Справа № 200/11366/21
Суддя: Гайдар Андрій Володимирович
Дата ухвалення: 2023-02-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2023 року справа №200/11366/21

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: Гайдара А.В., Казначеєва Е.Г., Сіваченка І.В., секретар судового засідання - Біліченко В.П., за участю представників відповідача - Войчук І.В., Зарудного А.В., розглянув у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 22 грудня 2021 року у справі № 200/11366/21 (головуючий суддя І інстанції - Аляб`єв І.Г.) за позовом ОСОБА_1 до Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

На адресу Донецького окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України, Національної поліції України в якому позивач просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані щорічну чергову основну оплачувану відпустку за 2015 рік у кількості 3 діб, додаткові оплачувані відпустки за 2019 та 2020 роки у кількості 17 діб, відпустки як учаснику бойових дій за 2016, 2017, 2018, 2019, 2020 та 2021 роки у кількості 84 діб;

- стягнути з Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні відпусток: щорічної чергової основної оплачуваної відпустки за 2015 рік у кількості 3 діб в сумі 2 290, 98 грн. (дві тисячі двісті дев`яносто гривень дев`яносто вісім копійок), додаткової оплачуваної відпустки за 2019 та 2020 роки у кількості 17 діб в сумі 12 982, 22 грн. (дванадцять тисяч дев`ятсот вісімдесят дві гривні двадцять дві копійки); додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2016, 2017, 2018, 2019, 2020 та 2021 роки у кількості 84 діб в сумі 64 147, 44 грн. (шістдесят чотири тисячі сто сорок сім гривень сорок чотири копійки);

- стягнути з Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку з дати звільнення по день винесення рішення у справі;

- стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України на користь ОСОБА_1 судові витрати, що складаються з суми витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000 (десять тисяч) гривень.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 08 липня 2021 року позовні вимоги задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані щорічну чергову основну оплачувану відпустку за 2015 рік у кількості 3 діб, додаткові оплачувані відпустки за 2019 та 2020 роки у кількості 17 діб, відпустки як учаснику бойових дій за 2016, 2017, 2018, 2019, 2020 та 2021 роки у кількості 84 діб.

Стягнуто з Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні відпусток: щорічної чергової основної оплачуваної відпустки за 2015 рік у кількості 3 діб в сумі 2 290, 98 грн. (дві тисячі двісті дев`яносто гривень дев`яносто вісім копійок), додаткової оплачуваної відпустки за 2019 та 2020 роки у кількості 17 діб в сумі 12 982, 22 грн. (дванадцять тисяч дев`ятсот вісімдесят дві гривні двадцять дві копійки); додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2016, 2017, 2018, 2019, 2020 та 2021 роки у кількості 84 діб в сумі 64 147, 44 грн. (шістдесят чотири тисячі сто сорок сім гривень сорок чотири копійки).

Стягнуто з Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку з дати звільнення по день винесення рішення у справі в розмірі 15 000 (п`ятнадцять тисяч) гривень. В задоволені решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з вищевказаним судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального процесуального права, просив суд скасувати удове рішення та відмовити у задоволені позовних вимог у повному обсязі

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що діючим законодавством не передбачено право на перенесення додаткових відпусток на інший календарний рік та на проведення їх компенсації.

Зазначає, що позивач проходив службу в управлінні стратегічних розслідувань в Донецькій області Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України, але звертає позовні вимоги про стягнення компенсації за невикористані календарні дні відпусток і за попередні роки до Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України, що є неприпустимим.

Зважаючи на вищевикладене, позивач не має права на грошову компенсацію за невикористані відпустки у 2015-2020 роках, адже виплаті підлягає компенсація за невикористану відпустку саме в році звільнення.

Вважає, що розрахунок грошової компенсації, здійснений судом першої інстанції неправильно.

Представники відповідача в судовому засіданні надали пояснення, аналогічні викладеним в апеляційній скарзі, просили суд її задовольнити.

Позивач в судове засідання не з`явився, про дату та місце розгляду справи повідомлявся судом належним чином.

Суд апеляційної інстанції, заслухав доповідь судді-доповідача, пояснення представників відповідача, перевірив матеріали справи і обговорив доводи апеляційної скарги, перевірив юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідив правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне змінити рішення суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , (РНОКПП НОМЕР_1 ) є громадянином України, має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни-учасників бойових дій

Рішенням комісії Національної поліції України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, учасниками війни поліцейських, державних службовців та інших працівників Національної поліції України від 11.02.2016 № 2/І/V/17 позивачу надано статус учасника бойових дій

Наказом Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України від 14.06.2021 №189о/с майора поліції ОСОБА_1 звільнено зі служби в поліції на підставі п.7 ч.1 ст.77 (за власним бажанням) з 21.06.2021.

