Справа № 420/6820/22
Суддя: Глуханчук О.В.
Дата ухвалення: 2023-02-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/6820/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2023 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Глуханчука О.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держпродспоживслужби в Одеській області про визнання протиправними дій та стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

До суду звернувся ОСОБА_1 з адміністративним позовом до Головного управління Держпродспоживслужби в Одеській області, у якому позивач просить суд:

визнати протиправними дії Головного управління Держпродспоживслужби в Одеській області щодо нарахованої, але не виплаченої заробітної плати у зв`язку із надмірно утриманим податком із заробітної плати та стягнути на користь ОСОБА_1 заробітну плату в сумі 21100,1 грн.;

стягнути із Головного управління Держпродспоживслужби в Одеській області на користь ОСОБА_1 компенсацію за затримку виплати зарплати в сумі 7596,0 грн.;

стягнути із Головного управління Держпродспоживслужби в Одеській області на користь ОСОБА_1 судові витрати.

Обґрунтування позовних вимог

Позов мотивований тим, що рішенням Одеського апеляційного адміністративного суду від 20 лютого 2018 р. позивач був поновлений на посаді головного спеціаліста Головного управління Держпродспоживслужби в Одеській області. Суд зобов`язав Головне управління виплатити середню зарплату за період вимушеного прогулу з 01 лютого 2008 р. по день поновлення на роботі - 30.05.2018p. Головним управлінням розрахунок середньої зарплати зроблено виходячи із заробітної плати за два місяці перед звільненням тобто за грудень 2007 р. та січень 2008р. керуючись Порядком №100.

Таким чином позивачу було нараховано (61,78 грн. х 2587 роб. днів) 159 824,86 грн. Фактично Головним управлінням утримано податок на прибуток в розмірі 18% від нарахованої суми тобто 28 768,50 грн.(159824,86 х 18%) та військовий збір в розмірі 1.5% - 2402,86 грн.

Позивач вважає, що працівниками управління неправильно зроблено розрахунок податку на прибуток з наступних підстав: Законом України від 07.12.2017р. №2246-УШІ «Про державний бюджет на 2018 рік» встановлено мінімальну заробітну плату у місячному розмірі з 01 січня 2018 р - 3723 грн. Податкова соціальна пільга становила у 2018 р. для будь якого платника 881,00 грн. Граничний розмір зарплати, до якої застосовується податкова соціальна пільга у 2018 році дорівнює 2470,00 грн. Утримання внеску із заробітної плати працівника не проводиться з 2016 року.

З огляду на вказане, на думку позивача, у зв`язку з тим, що роботодавець нарахував середню заробітну плату виходячи із середньомісячної 1297,31 грн., то він повинен був зробити розрахунок податку таким чином:

Прибутковий податок - 1297,31 грн. - 881,0 грн. (податкова соціальна пільга) = 416,31 грн. Х 18,0% = 74,94 грн. (з 01.01.2008 р. по 30.05.2018 р.- 124 місяці). Утримання із заробітної плати податку на зарплату (74,94 грн. х 124 місяці) = 9292,56 грн.;

Військовий збір - 1297,31x 1.5%=19,46 грн.(з 01.01.2015р. по 30.05.2018 р.- 40 місяців). Утримання із заробітної плати військового збору (19,46 грн. х 40,0 місяців) = 778,40 грн.

Враховуючи викладене, на думку позивача, підлягає поверненню надмірно утриманий податок на прибуток в сумі 19475,94 грн. та військовий збір в сумі 1624,16 грн. Всього підлягає поверненню надмірно утриманий податок в сумі (19475,94 + 1624,16) = 21100,10 грн.

Відповідно змісту позову, позивач неодноразово звертався до відповідача з заявами про повернення надмірно утриманого податку на прибуток, проте останній повідомляв, що повернення надмірно утриманих сум податку з доходів фізичних осіб, здійснюється контролюючим органом на підставі поданої платником податків податкової декларації та переправляли заяви до Головного управління ДПС в Одеській області. У свою чергу ГУ ДПС у Одеській області повідомило позивача, що особою, відповідальною за нарахуванням, утриманням та сплату (перерахування) до бюджету ПДФО з доходів у вигляді заробітної плати, є роботодавець, який виплачує такі доходи на користь платника податку (п.171.1 ПКУ).

Крім того, позивач вважає, що має право на компенсацію за затримку виплати зарплати у квітні 2022 року.

Тож, вважаючи протиправними дії відповідача щодо надмірно утриманого податку на прибуток та військового збору при виплаті йому середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, а також задля отримання компенсації за затримку невиплачених своєчасно грошових доходів, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Процесуальний рух справи

Ухвалою суду від 17 травня 2022 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у справі без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами.

30 червня 2022 року від представника відповідача до суду надійшло клопотання про застосування строків позовної давності, в якій відповідач просив позовну заяву залишити без розгляду, а також клопотання про витребування доказів.

Ухвалою суду від 27 лютого 2023 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про залишення позову без розгляду.

Ухвалою суду від 27 лютого 2023 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про витребування доказів.

30 червня 2022 року до суду через канцелярію надійшов відзив на адміністративний позов.

Відповідно до відзиву, відповідач проти задоволення позову заперечує, з позовними вимогами не погоджується, вважає їх безпідставними, з огляду на наступне.

В обґрунтування своїх заперечень відповідач зазначає, що 12.06.2018 року Одеський апеляційний адміністративний суд ухвалив Додаткову постанову по справі № 2а-4555/08/1570, якою заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового судового рішення по справі № 2а-4555/08/1570 задоволено та вирішено стягнути з Головного управління Держпродспоживслужби в Одеській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01 лютого 2008 року по день поновлення на роботі в розмірі 159 824, 86 грн. На виконання даного рішення суду Головним управлінням Держпродспоживслужби в Одеській області відповідно до Розрахунково-платіжної відомості за червень 2018 року здійснено нарахування ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 159 824, 86 грн.

