Справа № 545/76/23
Суддя: Харабадзе К. Ш.
Дата ухвалення: 2023-02-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 лютого 2023 року

м. Полтава

Полтавський районний суд Полтавської області в складі:

головуючого - Харабадзе К. Ш.,

за участю секретаря - Гаврись В.В.,

Справа № 545/76/23

Номер провадження № 2-а/545/50/23

позивач ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 )

відповідач інспектор Управління патрульної поліції в Полтавській області Департаменту патрульної поліції Національної поліції України Захарченко Дмитро Олексійович (місцезнаходження за адресою: с. Розсошенці Полтавського району Полтавської області, вул.. Кременчуцька, 2В)

відповідач Управління патрульної поліції в Полтавській області Департаменту патрульної поліції Національної поліції України (місцезнаходження за адресою: с. Розсошенці Полтавського району Полтавської області, вул.. Кременчуцька, 2В)

третя особа Департамент патрульної поліції (місцезнаходження за адресою: м. Київ, вул.. Федора Ернста, 3)

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративний позов про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення,

у с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду із даним позовом, посилаючись на те, що 01.01.2023 близько дев`ятої години ранку він на власному автомобілі Mitsubishi Lancer 2009 р.в. пересувався по вул. Південній в м. Полтава. В ході руху по дорозі йому необхідно було здійснити вимушену зупинку, оскільки подальший рух був не можливий з наступних підстав. Він виховує малолітню дитину ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вранці 01.01.2023 року він підвозив свою дружину та сина до її місця роботи, що знаходиться в мікрорайоні Левада м. Полтави. В цей час його сину стало зле і він блював у сміттєвий мішок. В подальшому він залишив сміттєвий мішок із блювотними масами в автомобілі з тих причин, що поруч не було смітника. Прямуючи по вул. Південна на автомобілі, він відчув різкий неприємний запах блювотиння із сміттєвого пакета і його відразу знудило, він не міг продовжувати нормально та безпечно керувати транспортним засобом, тому вимушений був негайно екстрено зупинитися. Поруч з місцем зупинки вздовж дороги знаходилися сміттєві баки, тому він вийшов та викинув сміттєвий мішок з блювотинням до сміттєбаків. Вимушено зупинившись на краю дороги, він ввімкнув аварійну світлову сигналізацію як того вимагає пп. «а» п. 9.9 ПДР України. Зупинка транспортного засобу відбувалася не більше 15 секунд. Окрім того, в час описаних подій на дорозі взагалі не було автомобілів, тому зупинка т.з не могла створити аварійних ситуацій та перешкоджати руху. Дорожніх знаків, що забороняють зупинку також не було. Він не зупинявся безпосередньо в місці виїзду з прилеглої території. В подальшому він рушив далі по своєму маршруту, та його зупинили працівники поліції. Інспектор повідомив, що він порушив правила дорожнього руху та зупинився у невстановленому місці. Він намагався пояснити ситуацію, що склалася, але інспектор його перебивав та продовжував говорити що він вчинив правопорушення. На його вимогу ознайомитися з матеріалами справи інспектор відмовив, а потім не зміг пояснити з чого складаються матеріали постанови про притягнення до адмінвідповідальності. Він був не згоден з прийнятим рішенням інспектора і його це роздратувало. В подальшому інспектор виніс оскаржувану постанову не обґрунтовано та з порушенням чинного законодавства. Так інспектор не роз`яснив права особи, яка притягається до адміністративної відповідальності як того вимагає ст. 268 КУпАП та інструкція з оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення в органах поліції. Інспектор роз`яснив лише право на ознайомлення з матеріалами справи. Після чого, він, користуючись цим правом, вимагав у інспектора ознайомити його з матеріалами справи. Інспектор його не ознайомив. На його питання, з чого складається матеріал постанови про накладення адміністративного стягнення, поліцейський не міг відповісти. Неодноразові вимоги ознайомитися з матеріалами справи були відхилені. Інших прав особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, йому не повідомлено та не роз`яснено, чим грубо порушено його право на захист. Він підписав оскаржувану постанову тому, що не знав, що йому не роз`яснили всіх прав. Під час підпису постанови він вкотре повідомив інспектору, що не погоджуюся з нею та буде оскаржувати, використовуючи надане законом право. Окрім того, інспектор позбавив його право на надання пояснень, які він хотів і мг надати усно чи письмово з приводу обставин вчинення адміністративного правопорушення. Також, постанова не містить чіткого опису правопорушення відповідно до правил дорожнього руху. У оскаржуваній постанові інспектор