Справа № 420/11128/22
Суддя: Зуєва Л.Є.
Дата ухвалення: 2023-02-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 лютого 2023 р.м.ОдесаСправа № 420/11128/22
Головуючий в 1 інстанції: Радчук А.А.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду

у складі: головуючої судді Зуєвої Л.Є.,

суддів: Коваля М.П., Турецької І.О.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2022 р. за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2022 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача та просив визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не проведення своєчасного повного розрахунку під час звільнення з військової служби ОСОБА_1 ;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені, а саме з 07.11.2020 по 29.07.2022 відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100.

В обґрунтування позову зазначалось, що відповідачем при звільненні ОСОБА_1 з військової служби не було проведено повного розрахунку, такий відбувся лише 29.07.2022 року. У зв`язку із чим, позивач вважає, що на його користь підлягає стягнення з відповідача середній заробіток за весь час затримки повного розрахунку при звільненні.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2022 року, ухвалене в порядку письмового провадження в м. Одеса позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо непроведення своєчасного повного розрахунку під час звільнення з військової служби ОСОБА_1 . Зобов`язано Військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 07.11.2020 по 06.05.2021 відповідно до Порядку обчислення середньої заробiтної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100. У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням, Військовою частиною НОМЕР_1 надано апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволені позову відмовити.

Доводами апеляційної скарги зазначено, що позивач перебував на дійсній військовій службі і був військовослужбовцем, а не працівником військової частини, тому в спірних правовідносинах положення Кодексу законів про працю України застосуванню не підлягають, оскільки трудові відносини військовослужбовців Збройних Сил України регулюються спеціальним законодавством. Апелянт вважає, що якщо правовідносини виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати, то підстав для застосування до роботодавця відповідальності за затримку розрахунку при звільненні не має.

Також апелянт стверджує, що компенсація за невикористані дні відпустки як учаснику бойових дій не входить до складу грошового забезпечення військовослужбовця, а є самостійним видом допомоги. Тому у разі затримки повного розрахунку при звільненні відповідальність для роботодавця за затримку також не настає.

Позивачем відзив на апеляційну скаргу до суду не надано.

Відповідно до ч. 8 ст. 262 КАС України при розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їхні усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.263 КАС України суд розглядає за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справи щодо: оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.

Згідно з ч.1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: 1) відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю; 2) неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання; 3) подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Судом першої інстанції було встановлено, що ОСОБА_1 у період з 08.06.2015 по 07.11.2020 проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_3 .

Наказом Міністра оборони України (по особовому складу) від 03.11.2020 р. № 560 генерал-майора ОСОБА_1 звiльнено з військової служби вiдповiдно до п.п. "г" (у зв`язку із скороченням штатів або проведення організаційних заходів) п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок i вiйськову службу".

Наказом командира військової частини НОМЕР_3 (по стройовій частині) від 07.11.2020 р. № 253 генерал-майора ОСОБА_1 виключено зі списків військової частини НОМЕР_3 з 07.11.2020.

Згідно листа за вх. №39140 від 19.12.2019 року т.в.о. начальника фінансово-економічного управління ІНФОРМАЦІЯ_1 полковника ОСОБА_2 запропоновано військову частину НОМЕР_3 виключити з мережі розпорядників бюджетних коштів та зарахувати військові частини НОМЕР_3 , НОМЕР_4 , НОМЕР_5 на фінансове забезпечення до військової частини НОМЕР_1 .

На думку позивача, під час проходження військової служби, нарахування та виплата грошового забезпечення здійснювалося йому не у повному обсязі, а саме: у період з 01.02.2020 до 07.11.2020 нарахування та виплата основних видів грошового забезпечення проводилася без врахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб встановленого на 01.01.2020. Вважаючи такі дії Військової частини НОМЕР_1 протиправними, позивач 05.10.2021 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 8 лютого 2022 року по справі № 420/18494/21 у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дії та зобов`язання здійснити певні дії відмовлено.

Відповідно Постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 13.07.2022 по справі № 420/18494/21 апеляційну скаргу позивача задоволено, рішення Одеського окружного адміністративного суду від 8 лютого 2022 року скасовано, та ухвалено нове судове рішення, яким адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено:

- визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 з 1 лютого 2020 року по 7 листопада 2020 року основних видів грошового забезпечення без врахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня 2020 року;

- зобов`язано Військову частину НОМЕР_6 здійснити з 1 лютого 2020 року по 7 листопада 2020 року перерахунок та виплату грошового забезпечення ОСОБА_1 відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" із врахуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня 2020 року для обчислення посадового окладу та окладу за військове звання;

- зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплату отриманих ОСОБА_1 у 2020 році грошової допомоги на оздоровлення, одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби та компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки із врахуванням перерахованого грошового забезпечення за 2020 рiк.

На виконання вищезазначеного рішення Військовою частиною НОМЕР_2 здійснено перерахунок та виплату Позивачу грошового забезпечення за період з 01 лютого 2020 року по 07 листопада 2020 року в розмірі 227 656,67 грн., що підтверджується долученою до позову довідкою про перерахунок грошового забезпечення від 28.07.2022 № 2085.

Відповідно до платіжного доручення від 28.07.2022 № 1014 кошти в сумі 227 656,67 грн. перераховані на рахунок Позивача 29.07.2022 року, що також підтверджується випискою за картковим рахунком ОСОБА_1 за період з 29.07.2022 по 29.07.2022.