Відповідач вказує, що дохід у вигляді середнього заробітку, нарахований (виплачений) на підставі рішення суду на користь фізичної особи за час вимушеного прогулу, включається до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку як заробітна плата, за умови перебування такого платника у трудових відносинах з роботодавцем, або як інший дохід у разі його нарахування (виплати) після звільнення платника. Сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу входить до додаткового фонду оплати праці, тобто, вона є заробітною платнею для цілей оподаткування ПДФО.

Ставка податку з доходів фізичних осіб станом на 2018 рік визначалась у розмірі 18% від об`єкта оподаткування, а ставка військового збору у свою чергу - 1,5% від об`єкта оподаткування. Отже, розрахунок розміру обов`язкових податків та зборів, що стягуються з середнього заробітку за час вимушеного прогулу відповідно до норм Податкового кодексу України має наступний вигляд:

Сума податку на доходи фізичних осіб - ставка 18%: (База оподаткування х ставка податку)/100 = (159824, 86 грн х 18)/100 = 28 768, 47 грн.

Сума військового збору - ставка 1,5%: (База оподаткування х ставка податку)/100 = (159824, 86 грн х 1,5)/100 = 2 397, 37 грн.

Отже, на думку відповідача, твердження позивача про те, що Головним управлінням порушено порядок розрахунку розміру податків не відповідає дійсності, а розрахунок, зроблений позивачем, не ґрунтується на нормах податкового законодавства, а тому позовні вимоги у цій частині підлягають відхиленню у повному обсязі.

Крім того, відповідач зауважив, що жодних підстав для виплати будь-якої заробітної плати та/або компенсації за затримку її виплати у квітні 2022р. для ОСОБА_1 не виникає, адже станом що на квітень 2022 року, що на день подання вказаного відзиву ОСОБА_1 не є співробітником Головного управління Держпродспоживслужби в Одеській області, жодних фактів порушення встановлених строків виплати заробітної плати не встановлено.

Приймаючи до уваги все вищевикладене, відповідач вважає, що доводи позивача є надуманими, необґрунтованими та такими, що не ґрунтуються на нормах законодавства, позовна заява є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

12 липня 2022 року позивачем через канцелярію суду подано відповідь на відзив.

У відповіді на відзив позивач наполягає на своїх вимогах та доводах позову. Крім того, позивач зауважує, що ним помилково при розрахунку було взято податок на прибуток у розмірі 18,0% за весь період з 01.02.2008 р. по 30.05.2018 р. Фактично податок на прибуток становив 15,0% з 01.02.2008 р. по 31.12.2015р., тобто 95 місяців, а з 01.01.2016р. по 30.05.2018 р. - 18%, тобто 29 місяців.

У свою чергу, військовий збір в Україні введено з 3 серпня 2014 р. Законом України від 31 липня 2014 року № 1621-VII «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України». Отже військовий збір необхідно було утримувати не з 01 січня 2015р., а з серпня 2014 р. по травень 2018р. - це становить 46 місяців.

Таким чином, надмірно утриманий податок із заробітної плати становитиме: податок на прибуток - 20 662,49 грн., військовий збір - 1507,50 грн. Всього підлягає поверненню нарахованої заробітної плати (20662,49 грн. + 1507,50 грн.) = 22169,99 грн.

Позивач у відповіді на відзив також звернув увагу, що Головне управління Держпродспоживслужби в Одеській області є податковим агентом щодо податку на доходи фізичних осіб і військового збору та несе відповідальність за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету зазначеного податку військового збору. Відповідно до п. 18.2.ст. 18 ПКУ податкові агенти прирівнюються до платників податку мають права та виконують обов`язки, встановлені цим Кодексом для платників податків. Отже, враховуючи викладене, позивач не є платником податку, а отримує від Головного управління дохід у вигляді середньої заробітної плати за період вимушеного прогулу, а тому вимагає від роботодавця повернути нараховану за рішенням суду заробітну плату.

Підсумовуючи, позивач вважає, що докази відповідача не основані на законі, а тому повинні бути судом відхилені.

18 липня 2022 року від представника відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив, відповідно до яких відповідач вважає, що доводи та аргументи, надані позивачем у відповіді на відзив не відповідають ні фактичним обставинам справи, ні нормам законодавства.

Так, у запереченнях представник відповідача зауважив, що посилаючись на пп. 169.4.1 Податкового Кодексу України, який визначає порядок перерахування податку, перерахунку та обмеження податкової соціальної пільги, позивач свідомо нехтує положеннями абзацу першого вказаного підпункту, відповідно до якого податкова соціальна пільга застосовується до доходу, нарахованого на користь платника податку протягом звітного податкового місяця як заробітна плата (інші прирівняні до неї відповідно до законодавства виплати, компенсації та винагороди), якщо його розмір не перевищує суми, що дорівнює розміру місячного прожиткового мінімуму, діючого для працездатної особи на 1 січня звітного податкового року, помноженого на 1,4 та округленого до найближчих 10 гривень.

Таким чином, дохід (159824, 86 грн.), нарахований на користь платника податку ОСОБА_1 протягом звітного податкового місяця - червня 2018 року перевищував суму, що дорівнює розміру місячного прожиткового мінімуму, діючого для працездатної особи на 1 січня звітного податкового року, помноженого на 1,4 та округленого до найближчих 10 гривень, а отже твердження позивача про те, що доводи Головного управління мають бути відхилені на підставі пп. 169.4.1 Податкового Кодексу України, є такими, що не відповідають ні обставинам справи, ні нормам податкового законодавства, що діяло на момент виникнення спірних правовідносин.