зазначає, що водій здійснив зупинку безпосередньо в зоні виїзду з прилеглої території. Відповідно пп. «и» п. 15.9 ПДР зупинка забороняється ближче 10 м від виїздів з прилеглих територій і безпосередньо в місці виїзду. Тобто закон не містить такого поняття як «зона» виїзду з прилеглої території. Окрім того, він не здійснював зупинку безпосередньо в місці виїзду з прилеглих територій. Матеріали постанови не містять відомостей про те, що ним здійснено зупинку саме безпосередньо в місці виїзду з прилеглих територій чи ближче 10 м від виїздів з прилеглих територій. Крім того, оскаржувана постанова не містить ідентифікуючих ознак технічного засобу, яким здійснено фото або відеозапис. Інспектор не зазначив індивідуальних ознак реєстратора, яким на його думку зафіксоване правопорушення, тому не можливо ідентифікувати технічний засіб на який відзнято відеозапис і відповідно такий відеозапис не можу бути доказом у справі. Інспектор порушив вимоги ч.3 розділу ІІ Інструкції. Під час розгляду справи та винесення постанови про адміністративне правопорушення ним неодноразово наголошувалося, що він не згоден з постановою та накладенням адміністративного стягнення. Окрім того, він запитував чи можливо за даних обставин обмежитися зауваженням, на що інспектор категорично відповів, що така можливість не передбачена. Хоча така можливість передбачена відповідно ст. 22 КУпАП. Якби інспектор надав мені можливість пояснити ситуацію, що склалася і дослідив в повному обсязі матеріали справи, то рішення інспектора могло бути іншим. Отже, у даному випадку інспектор повинен був складати протокол про адміністративне правопорушення та направляти його в суд для встановлення чи спростування вини особи у вчиненні адміністративного правопорушення, але в порушення Інструкції інспектор не вчинив зазначену дію. Також, справу про адмінправопорушення було розглянуто без його участі. Інспектор повідомив, що вбачає ознаки адміністративного правопорушення в його діях, на що він не погодився та попросив ознайомитися з матеріалами справи. З матеріалами справи його ніхто не ознайомив. В подальшому, інспектор перебував осторонь від нього та в службовому автомобілі де друкував оскаржувану постанову на власний розсуд, не задаючи йому ніяких питань щодо обставин справи, не аналізуючи обставин що пом`якшують чи обтяжують адміністративну відповідальність. Зазначені дії позбавили його надати пояснення та зауваження. Потім інспектор вже підійшов до нього з роздрукованою постановою. Він підписав постанову та повідомив інспектору, що не погоджуюся з нею та буду оскаржувати. При спілкуванні з ним інспектор лише встановив його ідентифікуючі дані, а саму справу розглянув без його участі. Отже, інспектором порушив вимоги ст. 268 КУпАП та ч. 5 розділу IV Інструкції розглядаючи справу без його участі. Інспектором порушено вимоги ст. 280 КУпАП, що призвело до неправильного вирішення справи. Фактично інспектор виніс постанову про адміністративне правопорушення лише за сам факт зупинки транспортного засобу у невстановленому місці (на його думку), а не за наявність складу адміністративного правопорушення. Інспектор не з`ясував та не намагався з`ясувати чи наявний склад адміністративного правопорушення. Виконання вимог статті 280 КУпАП необхідно для встановлення саме наявності ознак складу адміністративного правопорушення (суб`єкта, об`єкта, суб`єктивну сторону, обов`язковою ознакою якої є вина, яка має бути доведена, об`єктивну сторону). Матеріали справи не містять доказів того, що інспектор встановив ще щось, окрім факту зупинки транспортного засобу на узбіччі дороги. Інспектором не з`ясовано причини зупинки транспортного засобу та інші обставини, що мають значення для правильного об`єктивного вирішення справи. З огляду на вищевикладене, вважає, що оскаржувана постанова винесена незаконно з порушенням вимог чинного законодавства, без повного та об`єктивного дослідження обставин справи, а тому свідчить про відсутність складу адміністративного правопорушення, передбачений ч. 1 ст.122 КУпАП. На підставі вищевикладеного, просить скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії ЕАР06354014 від 01.01.2023, якою притягнуто ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КУпАП; закрити провадження по справі щодо ОСОБА_1 про притягнення до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 122 КУпАП; стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Управління патрульної поліції в Полтавській області Департаменту патрульної поліції Національної поліції України на користь ОСОБА_1 судові витрати у сумі 2 083, 34 грн. 34 копійки, що складаються з: витрати на правничу допомогу у розмірі 1 200,00 грн., сплачений штраф на виконання постанови 346, 54 грн., судовий збір 536, 80 грн.