Вважаючи бездіяльність відповідача щодо несвоєчасного повного розрахунку при звільненні з позивачем протиправною, останній звернувся до суду.

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції зазначив, що не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу своєчасного та повного розрахунку з працівником при звільненні є підставою для стягнення на користь працівника середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При цьому, враховуючи внесені зміни до статті 117 КЗпП України, суд зменшив період стягнення середнього заробітку за час затримки проведення повного розрахунку.

Суд відхилив доводи відповідача щодо неможливості включення індексації грошового забезпечення до його складу, оскільки питання щодо розрахунків з позивачем стосовно індексації грошового забезпечення не є предметом розгляду цієї справи.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, визначені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 №2011-ХІІ (далі - Закон №2011-ХІІ).

Статтею 1 Закону № 2011-XII встановлено, що соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Частиною другою, третьою статті 9 Закону № 2011-ХІІ обумовлено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Пунктом 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008р. №1153/2008встановлено, що після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання.

Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільнені військовослужбовців не врегульовані положеннями спеціального законодавства. Водночас, такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України, оскільки трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Аналогічний правовий висновок щодо застосування норм КЗпП України при вирішення питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців викладено Верховним Судом у постановах від 10.05.2019 у справі № П/811/276/16, від 31.10.2019 у справі № 828/598/17, від 30.04.2020 у справі № 140/2006/19.

Відповідно до статті 3 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 116 КЗпП, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно з ст. 117 КЗпП у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значущі обставини, як виплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору ті відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Як вбачається з матеріалів справи, постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 13.07.2022 по справі № 20/18494/21, серед іншого, зобов`язано Військову частину НОМЕР_6 здійснити з 1 лютого 2020 року по 7 листопада 2020 року перерахунок та виплату грошового забезпечення ОСОБА_1 відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" із врахуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня 2020 року для обчислення посадового окладу та окладу за військове звання.

З огляду на зазначене, судова колегія погоджується з рішенням суду першої інстанції про те, що у даному випадку відповідач не провів з позивачем повного розрахунку при звільненні в день його виключення зі списків особового складу частини - 07.11.2020 року.

Водночас, судом встановлено, що на виконання вищезазначеної постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 13.07.2022р. по справі № 420/18494/21 повний розрахунок заборгованості по грошовому забезпеченні з позивачем проведено лише 29.07.2022 року, що підтверджується випискою з карткового рахунку позивача та не заперечується апелянтом.

Таким чином, остаточний розрахунок з позивачем був проведений не 07.11.2020р. (в день звільнення з військової служби), а 29.07.2022р., що свідчить про протиправну бездіяльність відповідача щодо не проведення своєчасного повного розрахунку з позивачем при звільненні, відтак судом першої інстанції обґрунтовано задоволено позов в цій частині позовних вимог.

Щодо вимог позивача в частині зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні колегія суддів зазначає наступне.

Механізм обчислення середньої заробітної плати визначений Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі - Порядок №100).

Відповідно до п.2 Порядку №100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або для виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації чи у фізичної особи - підприємця або фізичної особи, які в межах трудових відносин використовують працю найманих працівників, менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку. Якщо працівника прийнято (оформлено) на роботу не з першого числа місяця, проте дата прийняття на роботу є першим робочим днем місяця, то цей місяць враховується до розрахункового періоду як повний місяць.

У всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Згідно з пунктом 5 Порядку №100, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Абзацом 1 пункту 8 Порядку №100 передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

При цьому, суд враховує зміни до ч. 1 ст. 117 КЗпП, що відбулись 01.07.2022 року, відповідно до яких статтю викладено у наступній редакції: "у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців".

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України, обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значущі обставини, як виплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Колегія суддів наголошує, що стаття 116 КЗпП України, оперує поняттям «всі суми, що належать працівнику», а стаття 117 цього Кодексу передбачає санкцію за невиплату відповідних сум при звільненні.

З огляду на викладене судом було встановлено, що позивача було звільнено з військової служби 07.11.2020 року, відповідачем не було проведено повного розрахунку з позивачем своєчасно, повний розрахунок здійснено лише 29.07.2022 року, тому колегія судів погоджується із висновком суду першої інстанції, що позивач має право на отримання виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та з урахуванням зменшення періоду стягнення середнього заробітку, оскільки такий строк відповідно до внесених змін до статті 117 КЗпП України обмежується шістьма місяцями, період за який необхідно задовольнити позов складає з 07.11.2020 р. по 06.05.2021 р., а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо часткового задоволення позовних вимог.

Суд апеляційної інстанції не приймає доводи апелянта про те, що компенсація за невикористані дні відпустки як учаснику бойових дій не входить до складу грошового забезпечення військовослужбовця, а є самостійним видом допомоги, оскільки на виконання судового рішення у справі № 420/18494/21 відповідач здійснив перерахунок грошового забезпечення по всім видам грошового забезпечення позивача.

У контексті оцінки доводів апеляційної скарги апеляційний суд звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах «Проніна проти України» (пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеному рішенні, у зв`язку з чим підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ч.1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 262, 263, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів,
ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2022 року залишити без змін.

Відповідно до ст. 325-328 КАС України постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає крім випадків: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Головуюча суддя: Л.Є. Зуєва

Суддя: М.П. Коваль

Суддя: І.О. Турецька