Відповідач звертає увагу, що доводи позивача суперечать один одному, з одного боку, позивач вказує, що не є платником податку, поруч з цим, сам же позивач визнає, що отримував від Головного управління дохід, при тому, що в силу норм податкового законодавства дохід підлягає обов`язковому оподаткуванню.

Так, платниками податку на доходи фізичних осіб є фізична особа резидент - (нерезидент), яка отримує доходи з джерела їх походження в Україні, та податковий агент (п. 162.1 ст. 162 Кодексу). При цьому, податковим агентом визнається особа, на яку цим Кодексом покладається обов`язок з обчислення, утримання з доходів, що нараховуються (виплачуються, надаються) платнику, та перерахування податків до відповідного бюджету від імені та за рахунок коштів платника податків (п. 18.1 ст. 18 ПКУ).

Відповідач у запереченнях пояснює, що Головне управління в силу вимог підпункту 14.1.180 п. 14.1 ст. 14 ПКУ на час виникнення спірних правовідносин було податковим агентом щодо податку на доходи фізичних осіб, адже Головне управління було зобов`язане нараховувати, утримувати та сплачувати податок, передбачений розділом IV цього Кодексу, до бюджету від імені та за рахунок фізичної особи з доходів, що виплачуються такій особі, платнику податків, тобто ОСОБА_1 . Таким чином, позивач свідомо нехтує нормами Податкового кодексу й намагається ввести в суд в оману, вказуючи, що саме Головне управління має звернутися з заявою про повернення надміру утриманого податку.

Відповідач не погоджується з доводами позивача щодо того, що звернення з позовом про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу не обмежується строками, та зазначає, що питання стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу вже вирішено судом, вказане рішення набрало чинності та виконано Головним управлінням у повному обсязі.

Інші твердження заперечень на відповідь на відзив збігаються з доводами відзиву.

25.07.2022 року позивачем до суду надані пояснення на заперечення на відповідь на відзив, в яких позивач підсумував, що відповідач вирахував та утримав податки, вважаючи, що сума заробітної плати за час вимушеного прогулу є місячним доходом позивача у червні 2018 року, однак згідно законодавства для цілей оподаткування заробітної плати за час вимушеного прогулу, суму заробітної плати за 10 років необхідно було розбити на відповідні податкові періоди їх нарахування, тобто по кожному місяцю окремо, застосовуючи відповідно податкову пільгу, що не було зроблено відповідачем, внаслідок чого відбулася невиплата заробітної плати.

Розглянувши подані сторонами заяви по суті справи і докази на їх обґрунтування, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини справи, судом встановлено наступне.

Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 20 лютого 2018 року по справі № 2a-4555/08/1570 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 26 червня 2017 року скасовано, прийнято нову постанову, якою позов ОСОБА_1 до Головного управління ветеринарної медицини в Одеській області, за участю третіх осіб: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та компенсацію втрати частини заробітної плати, відшкодування моральної шкоди, задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ Управління ветеринарної медицини в Одеській області № 05-к від 31.01.2008 в частині звільнення ОСОБА_1 . Поновлено ОСОБА_1 на роботі на посаді головного спеціаліста відділу організації протиепізоотичної роботи державного інспектора ветеринарної медицини Головного управління ветеринарної медицини в Одеській області з 01.02.2008 року. Стягнуто з Головного управління ветеринарної медицини в Одеській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01 лютого 2008 року по день поновлення на роботі. В решті позову відмовлено.

23 березня 2018 року до Одеського апеляційного адміністративного суду надійшла заява ОСОБА_1 , в якій позивач просив ухвалити додаткове судове рішення по справі № 2a-4555/08/1570 про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 01 лютого 2008 року по день поновлення на роботі, вказавши конкретно суму, яка підлягає стягненню з відповідача.

15 травня 2018 року ухвалою суду по справі № 2a-4555/08/1570 здійснено заміну відповідача - Головне управління ветеринарної медицини в Одеській області на його правонаступника Головного управління Держпродспоживслужби в Одеській області.

12 червня 2018 року Одеський апеляційний адміністративний суд ухвалив Додаткову постанову по справі № 2а-4555/08/1570, якою заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового судового рішення по справі № 2a-4555/08/1570 задоволено та вирішено стягнути з Головного управління Держпродспоживслужби в Одеській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01 лютого 2008 року по день поновлення на роботі в розмірі 159 824, 86 грн.

На виконання рішення суду, а саме Додаткової постанови від 12.06.2018 по справі №2-4555/08/1570, Головним управлінням Держпродспоживслужби в Одеській області відповідно до копії Розрахунково-платіжної відомості за червень 2018 року здійснено нарахування ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 159 824, 86 грн.

Разом з цим, на особовий рахунок позивача виплачена сума з урахуванням обов`язкових податків і зборів у розмірі 128 659,02 грн., що підтверджується копією платіжного доручення №453 від 19.06.2018 року.

Так, з нарахованої позивачу суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу було утримано податок на доходи фізичних осіб у розмірі 28 768,47 грн. та військовий збір у розмірі 2 397,37 грн.

Ставка податку з доходів фізичних осіб станом на 2018 рік визначалась у розмірі 18% від об`єкта оподаткування, а ставка військового збору - 1,5% від об`єкта оподаткування, де базою оподаткування є сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Розрахунок розміру обов`язкових податків та зборів, що стягуються з середнього заробітку за час вимушеного прогулу, проведено відповідачем наступним чином:

сума податку на доходи фізичних осіб - ставка 18%: (База оподаткування х ставка податку)/100 = (159824, 86 грн. х 18)/100 = 28 768, 47 грн.;

сума військового збору - ставка 1,5%: (База оподаткування х ставка податку)/100 (159824, 86 грн. х 1,5)/100 = 2 397, 37 грн.

