Справа № 440/6772/22
Суддя: Бартош Н.С.
Дата ухвалення: 2023-02-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2023 р.Справа № 440/6772/22
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Бартош Н.С.,

Суддів: Подобайло З.Г. , Григорова А.М. ,

за участю секретаря судового засідання Дуднік Н.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Офісу Генерального прокурора на рішення Полтавського окружного адміністративного суду (головуючий І інстанції Супрун Є.Б.) від 29.08.2022 по справі № 440/6772/22

за позовом ОСОБА_1

до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України

третя особа Офіс Генерального прокурора

про визнання протиправною та скасування постанови,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовом до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України третя особа Офіс Генерального прокурора, в якому просив визнати протиправною та скасувати постанову Відділу від 21.07.2022 про закінчення виконавчого провадження №64402888.

В обґрунтування позовних вимог вказує, що приймаючи оскаржувану постанову виконавець дійшов помилкового висновку про наявність підстав для закриття виконавчого провадження, оскільки боржником не було виконане рішення суду, на підставі якого відкрито виконавче провадження.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 29.08.2022 року адміністративний позов задоволено.

Визнано протиправною та скасовано постанову державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 21.07.2022 про закінчення виконавчого провадження №64402888.

Стягнуто на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 992 грн 40 коп.

Офіс Генерального прокурора не погодився з рішенням суду першої інстанції та подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказує, що задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо протиправності оскаржуваної постанови. Вказує, що Офісом, як боржником у виконавчому провадженні, рішення суду у справі №440/466/20 виконано повно та фактично - поновлено ОСОБА_1 на посаді, відповідний запис внесено до трудової книжки стягувача. Пояснює, що трудові відносини Генеральної прокуратури України з ОСОБА_1 припинилися з 24.12.2019, тоді як Офіс згідно з наказом Генерального прокурора від 23.12.2019 №351 розпочав роботу лише з 02.01.2020. Оскільки позивач проходив службу в Генеральній прокуратурі України, що підтверджується записами в трудовій книжці, то й відсутні підстави для поновлення його в Офісі Генерального прокурора, оскільки посади не є рівнозначними та Законом №113-ІХ визначено, що переведення прокурорів можливе лише за результатами успішного проходження ними атестації. А тому захист прав позивача у спосіб поновлення на посаді в Офісі Генерального прокурора не відповідає ст. 235 КЗпП України.

Позивач письмовий відзив на апеляційну скаргу не подав.

Відповідач надав письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому підтримав її та просив задовольнити.

За правилами ч. 1 ст. 287 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Суд апеляційної інстанції розглядає справу у десятиденний строк після закінчення строку на апеляційне оскарження з повідомленням учасників справи (ч. 7 ст. 287КАС України).

Відповідно до ст. 268 КАС України у справах, визначених, зокрема ст. 286 КАС України, щодо подання позовної заяви та про дату, час і місце розгляду справи суд негайно повідомляє відповідача та інших учасників справи шляхом направлення тексту повістки на офіційну електронну адресу, а за її відсутності - кур`єром або за відомими суду номером телефону, факсу, електронною поштою чи іншим технічним засобом зв`язку. Учасник справи вважається повідомленим належним чином про дату, час та місце розгляду справи, визначеної частиною першою цієї статті, з моменту направлення такого повідомлення працівником суду, про що останній робить відмітку у матеріалах справи, та (або) з моменту оприлюднення судом на веб-порталі судової влади України відповідної ухвали про відкриття провадження у справі, дату, час та місце судового розгляду. Неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій.

Сторони та третя особа повідомлялася про дату, час і місце розгляду справи, з урахуванням особливостей, що визначені ст. 268 КАС України, а також шляхом розміщення на веб-порталі Судова влада повідомлення про виклик у судове засідання учасників справи.

Представник позивача надав до суду заяву, в якій просив провести розгляд справи без його участі.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 16.06.2020 у справі №440/466/20, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 06.10.2020 року, задоволено позов ОСОБА_1 до Генерального прокурора Рябошапки Р.Г., Офісу Генерального прокурора про визнання протиправними та скасування рішення та наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволено.

Визнано протиправним та скасовано рішення кадрової комісії № 1 "Про неуспішне проходження прокурором атестації" від 10.12.2019 № 5/2, згідно з яким заступника начальника Департаменту нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні та координації правоохоронної діяльності начальника управління нагляду за додержанням законів органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю Генеральної прокуратури України ОСОБА_1 неуспішно пройшов атестацію.

