутися до суду за встановленням юридичного факту.

На переконання позивача, відповідач протиправно відмовив їй у призначенні пенсії у разі втрати годувальника, що і стало підставою для звернення до суду з даним адміністративним позовом.

Позивач, не погодившись із вищевказаним рішенням звернулася до суду з позовом в цій справі.

Вирішуючи даний спір, суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

За приписами пункту 6 частини першої статті 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

За змістом частини першої статті 9 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" №1058-IV від 09.07.2003 (надалі - Закон №1058-IV) відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Згідно з частиною третьою статті 36 Закону №1058-IV до членів сім`ї, які вважаються такими, що були на утриманні померлого годувальника, відносяться особи, зазначені в частині другій цієї статті, якщо вони: 1) були на повному утриманні померлого годувальника; 2) одержували від померлого годувальника допомогу, що була для них постійним і основним джерелом засобів до існування. Члени сім`ї померлого годувальника, для яких його допомога була постійним і основним джерелом засобів до існування, але які й самі одержували пенсію, мають право, за бажанням, перейти на пенсію у зв`язку з втратою годувальника.

З огляду на положення статті 36 Закону №1058-IV позивач у зв`язку з втратою годувальника виявила намір скористатися своїм правом на перехід на пенсію у зв`язку з втратою годувальника.

Частиною 1 ст.29 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» № 2262-ХІІ (далі Закон № 2262-ХІІ) пенсії в разі втрати годувальника сім`ям військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом призначаються, якщо годувальник помер у період проходження служби або не пізніше 3 місяців після звільнення зі служби чи пізніше цього строку, але внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних у період проходження служби, а сім`ям пенсіонерів з числа цих військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом - якщо годувальник помер у період одержання пенсії або не пізніше 5 років після припинення її виплати.

Згідно ч. 2 ст.30 Закону № 2262-ХІІ незалежно від перебування на утриманні годувальника пенсія призначається: непрацездатним дітям; непрацездатним батькам і дружині (чоловікові), якщо вони після смерті годувальника втратили джерело засобів до існування, а також непрацездатним батькам і дружині (чоловікові) військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які загинули чи померли або пропали безвісти в період проходження служби або пізніше внаслідок поранення, контузії, каліцтва чи захворювання, що мали місце під час служби.

Приписами п.б ч.1 ст.36 Закону № 2262-ХІІ пенсії в разі втрати годувальника призначаються в таких розмірах: б) сім`ям військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які померли внаслідок каліцтва, одержаного в результаті нещасного випадку, не пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби (службових обов`язків), або внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням служби, - 30 процентів заробітку годувальника на кожного непрацездатного члена сім`ї.

До заяви про призначення призначення пенсії по втраті годувальника у зв`язку зі смертю її чоловіка, додані усі необхідні документи, однак пенсійним органом відмовлено у призначенні пенсії, оскільки під час аналізу представлених документів та матеріалів пенсійної справи встановлено відмінності, а саме - місце народження годувальника в свідоцтві про одруження не відповідають даним про місце народження в свідоцтві про смерть.

Таким чином, єдиною підставою, що слугувала для відмови в призначенні одноразової грошової допомоги, є розбіжності в місці народження чоловіка, ОСОБА_2

Разом з тим, позивачем до позовної заяви надано докази, які спростовують доводи пенсійного органу та дійсно підтверджують, що вона та померлий ОСОБА_2 були чоловіком та дружиною, з огляду на наступне.

Так, зі свідоцтва про одруження, виданого 12.05.1967 серії НОМЕР_2 , вбачається, що 12.05.1967 одружились ОСОБА_3 1946 року народження та ОСОБА_2 , 1942 року народження, яким присвоєно прізвища після укладення шлюбу ОСОБА_4 .

Відповідно до свідоцтва про смерть, виданого виконавчим комітетом Пісочинської селищної ради Харківського району Харківської області , серії НОМЕР_3 , стосовно ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , померлий народився в с. Ворскла Яковлівського району, Бєлгородської області (а.с. 12).

Згідно з копією паспорта серії НОМЕР_4 , виданого МВМ Дзержинського РВ ХМУ УМВС України в Харківській області на ім`я ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , також вбачається, що померлий народився в с. с. Ворскла Яковлівського району, Бєлгородської області, та уклав шлюб 12.05.1967 року з ОСОБА_3 .

Відповідачем при розгляді заяви позивача не враховано, що формальні неточності у документах, за загальним правилом, не можуть бути підставою для органів пенсійного фонду для обмеження особи у реалізації конституційного права на соціальний захист.

Аналогічна правова позиція Верховного Суду, викладена у рішенні від 30.09.2019, справа №638/18467/15-а.

Згідно ч. 5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

При цьому, наведена відповідачем в рішенні від 06.10.2022 року підстава для відмови у призначенні одноразової грошової допомоги у разі втрати годувальника, не передбачена чинним законодавством.

За таких обставин, надаючи оцінку всім доказам у їх сукупності, суд погоджується з доводами позивача про наявність у неї права на призначення одноразової грошової допомоги у разі втрати годувальника.

Як вбачається із змісту позовних вимог, позивач просить суд визнати дії Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області щодо відмови в призначенні, починаючи з 03.10.2022 р пенсії в разі втрати годувальника згідно Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», протиправними.