Вважаючи, що відповідачем неправильно зроблено розрахунок податків, утриманих з нарахованого позивачу на виконання рішення суду середнього заробітку за час вимушеного прогулу, позивач звернувся до керівництва ГУ Держпродспоживслужби в Одеській області з заявою від 16 серпня 2021 року про повернення надмірно утриманого податку на прибуток із нарахованої середньої заробітної плати за період вимушеного прогулу з 01.02.2008 по 30.05.2018 року у розмірі 19 475,94 грн.

Листом ГУ Держпродспоживслужби в Одеській області від 18.08.2021 №6793/12/18 у відповідь на вказане звернення позивача було повідомлено, що повернення надміру утриманих (сплачених) сум податку з доходів фізичних осіб, здійснюється контролюючим органом на підставі поданої платником податків податкової декларації за звітний календарний рік за результатами проведення перерахунку його загального річного оподатковуваного доходу. Так як Головне управління Держпродспоживслужби в Одеській області не є контролюючим органом в розумінні Податкового кодексу України питання повернення надміру сплачених сум податку не належать до його компетенції. У зв`язку із вищевикладеним позивача повідомлено, що його заява від 16.08.2021 року перенаправлена до Головного управління ДПС в Одеській області.

Листом від 17.08.2021 №1116/К15-32-24-03-10 у відповідь на запит від 16.08.2021 року ГУ ДПС в Одеській області повідомило позивача про наступне:

Сума середнього заробітку, яка нараховується поновленому працівнику, включається до бази оподаткування податку на доходи фізичних осіб (далі ПДФО) як дохід у вигляді заробітної плати згідно із пп. 164.2.1 п. 164.2 ст.164 Податкового кодексу України № 2755-VI від 02.12.2010р. (із змінами та Доповненнями) (далі - ПКУ). Крім того, ця сума є об`єктом оподаткування військового збору (далі В3) за ставкою 1,5% (п.16-1 підрозділу 10 розділу XX ПКУ).

Особою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету ПДФО з доходів у вигляді заробітної плати, є роботодавець, який виплачує такі доходи на користь платника податку (п.171.1 ПКУ).

Таким чином, ПДФО та ВЗ з виплаченої поновленому працівнику суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу утримуються та перераховуються роботодавцем до бюджету в тому ж порядку, що й заробітна плата. Нарахована сума середнього заробітку включається до складу загального місячного оподаткованого доходу працівника в тому періоді, коли її нараховано. Також сума середнього заробітку, нарахована поновленому на роботі працівнику, є базою для нарахування єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (ЄСВ).

У листі №9149/12/25 від 04.11.2021р., у відповідь на повторне звернення позивача, Головним управлінням Держпродспоживслужби в Одеській області зазначено, що з урахуванням того, що станом на 02.11.2021р. відповідач не перебуває у трудових відносинах позивачем, вирішено направити до ГУ ДПС у Одеській області лист №9052/12/22 від 02.11.2021 року з проханням перевірити факт наявності надмірно утриманого податку та у разі виявлення посприяти у його повернені.

Листом від 03.02.2022 №143/К/15-32-24-03-15 ГУ ДПС в Одеській області повідомив позивача, що після проведеного аналізу відомостей, наданих Головним управлінням Держпродспоживслужби в Одеській області, встановлено, що підстави для проведення перевірки відсутні.

У відповідь на отримане 02.12.2021 року звернення позивача про повернення частини утриманих податків, відповідач листом від 07.12.2021 №10365/12/18 повідомив, що відповідно до ст. 43 ПКУ повернення надміру утриманої (сплаченої) суми ПДФО на поточний рахунок платника податку здійснюється органом Казначейства на підставі висновку, поданого органом ДПС до відповідного органу Казначейства, не пізніше ніж за п`ять робочих днів до закінчення шестидесятиденного строку від дня отримання органами ДПС податкової декларації.

03.02.2022 року позивач вкотре звернувся до відповідача із вимогою про повернення надмірно утриманого податку на заробітну плату, проте, як він сам зазначає, відповіді не отримав.

На підставі викладеного, не погоджуючись з розміром утриманих податків, вважаючи, що при розрахунку податку на доходи фізичних осіб необхідно було застосувати податкову соціальну пільгу, а військовий збір утримувати тільки з серпня 2014 року по травень 2018 року, позивач оскаржив такі дії відповідача до суду.

Вирішуючи спірні правовідносини, надаючи юридичну кваліфікацію встановленим обставинам справи, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Податковий Кодекс України від 02.12.2010 р. № 2755-VІ із змінами та доповненнями (далі ПКУ) регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Адміністрування податків, зборів, митних платежів, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) та інших платежів відповідно до законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи (далі - податків, зборів, платежів) - це сукупність рішень та процедур контролюючих органів і дій їх посадових осіб, що визначають інституційну структуру податкових та митних відносин, організовують ідентифікацію, облік платників податків і платників єдиного внеску та об`єктів оподаткування, забезпечують сервісне обслуговування платників податків, організацію та контроль за сплатою податків, зборів, платежів відповідно до порядку, встановленого законом (п.п.14.1.1-1 п.14.1 ст.14 ПКУ).

Відповідно до п.п.14.1.48 п.14.1 ст.14 ПК України, заробітна плата для цілей розділу IV цього Кодексу - основна та додаткова заробітна плата, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, які виплачуються (надаються) платнику податку у зв`язку з відносинами трудового найму згідно із законом.