Представник відповідача Управління патрульної поліції в Полтавській області Департаменту патрульної поліції в наданому суду відзиві на адміністративний позов вказала, що 01.01.2023 керуючи автомобілем MITSUBISHI LANCER, номерний знак НОМЕР_1 в м. Полтаві по вул. Чураївни, 2 А водій ОСОБА_1 здійснив зупинку на виїзді з прилеглої територій, чим порушив вимоги п.15.9 (и) Правил дорожнього руху України, затверджених постановою КМУ №1306 від 10.10.2001 р. Позивач здійснив зупинку транспортного засобу на виїзді з прилеглої території (початок заокруглення виїзду), що є порушенням Правил дорожнього руху. Даний факт зафіксовано на відео з реєстратора службового автомобіля. Відповідно п. 1.10 ПДР зупинка припинення руху транспортного засобу на час до 5 хвилин або більше, якщо це необхідно для посадки (висадки) пасажирів чи завантаження (розвантаження) вантажу, виконання вимог цих Правил (надання переваги в русі, виконання вимог регулювальника, сигналів світлофора тощо). Жодних вище вказаних дій Позивач не здійснював, тому враховуючи норми законодавства поліцейський притягнув Позивача до адміністративної відповідальності за ознаками правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КУпАП та застосував накладення штрафу в розмірі двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. У даному випадку до постанови додається відео з реєстратора на якому зафіксовано факт вчинення правопорушення, що слугує беззаперечним доказом вини позивача та відео з бодікамери поліцейського 469256 но факту розгляду справи. Так, на відео з реєстратора зафіксовано порушення позивачем п. 15.9 (и) ПДР України. Даний відеозапис містить інформацію щодо предмета доказування (на відео чітко зафіксовано факт порушення). Дане відео зафіксовано на технічний засіб, що має функції відеозапису і використовується для забезпечення публічної безпеки і громадського порядку. Доказ є достовірним,за допомогою нього можна встановити дійсні обставини справи, а саме наявність факту порушення ПДР України з боку водія автомобіля.

Даний доказ, на виконання вимог ч. 3 ст. 77 КАС України, був покладений в основу прийнятті рішення щодо притягнення водія до адміністративної відповідальності. У матеріалах справи міститься копія постанови,, де в п. 7 зазначено «Додається відео з бодікмери 469256 та реєстратора». Таким чином, дотримано всі вимоги чинного законодавства та в постанові міститься посилання на відеозапис як на додаток до постанови. Зміст оскаржуваної постанови повністю відповідає вказаним вимогам, усі обов`язкові реквізити вказані, всі графи постанови заповнені. У постанові чітко описано вчинене порушення і є посилання на нормативно-правовий акт, яким передбачено відповідальність за вказане діяння, а саме ч. 1 ст. 122 КУпАП