Проте у спірних правовідносинах відповідачем прийнято рішення від 06.10.2022 про розгляд заяви про призначення пенсії в разі втрати годувальника , передбаченої Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби , та деяких інших осіб», яке є актом індивідуальної дії та створює для позивача відповідні наслідки.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, обираючи належний та ефективний спосіб захисту порушеного права позивача, суд дійшов висновку, що достатнім і ефективним способом захисту порушених прав позивача є прийняття судом рішення про визнання протиправними та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 06.10.2022 про розгляд заяви ОСОБА_1 про призначення пенсії в разі втрати годувальника , передбаченої Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби , та деяких інших осіб» та зобов`язання Головного управління пенсійного фонду України в Харківській області призначити ОСОБА_1 з 03.10.2022 р пенсію в разі втрати годувальника згідно Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» в розмірі 30% грошового забезпечення померлого чоловіка

Щодо позовної вимоги в частині зобов`язання відповідача визначити розмір грошового забезпечення померлого чоловіка позивачки для обчислення пенсії на підставі довідки про розмір грошового забезпечення, виданої Управлінням Служби безпеки України в Харківській області № 2948 від 27.11.2020 р. та без обмеження загального перерахованого розміру пенсії максимальним розміром, встановленим ч. 7 ст. 43 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, то в цій частині вимог позов задоволенню не підлягає, т.я є такою що спрямована на майбутнє, оскільки відповідачем не вчинено дій щодо призначення пенсії та відповідно не визначено розмір останньої, а отже, є відсутнім порушене право.

Щодо позовної вимоги в частині стягнення моральної шкоди в розмірі 45630,00 грн, суд зазначає таке.

Частинами 1-3 статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Загальноприйняті підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі №464/3789/17. Так, моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій.

Як зазначив Верховний Суд: «Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого».

Розглядаючи справу, суд визначає, чи була завдана особі моральна шкода. Крім того, суд встановлює розмір відшкодування. Власне, завдання потерпілого або його представника полягає в переконанні суду в необхідності та доцільності відшкодування моральної шкоди.

У позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено: в чому полягає ця шкода; якими неправомірними діями (бездіяльністю) її заподіяно; якими доказами вона підтверджується.

Тобто, позивач повинен довести факт завдання йому моральної шкоди, надати належні докази того, що саме дії та бездіяльність відповідача призвела до матеріальних втрат і душевних страждань, що вимагає від позивача додаткових зусиль для організації його життя.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від: характеру правопорушення; глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації; ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування; інших обставин, які мають істотне значення.

Слід зауважити, що для вирішення питання щодо відшкодування шкоди обов`язково необхідно встановити наявність одночасно трьох складових: підтвердження факту заподіяної шкоди правам заявника саме внаслідок протиправного діяння її заподіювача, наявність причинно-наслідкового зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Суд звертає увагу на те, що позивачем не зазначено конкретних фактів, які б у системному зв`язку з протиправними діями відповідача утворювали підстави для стягнення з відповідача моральної шкоди.

В обґрунтування наявності підстав для стягнення моральної шкоди позивач зазначає лише, що його моральні страждання - емоції, безпосередньо пов`язані з протиправною поведінкою відповідача і знаходяться з нею в причинному зв`язку.

Разом з тим, позивачем не надано жодних доказів заподіяння йому моральних страждань протиправною поведінкою відповідача по справі, зокрема, доказів погіршення здоров`я (медичних довідок, висновків тощо) або настання інших втрат немайнового характеру внаслідок моральних страждань, або інших негативних явищ, що настали внаслідок незаконних дій або бездіяльності відповідача, які у розумінні ст. 23 ЦК України є підставою для відшкодування моральної шкоди.

Виходячи із зазначеного, суд приходить до висновку, що позивачем не обґрунтовано наявності страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин, причинного зв`язку між шкодою та протиправними діями відповідача, відповідно до яких заподіяно шкоду, яку саме заподіяно шкоду та в чому вона полягає.

Саме по собі твердження позивача про заподіяння йому шкоди не є підставою для стягнення з державного бюджету на його користь моральної шкоди, оскільки позивачем доводиться, а судом оцінюється наявність та розмір такої шкоди в кожному окремому випадку.

Наведене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, сформованою у постановах від 04.07.2019 у справі № 823/628/17, від 03.09.2020 у справі № 520/3061/19.

Щодо посилання позивача на методику професора О.М. Ерделевського для визначення розміру моральної шкоди, суд зауважує, що 29.01.2016 рішенням Координаційної ради з проблем судової експертизи при Міністерстві юстиції України методика О. М. Ерделевського виключена з Реєстру методик проведення судових експертиз, затверджених наказом Міністерства Юстиції України.

Відповідно до ч.1.2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Керуючись статтями 14, 243-246, 293, 295-296 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 06.10.2022 про розгляд заяви ОСОБА_1 про призначення пенсії в разі втрати годувальника , передбаченої Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби , та деяких інших осіб»

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області призначити ОСОБА_1 з 03.10.2022 р пенсію в разі втрати годувальника згідно Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» в розмірі 30% грошового забезпечення померлого чоловіка ОСОБА_2

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Зоркіна Ю.В.