Згідно з абз.2 ст.235 Кодексу законів про працю України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Як вже встановлено судом, Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 20 лютого 2018 року по справі № 2a-4555/08/1570 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 26 червня 2017 року скасовано, прийнято нову постанову, якою, зокрема, поновлено ОСОБА_1 на роботі на посаді головного спеціаліста відділу організації протиепізоотичної роботи державного інспектора ветеринарної медицини Головного управління ветеринарної медицини в Одеській області з 01.02.2008 року та стягнуто з Головного управління ветеринарної медицини в Одеській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01 лютого 2008 року по день поновлення на роботі.

Також, Додатковою постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 12.06.2018 року по справі № 2а-4555/08/1570 заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового судового рішення по справі № 2a-4555/08/1570 задоволено та вирішено стягнути з Головного управління Держпродспоживслужби в Одеській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01 лютого 2008 року по день поновлення на роботі в розмірі 159 824, 86 грн.

При цьому, суд звертає увагу, що при стягненні середнього заробітку за час вимушеного прогулу на підставі статті 235 Кодексу Законів про працю України, суд керувався постановою Кабінету Міністрів України від 05 лютого 1995 року № 100.

Відповідно до пункту 3 розділу ІІІ цієї Постанови при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітниками - почасовиками; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час вимушеного прогулу, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу зменшується на суму податків і зборів.

Вказана правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 18 липня 2018 року у справі № 359/10023/16-ц та є обов`язковою для врахування на підставі частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України.

Так, на виконання Додаткової постанови Одеського апеляційного адміністративного суду від 12.06.2018 року по справі № 2а-4555/08/1570 відповідачем (роботодавцем) нараховано позивачу суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 01 лютого 2008 року по 30 травня 2018 року у сумі 159 824,86 грн. та виплачено її позивачу з урахуванням сум податків та зборів у розмірі 128 659,02 грн.

Разом з цим, позивач не погоджується з розрахунком суми податків і зборів утриманих відповідачем при виплаті середнього заробітку за час вимушеного прогулу відповідно судового рішення, вважає, що при розрахунку податку на прибуток відповідачем необхідно було застосовувати податкову соціальну пільгу, оскільки середньомісячна заробітна плата за останні два місяці перед звільненням позивача складає 1 297,31 грн, а граничний розмір зарплати до якої застосовується податкова соціальна пільга у 2018 році дорівнює 2 470,00 грн. Крім того, на переконання позивача, при розрахунку суми податку відповідачем невірно визначена ставка ПДФО у розмірі 18% бази оподаткування, оскільки протягом часу вимушеного прогулу ставка податку з 01.02.2008 року по 31.12.2015 року становила 15%, а з 01.01.2016 року по 30.05.2018 року - 18%.

Щодо визначення розміру військового збору, що підлягає утриманню з суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, то, на думку позивача, з огляду на те, що такий збір введено з 3 серпня 2014 р. Законом України від 31 липня 2014 року № 1621-VII «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України», то його необхідно було утримувати не за весь час вимушеного прогулу, а тільки за період з серпня 2014 р. по травень 2018р.

У свою чергу, на переконання відповідача, розрахунок розміру податків був здійснений Головним управлінням відповідно норм діючого законодавства.

Щодо ставки ПДФО, яка повинна застосовуватись при розрахунку розміру обов`язкових податків та зборів, що стягуються з середнього заробітку за час вимушеного прогулу (з 01 лютого 2008 року по 30 травня 2018 року), суд зазначає наступне.

Оподаткування доходів фізичних осіб регулюється розділом ІV ПК України.

Відповідно до пп. 163.1.1 п. 163.1 ст. 163 ПК України об`єктом оподаткування резидента є, зокрема, загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід.

При цьому, ст. 164 Кодексу передбачено, що базою оподаткування є загальний оподатковуваний дохід, з урахуванням особливостей, визначених цим розділом.

Загальний оподатковуваний дохід - будь-який дохід, який підлягає оподаткуванню, нарахований (виплачений, наданий) на користь платника податку протягом звітного податкового періоду.

Загальний оподатковуваний дохід складається з доходів, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання), доходів, які оподатковуються у складі загального річного оподатковуваного доходу, та доходів, які оподатковуються за іншими правилами, визначеними цим Кодексом (пп. 164.1.1. п.164.1. ст. 164 ПК України).

Загальний місячний оподатковуваний дохід складається із суми оподатковуваних доходів, нарахованих (виплачених, наданих) протягом такого звітного податкового місяця (пп. 164.1.2. п.164.1. ст. 164 ПК України).

Загальний річний оподатковуваний дохід дорівнює сумі загальних місячних оподатковуваних доходів, іноземних доходів, отриманих протягом такого звітного податкового року, доходів, отриманих фізичною особою - підприємцем від провадження господарської діяльності згідно із статтею 177 цього Кодексу, та доходів, отриманих фізичною особою, яка провадить незалежну професійну діяльність згідно із статтею 178 цього Кодексу (пп. 164.1.3. п.164.1. ст. 164 ПК України).

Згідно із п. 164.2 ст. 164 Кодексу до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку, зокрема, включаються: доходи у вигляді заробітної плати, нараховані (виплачені) платнику податку відповідно до умов трудового договору (контракту) (пп. 164.2.1 п. 164.2 ст. 164 Кодексу); та інші доходи, крім зазначених у ст. 165 Кодексу.

Як вбачається з аналізу статті 165 ПК України, сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу встановлена рішенням суду та нарахована відповідно нього не належить до доходу, що не включається до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку.