Під час розгляду справи позивача було ознайомлено із усіма правами, передбаченими ст. 63 Конституції України, ст. 268 КУпАП. Позивач відповідно до ст. 268 КУпАП мав можливість на місці ознайомитись із усіма наявними матеріалами справи, надати пояснення, докази, заявити клопотання та отримати правову допомогу. Після ознайомлення з правами особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, поліцейський перепитав у Позивача: «Чи зрозумілі Вам ваші права?» на що гр. ОСОБА_1 відповів: «Так зрозумілі». Після чого Позивач заявив клопотання, що ще раз бажає ознайомитися з матеріалами справи (відео доказом правопорушення), яке інспектор Захарченко Д. О. задовольнив. Жодних обмежень в користуванні правами, передбаченими ст. 268 КУпАП, під час розгляду справи не було, що підтверджується матеріалами відеофіксації та особистим підписом Позивача у постанові про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі. Тому твердження Позивача про обмеження його права на захист не відповідає дійсності. Відповідачем, на виконання вимог ч. 2 ст. 77 КУпАП надано належні та допустимі докази для доведення наявності в діях позивача складу адміністративного правопорушення. В свою чергу позивач у своєму позові не спростовує факту вчинення ним адміністративного правопорушення, до позову не додає жодних доказів, які б свідчили про відсутність в його діях складу адміністративного правопорушення. Щодо твердження позивача про необхідність зупинки з порушеннями ПДР через стан крайньої необхідності, зазначила, що саме посилання особи, стосовно якого здійснюється розгляд справи про адміністративне правопорушення, на існування крайньої необхідності у вигляді поганого самопочуття, не може беззаперечно свідчити про необхідність застосування положень ст. ст. 17, 18 КУпПП, а має відповідати фактичним обставинам справи та не викликати сумнівів щодо наявності крайньої необхідності, що повинно бути співставлено з наявними в матеріалах справи доказами, показами свідків, іншими обставинами, що зумовили крайню необхідність. Факт порушення позивачем п. 15.9 ПДР підтверджується відеозаписом подій. Крім того, агресивна поведінка позивача у спілкуванні з поліцейськими спростовує доводи позивача про погіршення стану здоров`я. Таким чином, позивач намагається уникнути відповідальності за скоєне правопорушення. Щодо позовних вимог про стягнення витрат на правову допомогу, вказала, що витрати в сумі 1200 грн. за надання адвокатських послуг, щодо збирання доказів по справі та складання позовної заяви не охоплюється поняттями обґрунтованості, та пропорційності щодо предмета спору. Крім цього необхідно врахувати складність справи, а саме те, що справа про скасування постанови про адміністративне правопорушення в сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, у розумінні ст. 286 КАС, відноситься до категорії справ незначної складності. Європейський суд з прав людини при розгляді зазначених справ зазначав, що заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. До позову не додано копію квитанції за надані правничі послуги за які позивач сплатив адвокату 1200 грн. Із врахуванням вищевикладених обставин, оскільки у поданих документах не обґрунтовано заявлену адвокатом вартість послуг у сфері права із посиланням на первинні документи, розмір витрат, які клієнт сплатив своєму адвокату не підтверджується належними та допустимими доказами, а заявлений розмір витрат є неспіврозмірним із предметом позову, позовна вимога щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу адвоката є такою, що не підлягає до задоволення. На підставі вищевикладеного, просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