Листом Департаменту захисту економіки Національної поліції України від 19.08.2021 № 25аз ОСОБА_1 надана відповідь у якій роз`яснено механізм призначення грошової компенсації за невикористані дні відповідних відпусток. Зазначено, що залишок невикористаної щорічної основної чергової оплачуваної відпустки за 2015 рік становить 3 доби; залишок невикористаної додаткової відпустки за 2019 рік- 8 діб. За період з 2016 по 2019 роки відпустка як учаснику бойових дій не надавалася.

Листом Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України від 30.07.2021 №Є-990 повідомлено ОСОБА_1 , що залишок невикористаної відпустки за 2020 рік становить 9 діб

Спірним питанням даної справи є правомірність заявлених вимог позивача.

Суд апеляційної інстанції частково погоджується з таким висновком суду першої інстанції та зазначає наступне.

Закон України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 №580-VIII (далі - Закон №580-VIII) визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України.

Відповідно до частин першої та третьої ст. 59 Закону №580-VIII служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень. Рішення з питань проходження служби оформлюються письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік і форма яких установлюються Міністерством внутрішніх справ України.

Закон України «Про відпустки» установлює державні гарантії права на відпустки, визначає умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи.

Згідно зі статтею 4 Закону України «Про відпустки установлюються такі види відпусток: 1)щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством; 2)додаткові відпустки у зв`язку з навчанням (статті13,14і15цьогоЗакону); 3)творча відпустка (стаття 16 цього Закону); 3-1) відпустка для підготовки та участі в змаганнях (стаття 16-1 цього Закону); 4)соціальні відпустки: відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами (стаття 17 цього Закону); відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (стаття 18 цього Закону); відпустка у зв`язку з усиновленням дитини (стаття 18-1 цього Закону); додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (стаття 19 цього Закону); 5)відпустки без збереження заробітної плати (статті25,26цьогоЗакону). Законодавством, колективним договором, угодою та трудовим договором можуть установлюватись інші види відпусток.

У разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (ч. 1 ст. 24 Закону України «Про відпустки»).

Аналогічні положення містяться в частині першій ст. 83 КЗпП України.

Відповідно до частин дев`ятої, десятої та одинадцятої ст. 93 Закону №580-VIII поліцейським у рік звільнення за власним бажанням, за віком, через хворобу чи скорочення штату в році звільнення, за їх бажанням, надається чергова відпустка, тривалість якої обчислюється пропорційно з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожний повний місяць служби в році звільнення. За невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до закону. Відкликання поліцейського із чергової відпустки, як правило, забороняється. У разі крайньої необхідності відкликання з чергової відпустки може бути дозволено керівнику територіального органу поліції. За бажанням поліцейського невикористана частина відпустки може бути приєднана до чергової відпустки на наступний рік.

Аналізуючи наведені норми законодавства, вбачається, що законом не виключаються випадки, коли поліцейським відпустка не буде використана протягом календарного року. Не передбачено позбавлення поліцейського права на відпустку, яке він уже отримав в попередньому календарному році. Водночас надано право працівнику використати право на відпустку за попередній рік одночасно з черговою відпусткою наступного року.

Таким чином, у наступному календарному році, в тому числі і за умови, що він є роком звільнення, поліцейський має гарантоване право на чергову відпустку за поточний календарний рік та на відпустки (основні і додаткові), що не були використані в попередніх роках, що виражається в праві на отримання грошової компенсації за весь час невикористаної оплачуваної відпустки, незалежно від часу набуття права на таку відпустку, оскільки відпустки за попередні роки також є невикористаними в році звільнення та не можуть бути залишені без розрахунку з поліцейським, адже це суперечить суті та гарантіям як трудового, так і спеціального законодавства в частині реалізації права на відпочинок.

Рішенням Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року №8-рп/2002 в справі за конституційним поданням Президента України щодо офіційного тлумачення положень частин другої, третьої статті 124 Конституції України (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) зазначено, що при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми, у яких визначені основні трудові права працівників - КЗпП України.

З огляду на відсутність правового врегулювання питання компенсації невикористаної частини відпустки поліцейському за минулі роки положеннями Закону №580-VIII і Порядком МВС №260, суд дійшов висновку, що при вирішенні вказаного спору підлягають застосуванню приписи КЗпП України і Закону України «Про відпустки».