Отже, дохід у вигляді середнього заробітку, нарахований (виплачений) на підставі рішення суду на користь фізичної особи за час вимушеного прогулу, включається до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку як заробітна плата, за умови перебування такого платника у трудових відносинах з роботодавцем, або як інший дохід у разі його нарахування (виплати) після звільнення платника.

Суд погоджується з твердженнями відповідача, що у даному випадку таким доходом є середній заробіток ОСОБА_1 за час вимушеного прогулу у розмірі 159 824, 86 грн., який визначений відповідно до Додаткової постанови від 12.06.2018 по справі № 2а-4555/08/1570.

Платниками податку на доходи фізичних осіб є фізична особа - резидент (нерезидент), яка отримує доходи з джерела їх походження в Україні, та податковий агент (п. 162.1 ст. 162 Кодексу).

При цьому, податковим агентом визнається особа, на яку цим Кодексом покладається обов`язок з обчислення, утримання з доходів, що нараховуються (виплачуються, надаються) платнику, та перерахування податків до відповідного бюджету від імені та за рахунок коштів платника податків (п. 18.1 ст. 18 ПКУ).

Податковий агент щодо податку на доходи фізичних осіб - юридична особа (її філія, відділення, інший відокремлений підрозділ), самозайнята особа, представництво нерезидента - юридичної особи, інвестор (оператор) за угодою про розподіл продукції, які незалежно від організаційно-правового статусу та способу оподаткування іншими податками та/або форми нарахування (виплати, надання) доходу (у грошовій або негрошовій формі) зобов`язані нараховувати, утримувати та сплачувати податок, передбачений розділом IV цього Кодексу, до бюджету від імені та за рахунок фізичної особи з доходів, що виплачуються такій особі, вести податковий облік, подавати податкову звітність контролюючим органам та нести відповідальність за порушення його норм в порядку, передбаченому статтею 18 та розділом IV цього Кодексу (підпункт 14.1.180 п. 14.1 ст. 14 ПКУ).

Особою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податку з доходів у вигляді заробітної плати, є роботодавець, який виплачує такі доходи на користь платника податку.

Пунктом 171.2 статті 171 ПК України визначено, що особою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податку з інших доходів, є: а) податковий агент - для оподатковуваних доходів з джерела їх походження в Україні; б) платник податку - для іноземних доходів та доходів, джерело виплати яких належить особам, звільненим від обов`язків нарахування, утримання або сплати (перерахування) податку до бюджету.

Відповідно до п.176.2. ст.176 ПК України, особи, які відповідно до цього Кодексу мають статус податкових агентів, зобов`язані: а) своєчасно та повністю нараховувати, утримувати та сплачувати (перераховувати) до бюджету податок з доходу, що виплачується на користь платника податку та оподатковується до або під час такої виплати за її рахунок; б) подавати у строки, встановлені цим Кодексом для податкового кварталу податковий розрахунок суми доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, а також суми утриманого з них податку до контролюючого органу за місцем свого розташування. Такий розрахунок подається лише у разі нарахування сум зазначених доходів платнику податку податковим агентом протягом звітного періоду. Запровадження інших форм звітності з зазначених питань не допускається. У разі якщо відокремлений підрозділ юридичної особи не уповноважений нараховувати, утримувати і сплачувати (перераховувати) податок до бюджету, податковий розрахунок у вигляді окремого витягу за такий підрозділ подає юридична особа до контролюючого органу за своїм місцезнаходженням та надсилає копію такого розрахунку до контролюючого органу за місцезнаходженням такого відокремленого підрозділу в установленому порядку; в) подавати на вимогу платника податку відомості про суму виплаченого на його користь доходу, суму застосованих соціальних податкових пільг та суму утриманого податку; г) подавати контролюючому органу інші відомості про оподаткування доходів окремого платника податку в обсягах та згідно з процедурою, визначеною цим розділом та розділом II цього Кодексу; ґ) нести відповідальність у випадках, визначених цим Кодексом.

Отже, в межах спірних правовідносин Головне управління Держпродспоживслужби в Одеській області є податковим агентом щодо податку на доходи фізичних осіб і військового збору та несе відповідальність за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету зазначеного податку і збору.

Порядок нарахування, утримання та сплати (перерахування) податку до бюджету встановлено ст. 168 Кодексу.

Так, згідно із пп. 168.1.1 п. 168.1 ст. 168 Кодексу податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену ст. 167 Кодексу.

Податок сплачується (перераховується) до бюджету під час виплати оподатковуваного доходу єдиним платіжним документом. Банки приймають платіжні документи на виплату доходу лише за умови одночасного подання розрахункового документа на перерахування цього податку до бюджету (168.1.2 п. 168.1 ст. 168 ПК Ураїни).

Згідно з п.167.1 ст.167 ПК України, ставка податку на доходи фізичних осіб становить 18 відсотків бази оподаткування щодо доходів, нарахованих (виплачених, наданих) (крім випадків, визначених у пунктах 167.2-167.5 цієї статті) у тому числі, але не виключно у формі: заробітної плати, інших заохочувальних та компенсаційних виплат або інших виплат і винагород, які нараховуються (виплачуються, надаються) платнику у зв`язку з трудовими відносинами та за цивільно-правовими договорами.

З метою забезпечення фінансування заходів з підвищення обороноздатності держави тимчасово з 3 серпня 2014 року Законом України від 31 липня 2014 року № 1621-VII «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України» в Україні введено військовий збір.

Законом України від 28 грудня 2014 року № 71-VIII «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких інших законодавчих актів України» до набрання чинності рішенням Верховної Ради України про завершення реформи Збройних Сил України продовжено оподаткування військовим збором (пункт 161 підрозділу 10 розділу ХХ Перехідних положень Кодексу).