Позивач в наданій суду відповіді на відзив вказав, що твердження відповідача про здійснення зупинки транспортного засобу на виїзді з прилеглої території (початок заокруглення виїзду),що є порушенням ПДР, є хибним, оскільки з відеозапису з реєстратора чітко видно, що автомобіль не розташований на виїзді з прилеглої території на початок заокруглення виїзду. Окрім того, відповідно до Листа УПП №Р-38/41/26/03-2023 від 24.01.2023 схема організації дорожнього руху за адресою: м. Полтава, вул.. Чураївни, 2А та м. Полтава, вул.. Чураївни, 2Б відсутня. Відповідно до п. 10.1.2 ДСТУ 4100:2014 установлення чи демонтаж дорожніх знаків без погодження із Міністерством внутрішніх справ України відповідно до Закону України «Про дорожній рух» - заборонено. Отже, на місці зупинки транспортного засобу взагалі відсутня прилегла територія. Якщо паркова для автомобілів розташована законно її проект разом із відповідними дорожніми засобами мав бути погоджений УПП в Полтавській області та відомості про зазначену паркову внесені до схеми організації дорожнього руху. Окрім того, відомості в оскаржуваній постанові щодо місця вчинення правопорушення не відповідають дійсності. Так, в оскаржуваній постанові місце скоєння правопорушення зазначено: м. Полтава, вул.. Чураївни, 2А. Зазначена адреса належить приміщенню в якому розташоване кафе « ІНФОРМАЦІЯ_2 ». З відеозапису вбачається, що місце зупинку відбулося напроти продуктового магазину АТБ, який розташований за адресою: м. Полтава, вул.. Чураївни, 2Б. Окрім того, працівники поліції не надали відеозапису початку спілкування після зупинки транспортного засобу. Також, в постанові не вірно вказано адресу вчинення правопорушення, не вірно зазначено сама суть правопорушення, що зазначена у п. 15.9(и) ПДР України. Місце вчинення адміністративного правопорушення працівники поліції зазначили помилково, оскільки особисто не були присутні саме на місці вчинення правопорушення. Інспектори 30 хвилин на карті за допомогою мобільного телефону намагалися визначити місце вчинення правопорушення. В постанові зазначено місце вчинення правопорушення, яке не відповідає дійсності. Крім того, працівником поліції було роз`яснено не всі права передбачені ст.. 268 КУпАП. Право на надання пояснено йому не було роз`яснено та надано можливість їх письмово викласти. Також, відповідачем на місці встановлено лише його особа. Натомість ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують та обтяжують ніхто не встановлював. Щодо посилань відповідача на рішення апеляційних інстанцій, то обов`язковим для врахування суду є лише рішення Верховного суду. Його зупинка не порушила правил дорожнього руху, тривала близько 7 секунд та потім він рушив з місця. Зазначені дії не завдали ніякої шкоди та не могли завдати чи створити аварійну ситуацію. Пояснення працівникам поліції він усно надавав, але працівниками поліції не надано вказаний відеозапис з бодікамери.

Адміністративна справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому § 2. Розгляд окремих категорій термінових адміністративних справ Глави 11. Особливості позовного провадження в окремих категоріях адміністративних справ КАС України.

Відповідач інспектор УПП в Полтавській області ДПП НП України Захарченко Д.О., представник третьої особи Департаменту патрульної поліції у судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись своєчасно та належним чином.

Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні на задоволенні позовних вимог наполягав у повному обсязі.

Представник відповідача УПП в Полтавській області Департаменту патрульної поліції Дужик В.О., яка діяла також від імені третьої особи Департаменту патрульної поліції, у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечувала в повному обсязі.

Суд, дослідивши матеріалии справи та доводи адміністративного позову, доходить до такого.

Згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ч. 3 цієї ж статті, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Правила дорожнього руху, відповідно до Закону України "Про дорожній рух», встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України. Інші нормативні акти, то стосуються особливостей дорожнього руху, повинні ґрунтуватися на вимогах цих Правил.

Учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил.

Відповідно п. 1.10 ПДР зупинка припинення руху транспортного засобу на час до 5 хвилин або більше, якщо це необхідно для посадки (висадки) пасажирів чи завантаження (розвантаження) вантажу, виконання вимог цих Правил (надання переваги в русі, виконання вимог регулювальника, сигналів світлофора тощо).

Судом встановлено, що 01.01.2023 о 8-54 год., керуючи автомобілем MITSUBISHI LANCER, номерний знак НОМЕР_1 , в м. Полтаві по вул. Чураївни, 2 А водій ОСОБА_1 здійснив зупинку на виїзді з прилеглої територій, чим порушив вимоги п.15.9 (и) Правил дорожнього руху України, затверджених постановою КМУ №1306 від 10.10.2001.

Відповідно до ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), шо обгрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного виріиіення справи.