Визнано протиправним та скасовано наказ Генеральної прокуратури України від 21.12.2019 № 2104ц про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника Департаменту нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні та координації правоохоронної діяльності начальника управління нагляду за додержанням законів органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю Генеральної прокуратури України та органів прокуратури на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України "Про прокуратуру" з 24.12.2019.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді в Офісі Генерального прокурора, рівнозначній, яку позивач обіймав в Генеральній прокуратурі України станом на день звільнення 24.12.2019.

Стягнуто з Офісу Генерального прокурора України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 25.12.2019 по 16.06.2020 у сумі 241491,12 грн з відповідним відрахуванням обов`язкових платежів до бюджету та спеціальних фондів.

Рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді з 25.12.2019 та в частині стягнення з Офісу середнього заробітку в межах суми стягнення за один місяць в розмірі 43718,22 грн. допущено судом до негайного виконання.

На примусове виконання судового рішення Полтавським окружним адміністративним судом 20.07.2020 було видано виконавчий лист №440/466/20, який разом із заявою стягувача про примусове виконання судового рішення надійшов до Відділу 05.02.2021 (а.с. 34 зі звороту, а.с. 35).

На підставі поданої заяви 08.02.2021 державним виконавцем Відділу Яковенком В.А. в рамках виконавчого провадження №64402888 була винесена постанова про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання вищезазначеного виконавчого листа. Зобов`язано боржника негайно виконати рішення суду (а.с. 36).

Відповідач вказував, що листом Офісу повідомлено Відділ про виконання рішення суду, до якого долучено наказ від 29.03.2021 №283ц про поновлення ОСОБА_1 на посаді в Офісі Генерального прокурора, рівнозначній, яку ОСОБА_1 обіймав в Генеральній прокуратурі України станом на день звільнення 24.12.2019. Відповідний запис внесено до трудової книжки стягувача.

З огляду на це 09.04.2021 державним виконавець виніс постанову про закінчення виконавчого провадження від 09.04.2021 ВП №64402888.

Не погодившись з цією постановою державного виконавця, позивач оскаржив її до суду.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 01.07.2021, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 15.11.2021 у справі №440/5421/21, позов ОСОБА_1 було задоволено. Суд визнав протиправною та скасував постанову Відділу від 09.04.2021 про закінчення виконавчого провадження № 64402888 (а.с. 13-16).

У зв`язку з цим постановою Відділу від 25.11.2021 виконавче провадження №64402888 було відновлено (а.с. 17).

На вимогу державного виконавця від 19.01.2022 №64402888/6-20.1 повідомити про стан виконання рішення суду, про заходи як вжиті на його виконання та посадових осіб, які винні у його невиконанні, начальник Департамену кадрової роботи та державної служби Офісу надав листа від 27.01.2022 №07/1/1-114вих-22, в якому повідомив, що на виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 16.06.2022 у справі №440/466/20 наказом Генерального прокурора від 29.03.2021 №283-ц ОСОБА_1 поновлено на посаді заступника начальника Департаменту нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні та координації правоохоронної діяльності - начальника управління нагляду за додержанням законів органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю Генеральної прокуратури України з 25.12.2019 (а.с. 57-58).

Аналогічний лист на вимогу державного виконавця від 15.06.2022 №64402888/6-20.1 надійшов до Відділу й від Офісу (а.с. 58-61).

Вважаючи виконаним рішення суду в повному обсязі державний виконавець Відділу 21.07.2022 виніс постанову про закінчення виконавчого провадження №64402888 (а.с. 62).

Не погодившись з винесеною постановою про закінчення виконавчого провадження, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для закінчення виконавчого провадження, оскільки рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 16.06.2020 №440/466/20 в частині поновлення ОСОБА_2 на посаді не виконано, що також встановлено судом у справі №440/5421/21, а тому оскаржувана постанова є протиправною та підлягає скасуванню.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції щодо наявності підстав для відмови в задоволенні позовних, з огляду на наступне.

Приписами ст. 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 1 Закону України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 №1404-VIII (далі - Закон №1404-VIII) визначено, що виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" (ч. 1 ст. 5 Закону № 1404-VІІІ).