Платниками збору є особи, визначені п. 162.1 ст. 162 Кодексу (підпункт 1.1 пункту 161 підрозділу 10 Кодексу).

Об`єктом оподаткування військовим збором є доходи, визначені ст. 163 Кодексу (пп.1.2 п. 161 підрозділу 10 розділу ХХ Кодексу). Нарахування, утримання та сплата (перерахування) збору до бюджету здійснюються у порядку, встановленому ст. 168 Кодексу (пп. 1.4 п. 161 підрозділу 10 розділу ХХ Кодексу).

Тобто, військовий збір має той самий об`єкт оподаткування, порядок нарахування, утримання та сплати, що й податок на доходи фізичних осіб.

Відповідно п.п.1.3 п, 16 1 підрозділу 10 розділу XX ПК України ставка військового збору становить 1,5 відсотків об`єкта оподаткування, визначеного п.п.1.2 п. 161 підрозділу 10 розділу XX Кодексу.

З аналізу вищевказаних норм прослідковується зв`язок між часом нарахування (виплати) податковим агентом оподатковуваного доходу на користь платника податку та утриманням податку із суми такого доходу за його рахунок. З огляду на вказане, при утриманні податку із суми доходу застосовується саме та ставка податку, що визначена Законом на момент нарахування (виплати) оподатковуваного доходу платнику податку.

Таким чином, податок на доходи фізичних осіб та військовий збір з виплаченої позивачу суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу утримується і перераховується роботодавцем в тому ж порядку, що й заробітна плата. Нарахована сума включається до складу загального місячного оподатковуваного доходу працівника в тому періоді, коли вона нарахована. При цьому, оподаткуванню підлягають усі виплати, які за трудовим законодавством підпадають під визначення заробітної плати, незалежно від того, яким чином вони виплачені: чи безпосередньо роботодавцем, чи на підставі рішення суду про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Суд зазначає, що аналогічні висновки містяться також у листі ГУ ДПС в Одеській області №1116/К/15-32-24-03-10 від 17.08.2021 року, адресованому позивачу, а саме: Таким чином, ПДФО та ВЗ з виплаченої поновленому працівнику суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу утримуються та перераховуються роботодавцем до бюджету в тому ж порядку, що й заробітна плата. Нарахована сума середнього заробітку включається до складу загального місячного оподаткованого доходу працівника в тому періоді, коли її нараховано.

На підставі викладеного суд погоджується з твердженням відповідача, що сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу входить до додаткового фонду оплати праці та є заробітною платнею для цілей оподаткування ПДФО (пп. 164.2.1 п. 164.2 ст. 164 ПКУ) за ставкою 18% та ВЗ (пп. 1.3 п. 161 підрозділу 10 розділу XX Перехідних положень Кодексу) за ставкою 1,5%, а тому дії відповідача щодо застосування вказаних ставок податку на доходи фізичних осіб та військового збору при виплаті позивачу середнього заробітку за час вимушеного прогулу на виконання рішення суду станом на 2018 рік є правомірними.

Щодо доводів позивача про необхідність застосування відповідачем податкової соціальної пільги до присуджених сум заробітної плати за час вимушеного прогулу, суд повідомляє наступне.

Як вже було зазначено раніше, відповідно п. 171.1 ст. 171 Податкового кодексу України (далі ПК України) особою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податку з доходів у вигляді заробітної плати, є роботодавець, який виплачує такі доходи на користь платника податку. Відповідно до п.п. 168.1.1 ст. 168 ПК України податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу.

Перерахунок податку та податкові соціальні пільги визначені статтею 169 ПК України.

Згідно з п.п. 169.1.1 п. 169.1 ст. 159 ПК України з урахуванням норм абз. 1 підпункту 169.4.1 пункту 169.4 цієї статті платник податку має право на зменшення суми загального місячного оподатковуваного доходу, отримуваного від одного роботодавця у вигляді заробітної плати, на суму податкової соціальної пільги, зокрема, у розмірі, що дорівнює 50 відсоткам розміру прожиткового мінімуму для працездатної особи (у розрахунку на місяць), встановленому законом на 1 січня звітного податкового року, - для будь-якого платника податку

Податкова соціальна пільга застосовується до нарахованого платнику податку місячного доходу у вигляді заробітної плати тільки за одним місцем його нарахування (виплати) (п.п. 169.2.1. п. 169.2. ст. 169 ПК України).

Відповідно до п.п. 169.2.2 ПК України платник податку подає роботодавцю заяву про самостійне обрання місця застосування податкової соціальної пільги (далі - заява про застосування пільги).

Податкова соціальна пільга починає застосовуватися до нарахованих доходів у вигляді заробітної плати з дня отримання роботодавцем заяви платника податку про застосування пільги та документів, що підтверджують таке право. Роботодавець відображає у податковій звітності всі випадки застосування або незастосування податкової соціальної пільги згідно з отриманими від платників податку заявами про застосування пільги, а також заявами про відмову від такої пільги.

Тобто застосування такої пільги відбувається після подання працівником відповідної, належної заяви та, відповідно до підп. 169.3.2 п. 169.3 ст. 169 ПК України, підтверджуючих документів.

Відповідно п.п. 169.2.4. п. 169.2 ст. 169 ПК України якщо платник податку порушує норми цього пункту, внаслідок чого, зокрема, податкова соціальна пільга застосовується також під час отримання інших доходів протягом будь-якого звітного податкового місяця або за кількома місцями отримання доходів, такий платник податку втрачає право на отримання податкової соціальної пільги за всіма місцями отримання доходу починаючи з місяця, в якому мало місце таке порушення, та закінчуючи місяцем, в якому право на застосування податкової соціальної пільги відновлюється.