Згідно ст. 251 КУпАП «Доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь які фактичні дані, па основі яких у встановленому законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення.... Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями свідків, показаннями засобів фото і кіно-зйомки, відео-запису, які використовуються під час нагляду за дорожнім рухом ...».

Право та порядок використання поліцейським нагрудної відеокамери передбачено пп. 2 п.4.1 розділу IV Посадової інструкції поліцейського патрульної поліції, затвердженої Наказом Департаменту патрульної поліції від 05.01.2016 р. за № 4/1 та ст. ст 31, 40 Закону України «Про Національну поліцію».

Відповідно до статті 40 Закону України «Про Національну поліцію», а саме: застосування технічних приладів, технічних засобів та спеціалізованого програмного забезпечення. поліцейський може використовувати інформацію, отриману з баз даних Національної поліції, якими користувався поліцейський в ході розгляду справи.

У даному випадку до постанови додається відео з реєстратора, на якому зафіксовано факт вчинення правопорушення, що слугує беззаперечним доказом вини позивача та відео з бодікамери поліцейського 469256 по факту розгляду справи. Так, на відео з реєстратора зафіксовано порушення позивачем п. 15.9 (и) ПДР України. Позивач здійснив зупинку транспортного засобу на виїзді з прилеглої території, цей факт зафіксовано на відео з реєстратора службового автомобіля. Даний відеозапис містить інформацію щодо предмета доказування (на відео чітко зафіксовано факт порушення). Дане відео зафіксовано на технічний засіб, що має функції відеозапису і використовується для забезпечення публічної безпеки і громадського порядку. Доказ є достовірним, за допомогою нього можна встановити дійсні обставини справи, а саме наявність факту порушення ПДР України з боку водія автомобіля. У матеріалах справи міститься копія постанови, де в п. 7 зазначено «Додається відео з бодікмери 469256 та реєстратора». Сам позивач не заперечує, що зупинив свій транспортний засіб по вулиці Чураївни.

Відповідно до п.п. «и» п. 15.9 ПДР України зупинка забороняється ближче 10 м від виїздів з прилеглих територій і безпосередньо в місці виїзду. Представник відповідача зазначив, що позивач здійснив зупинку транспортного засобу на виїзді з прилеглої території (початок заокруглення виїзду), що є порушенням Правил дорожнього руху. Доводи позивача про те, що його ТЗ під час зупинки не був розташований по центру виїзду або перекривав його частину, не приймаються судом, оскільки прилегла територія - територія, що прилягає до краю проїзної частини та не призначена для наскрізного проїзду, а лише для в`їзду до дворів, на стоянки, автозаправні станції, будівельні майданчики тощо або виїзду з них, на відео з реєстратора зафіксовано порушення позивачем п. 15.9 (и) ПДР України, що позивач здійснив зупинку транспортного засобу на виїзді з прилеглої території.

Пунктом 15.14 ПДР України визначено, що у разі вимушеної зупинки в місці, де зупинку заборонено, водій повинен вжити всіх заходів, щоб прибрати транспортний засіб, а за неможливості це зробити діяти згідно з вимогами пунктів 9.9, 9.10, 9.11 цих Правил.

Підпунктом «а» пункту 9.9 ПДР України визначено, що аварійна світлова сигналізація повинна бути ввімкнена: у разі вимушеної зупинки на дорозі.

Представник відповідача вказував, що позивач у своєму позові не спростовує факту вчинення ним адміністративного правопорушення. Позивач до позову не додає жодних доказів, які б свідчили про наявність обставин, на які він посилається в обґрунтування свого позову. Так, як обставини крайньої необхідності позивач ОСОБА_1 не спростував під час розгляду справи та жодних пояснень поліцейському з даного приводу не надав, його було притягнуто до адміністративної відповідальності за ознаками ч. 1 ст. 122 КУпАП та накладено стягнення у вигляді штрафу у розмірі двадцяти неоподаткованих мінімумів доходів громадян. Щодо аргументів позивача на те, що інспектор позбавив його права на надання пояснень, які він хотів і міг надати усно чи письмово з приводу обставин вчинення адміністративного правопорушення, то під час розгляду справи позивача було ознайомлено із усіма правами, передбаченими ст. 63 Конституції України, ст. 268 КУпАП. Позивач відповідно до ст. 268 КУпАП мав можливість на місці ознайомитись із усіма наявними матеріалами справи, надати пояснення, докази, заявити клопотання та отримати правову допомогу. Після чого позивач заявив клопотання, що ще раз бажає ознайомитися з матеріалами справи (відео доказом правопорушення), яке інспектор Захарченко Д. О. задовольнив. Жодних обмежень в користуванні правами, передбаченими ст. 268 КУпАП, під час розгляду справи не було, що підтверджується матеріалами відеофіксації та особистим підписом позивача у постанові про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі. Тому твердження позивача про обмеження його права на захист не відповідає дійсності.