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону № 1404-VIII відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України;

Відповідно до п. 1 ч. 1 статті 26 Закону №1404-VIII виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону № 1404-VIII виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 74 Закону № 1404-VIII рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Частинами першою, другою статті 129-1 Конституції України визначено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» закріплено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції кожному гарантовано право на звернення до суду з позовом стосовно його прав та обов`язків цивільного характеру.

Європейський суд з прав людини (надалі «ЄСПЛ») у рішенні «Юрій Миколайович Іванов проти України» наголосив на тому, що право на суд, захищене статтею 6 Конвенції, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок.

У такому контексті відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном. Відповідно, необґрунтовано тривала затримка у виконанні обов`язкового для виконання судового рішення може становити порушення Конвенції. Обґрунтованість такої затримки має оцінюватися з урахуванням, зокрема, складності виконавчого провадження, поведінки самого заявника та компетентних органів, а також суми і характеру присудженого судом відшкодування.

Саме на державу покладено обов`язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції. Держава не може виправдовувати нестачею коштів невиконання судових рішень, винесених проти неї або проти установ чи підприємств, які перебувають в державній власності або контролюються державою. Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади.

ЄСПЛ неодноразово наголошував, що у таких категоріях справ, коли державні органи належним чином сповіщені про наявність судового рішення, вони мають вживати всіх належних заходів для його виконання або направлення до іншого органу для виконання. Сама особа, на користь якої ухвалено рішення, не повинна ще займатись ініціюванням виконавчих процедур.

Відтак виконання судового рішення як завершальна стадія судового провадження є невід`ємним елементом права на судовий захист, складовою права на справедливий суд.

Як було встановлено під час розгляду справи, фактичною підставою для винесення оскаржуваної постанови слугували висновки державного виконавця про фактичне виконання виконавчого документу у повному обсязі, а саме наказ Генерального прокурора від 29.03.2021 №283-ц, яким ОСОБА_1 поновлено на посаді заступника начальника Департаменту нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні та координації правоохоронної діяльності - начальника управління нагляду за додержанням законів органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю Генеральної прокуратури України з 25.12.2019 (а.с. 63).

Натомість, як вже було встановлено судом у справі №440/5421/21, рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 16 червня 2020 року № 440/466/20 в частині поновлення ОСОБА_2 на посаді не виконано, оскільки наведеним рішенням позивач підлягає поновленню на посаді в Офісі Генерального прокурора, рівнозначній, яку ОСОБА_1 обіймав в Генеральній прокуратурі України, а не на посаді у Генеральній прокуратурі України, що зроблено наказом Офісу Генерального прокурора від 29 березня 2021 року № 283ц.

Рішення у справі №440/5421/21 набрало законної сили.

Відповідно до частини 4 статті 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Оскільки рішенням суду у справі №440/5421/21 встановлено, що прийняття Офісом Генерального прокурора наказу від 29 березня 2021 року № 283ц не свідчить про фактичне виконання у повному обсязі рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 16.06.2020 №440/466/20, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо протиправності оскаржуваної постанови державного виконавця про закінчення виконавчого провадження.

При цьому, оскільки предметом спору по даній справі є саме постанова державного виконавця про закінчення виконавчого провадження, то колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо неможливості поновлення позивача в Офісі Генерального прокурора, оскільки вони фактично стосуються незгоди із рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 16.06.2020 №440/466/20.

Згідно ч. 2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, не доведено наявності встановлених законом підстав для закінчення виконавчого провадження.

Відповідно ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Проаналізувавши вищевикладені обставини, приймаючи до уваги те, що суб`єктом владних повноважень не доведено належними та допустимими доказами факт правомірності закінчення виконавчого провадження, а оскаржувана постанова прийнята без врахування всіх обставин і підстав, без дотримання принципу пропорційності, а тому є неправомірною та підлягає скасуванню у судовому порядку.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про те, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим і не підлягає скасуванню, оскільки суд, всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, повно і всебічно з`ясовані обставини в адміністративній справі з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, а доводи апеляційної скарги їх не спростовують з наведених вище підстав.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Згідно зі ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи те, що рішення суду першої інстанції прийняте з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів не виявила підстав для його скасування.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 286, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 326, 327 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора залишити без задоволення.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 29.08.2022 по справі №440/6772/22 залишити без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя (підпис)Н.С. Бартош
Судді(підпис) (підпис) З.Г. Подобайло А.М. Григоров
Повний текст постанови складено 27.02.2023 року.