Суд зазначає, що в матеріалах справи відсутні докази звернення позивача до роботодавця із заявою про застосування пільги, відомості щодо застосування до позивача податковою соціальної пільги перед його звільненням також не надані ані позивачем, ані відповідачем до суду.

Крім того, позивачем також не подано доказів відсутності у нього доходів за іншим місцем роботи, що включає в себе й імовірність застосування них податкової соціальної пільги, за період часу вимушеного прогулу.

Суд враховує, що відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24.12.1999 року, суд під час розрахунку суми, що підлягає стягненню, визначає суму без утримання податку та інших обов`язкових платежів, оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є обов`язком роботодавця. Роботодавець при виплаті коштів може застосувати податкову соціальну пільгу, передбачену ст. 169 ПК України.

Зі змісту Рекомендації № R (80) 2 Комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень від 11.03.1980, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто коли такий орган може обирати із кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Вищим адміністративним судом України у постанові № П-278/10 від 21.10.2010 року, серед іншого, зазначено, що з урахуванням положень Кодексу адміністративного судочинства України щодо компетенції адміністративного суду, останній не може підміняти інший орган державної влади, та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесено до компетенції цього органу державної влади.

Відповідно до п. 10.3 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України «Про судове рішення в адміністративній справі» № 7 від 20 травня 2013 року, суд може ухвалити постанову про зобов`язання відповідача прийняти рішення певного змісту, за винятком випадків, коли суб`єкт владних повноважень під час адміністративних процедур відповідно до закону приймає рішення на основі адміністративного розсуду.

Зважаючи на вказані правові приписи, застосування чи незастосування податкової соціальної пільги вирішується саме роботодавцем при утриманні податку із суми оподатковуваний доходу за умови подання платником податків відповідної заяви, згідно з приписами ст. 169 ПК України.

Разом з цим, з огляду на те, що питання наявності чи відсутності права у платника податку на застосування податкової пільги вирішується роботодавцем на підставі наданих документів, враховуючи відсутність факту звернення позивача до відповідача з заявою про застосування такої пільги, а також доказів відсутності у позивача доходів та незастосування до них податкової соціальної пільги протягом часу вимушеного прогулу, суд доходить висновку про правомірність розрахунку відповідачем утриманого податку на доходи фізичних осіб з середнього заробітку за час вимушеного прогулу встановленого судовим рішенням у розмірі 159 824,86 грн.

При цьому, суд вважає помилковим посилання позивача на податкову консультацію ГУ ДПС у Дніпропетровській області від 11.08.2021 року щодо застосування податкової соціальної пільги до заробітної плати за час вимушеного прогулу при поновленні працівника на роботі, в якій повідомлено наступне:

...Враховуючи викладене, якщо рішенням суду про поновлення найманого працівника на роботі зобов`язано виплату такому працівнику доходу у вигляді середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу з віднесенням його до відповідних податкових періодів, то у разі не перевищення протягом звітного податкового місяця граничної суми доходу, що дає право на отримання податкової соціальної пільги, та дотримання всіх інших вимог ст. 169 ПКУ, до зазначеного доходу може бути застосована ПСП.

Одночасно зауважуємо, що кожний конкретний випадок застосування податкової соціальної пільги слід розглядати з урахуванням документів і матеріалів, що стосуються окремої справи.

Так, Додатковою постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 12.06.2018 року по справі № 2а-4555/08/1570 вирішено стягнути з Головного управління Держпродспоживслужби в Одеській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу без віднесення його до відповідних податкових періодів. Відтак, суд відхиляє доводи позивача щодо обов`язку відповідача застосувати податкову соціальну пільгу до зазначеного доходу в межах спірних правовідносин.

Таким чином, на підставі норм діючого законодавства та встановлених обставин справи, суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення вимоги позивача про визнання протиправними дії Головного управління Держпродспоживслужби в Одеській області щодо нарахованої, але не виплаченої заробітної плати у зв`язку із надмірно утриманим податком із заробітної плати та стягнення на користь ОСОБА_1 заробітну плату в сумі 21100,1 грн.

Щодо позовної вимоги про стягнення із Головного управління Держпродспоживслужби в Одеській області на користь ОСОБА_1 компенсацію за затримку виплати зарплати в сумі 7596,00 грн.

Згідно з п.23 ч.1 ст.4 КАС України похідна позовна вимога - вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги).

Положеннями ч.1 ст.245 КАС України визначено, що при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково.

Враховуючи, що вимога позивача щодо стягнення компенсації за затримку виплати зарплати є похідною від вимоги про визнання протиправними дій щодо нарахованої, але не виплаченої заробітної плати у зв`язку із надмірно утриманим податком із заробітної плати та стягнення заробітної плати в сумі 21100,1 грн., вона також не підлягає задоволенню.

Згідно з ч. 2 ст. 73 КАС України, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Проте, згідно ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Відповідно до ч. 1 ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

З огляду на зазначене, оцінивши наявні у матеріалах справи докази, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі Суомінен проти Фінляндії). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.

Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи відмову у задоволенні позову, підстави для розподілу судових витрат в порядку, передбаченому ст. 139 КАС України, відсутні.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 2, 5-9, 72-77, 90, 139, 242-246, 255-258, 262, 291, 295, 297 КАС України,

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління Держпродспоживслужби в Одеській області про визнання протиправними дій та стягнення коштів відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Учасники справи:

Позивач ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; АДРЕСА_1 ).

Відповідач - Головне управління Держпродспоживслужби в Одеській області (; вул. 7-а Пересипська, 6, м. Одеса, 65042).

Суддя О.В. Глуханчук

.