Щодо стверджень позивача, що він відчув різкий неприємний запах блювотиння із сміттєвого пакета і його відразу знудило, він не міг продовжувати нормально та безпечно керувати транспортним засобом, тому діяв в стані крайньої необхідності, вимушений був негайно екстрено вимушено зупинитися на краю дороги, щоб викинути сміттєвий мішок з блювотинням, ввімкнувши аварійну світлову сигналізацію, то суд відноситься до них критично з огляду на таке.

Відповідно до статті 18 КУпАП не є адміністративним правопорушенням дія, яка хоч і передбачена цим Кодексом або іншими законами, що встановлюють відповідальність за адміністративні правопорушення, але вчинена в стані крайньої необхідності, тобто для усунення небезпеки, яка загрожує державному або громадському порядку, власності, правам і свободам громадян, установленому порядку управління, якщо ця небезпека за даних обставин не могла бути усунута іншими засобами і якщо заподіяна шкода є менш значною, ніж відвернена шкода.

Стан крайньої необхідності виникає, коли є дійсна, реальна, а не уявна загроза зазначеним інтересам. Якщо загроза зазначеним охоронюваним інтересам може виникнути в майбутньому, діяння не може вважатися таким, що вчинено у стані крайньої необхідності. На це прямо вказують слова тексту статті «для усунення небезпеки, яка загрожує». Джерелами загрозливої небезпеки у разі крайньої необхідності, зокрема можуть бути стихійні явища - повені, пожежі, землетруси тощо, дикі або домашні тварини, наприклад під час їхнього нападу на людину; джерела підвищеної небезпеки, наприклад несправна автомашина; людина, що заподіює або загрожує завдати шкоди охоронюваним законом інтересам.

Стан крайньої необхідності виникає за наявності відповідної підстави, яка характеризується двома елементами: 1) небезпекою, що безпосередньо загрожує правоохоронюваним інтересам особи, суспільства або держави і 2) обстановкою, що свідчить про неможливість усунення цієї небезпеки іншими засобами, крім заподіяння шкоди таким же правоохоронюваним інтересам. Наявності однієї лише небезпеки ще недостатньо для виникнення стану крайньої необхідності. Цей стан тому і визнається станом крайньої необхідності, що викликається такою обстановкою, за якої особа вимушена вдатися до заподіяння шкоди правоохоронюваним інтересам як до останнього, крайнього засобу усунення небезпеки, що загрожує.

Згідно правової позиції колегії суддів Сьомого апеляційного адміністративного суду 14 жовтня 2022 року у справі № 724/1096/22 позивач, як при розгляді справи про адміністративне правопорушення, так і в суді першої інстанції, вказував на те, що він не може бути притягнутий до відповідальності за ч. 1 ст. 122 КУпАП, оскільки здійснив зупинку автомобіля, у зв`язку з різким погіршенням стану здоров`я та для забезпечення безпеки дорожнього руху, тобто, в стані крайньої необхідності, що у свою чергу виключає можливість застосування відповідного адміністративного стягнення.