Так, відповідно до частини першої ст. 24 Закону України «Про відпустки» і частини першої ст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Отже, у випадку звільнення поліцейських з органів Національної поліції України їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні, як основної, так і додаткової відпустки.

Дана правова позиція узгоджується із позицією викладеною в постанові Верховного Суду від 19 січня 2021 року по справі №160/10875/19.

З матеріалів справи вбачається наступне.

Листом Департаменту захисту економіки Національної поліції України від 19.08.2021 № 25аз ОСОБА_1 надана відповідь у якій зазначено, що залишок невикористаної щорічної основної чергової оплачуваної відпустки за 2015 рік становить 3 доби; залишок невикористаної додаткової відпустки за 2019 рік- 8 діб

Листом Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України від 30.07.2021 №Є-990 повідомлено ОСОБА_1 , що залишок невикористаної відпустки за 2020 рік становить 9 діб

Виходячи з відомостей зазначених у цих листах залишок невикористаної щорічної основної чергової оплачуваної відпустки за 2015 рік становить 3 доби; залишок невикористаної відпустки за 2020 рік становить 17 діб.

Доводи апеляційної скарги відповідача в цій частині є неприйнятними.

Щодо додаткових відпусток позивача, суд зазначає наступне.

Статтею 16-2 Закону України "Про відпустки" передбачено, що учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", особам, реабілітованим відповідно до Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років", із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.

Відповідно до п. 12 ст. 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" учасникам бойових дій надаються пільги (серед іншого) з використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.

Таким чином, на час прийняття наказу про звільнення позивача, відповідачем протиправно не було проведено з позивачем усіх необхідних розрахунків щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015-2021 роки тривалістю 84 календарних днів.

Щодо розрахунку розміру компенсаційних виплат по основній та додатковій відпусткам, суд зазначає наступне.

Суд першої інстанції при вищевказаному розрахунку використав розрахунки позивача, викладені в позові.

Однак, разом із апеляційною скаргою відповідачем надана довідка, в якій зазначено, що середній розмір грошової компенсації за невикористану в році звільнення відпустку складає 417,98 грн., яку суд апеляційної інстанції приймає як належний та допустимий доказ з огляду на положення ст.73-75 КАС України.

Відтак, з відповідача належить стягнути суми:

грошової компенсації за невикористані календарні дні відпусток:

щорічної чергової основної оплачуваної відпустки за 2015 рік у кількості 3 діб в сумі 1 253,94 грн. (3 доби *417,98 грн.);

додаткової оплачуваної відпустки за 2019 та 2020 роки у кількості 17 діб в сумі 7 105,66 грн. (17*417,98 грн.);

додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2016, 2017, 2018 роки у кількості 84 діб в сумі 25 110,32 грн. (84*417,98 грн.).

В іншій частині вирішення позовних вимог рішення суду першої інстанції сторонами не оскаржувалось, тому не є предметом апеляційного перегляду з огляду на вимоги КАС України.

Відповідно до положень ч.1 ст. 317 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового судового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального та процесуального права

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне рішення суду першої інстанції - змінити.

Керуючись статтями 250, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 22 грудня 2021 року у справі № 200/11366/21 - задовольнити частково.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 22 грудня 2021 року у справі № 200/11366/21 - змінити.

Абзац третій резолютивної частини рішення Донецького окружного адміністративного суду від 22 грудня 2021 року у справі № 200/11366/21 викласти в наступній редакції:

«Стягнути з Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України (місцезнаходження: вул.Академіка Богомольця, буд.10, м.Київ, 01601; ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) грошову компенсацію за невикористані календарні дні відпусток: щорічної чергової основної оплачуваної відпустки за 2015 рік у кількості 3 діб в сумі 1253 (одна тисяча двісті п`ятдесят три) грн. 94 коп.; додаткової оплачуваної відпустки за 2019 та 2020 роки у кількості 17 діб в сумі 7 105 (сім тисяч сто п`ять) грн. 66 коп.; додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2016, 2017, 2018, 2019, 2020 та 2021 роки у кількості 84 діб у сумі 35 110 (тридцять п`ять тисяч сто десять) грн. 32 коп.».

В іншій частині рішення Донецького окружного адміністративного суду від 22 грудня 2021 року у справі № 200/11366/21 - залишити без змін.

Вступну та резолютивну частини постанови проголошено в судовому засіданні 20 лютого 2023 року.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку встановленому ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 27 лютого 2023 року.

Судді А.В. Гайдар

Е.Г. Казначеєв

І.В. Сіваченко