Дійсно, норми ст. 17 КУпАП, визначають, що особа, яка діяла в стані крайньої необхідності, необхідної оборони або яка була в стані неосудності, не підлягає адміністративній відповідальності, а ст. 18 цього Кодексу передбачає, що не є адміністративним правопорушенням дія, яка хоч і передбачена цим Кодексом або іншими законами, що встановлюють відповідальність за адміністративні правопорушення, але вчинена в стані крайньої необхідності, тобто для усунення небезпеки, яка загрожує державному або громадському порядку, власності, правам і свободам громадян, установленому порядку управління, якщо ця небезпека за даних обставин не могла бути усунута іншими засобами і якщо заподіяна шкода є менш значною, ніж відвернена шкода.

У чинному законодавстві, інститут крайньої необхідності покликаний сприяти підвищенню соціальної активності учасників суспільних відносин, є гарантією правового захисту людини, що бере участь у запобіганні шкоди правам громадян, інтересам держави й суспільства.

Стан крайньої необхідності виникає, коли є дійсна, реальна, а не уявна загроза зазначеним інтересам. Якщо загроза охоронюваним інтересам може виникнути в майбутньому, діяння не може вважатися таким, що вчинено у стані крайньої необхідності. На це прямо вказують слова тексту статті «для усунення небезпеки, яка загрожує».

Однією з найважливіших умов правомірності акта крайньої необхідності є те, що за таких обставин небезпека не може бути усунута іншими засобами, тобто засобами, не пов`язаними із заподіянням шкоди іншим охоронюваним законом інтересам.

Також, стан крайньої необхідності повинен відповідати критеріям своєчасності. Своєчасність заподіяння шкоди полягає в тому, що вона може бути заподіяна лише протягом часу, поки існує стан крайньої необхідності. Якщо ж такий стан ще не виник або, навпаки, уже минув, то заподіяння шкоди в цьому випадку (так звана «передчасна» і «спізніла» крайня необхідність), може тягнути відповідальність на загальних засадах.

Спосіб збереження охоронюваного законом інтересу за рахунок іншого повинен бути саме крайнім. Якщо для запобігання небезпеки, що загрожує, в особи є шлях, не пов`язаний із заподіянням шкоди, вона повинна обрати саме цей шлях. Інакше посилання на стан крайньої необхідності виключається. Шкода, заподіяна в стані крайньої необхідності, повинна бути менш значною, ніж відвернена шкода. Заподіяння шкоди, рівної тій, що могла бути спричинена, або шкоди більшої, не може бути виправдана станом крайньої необхідності. Зокрема не можна рятувати одне благо за рахунок заподіяння шкоди рівноцінному благу. Питання про те, яку шкоду вважати більш значною, а яку менш, є питанням факту й вирішується в кожному конкретному випадку залежно від конкретних обставин справи. В основу оцінки шкоди заподіяної й шкоди відверненої повинні бути покладені як об`єктивний, так і суб`єктивний критерії, проте визначальним має бути об`єктивний критерій.

Тож, саме посилання особи, стосовно якого здійснюється розгляд справи про адміністративне правопорушення, на існування крайньої необхідності у вигляді поганого самопочуття, не може беззаперечно свідчити про необхідність застосування положень ст. ст. 17, 18 КУпЛП, а має відповідати фактичним обставинам справи та не викликати сумнівів щодо наявності крайньої необхідності, що повинно бути співставлено з наявними в матеріалах справи доказами, показами свідків, іншими обставинами, що зумовили крайню необхідність.

Колегія суддів звернула увагу, що твердження позивача про здійснення зупинки в стані крайньої необхідності матеріалами справи не підтверджується.

Згідно правової позиції колегії суддів Першого апеляційного адміністративного суду від 02 березня 2021 року у справі №263/13634/20, суд не бере до уваги посилання позивача на вимушену зупинку транспортного засобу, у зв`язку з раптовим погіршенням стану здоров`я позивача, оскільки останнім не доведено факт крайньої необхідності та не надано суду жодних доказів в підтвердження необхідності раптової зупинки транспортного засобу. В даному випадку на водія покладається обов`язок доказування факту вчинення дій в стані крайньої необхідності.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 25.06.2020 у справі № 520/2261/19 (http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/90073897) вказала, що визначений статтею 7 КАС обов`язок відповідача - суб`єкта владних повноважень довести правомірність рішення, дії чи бездіяльність не виключає визначеного частиною першою цієї ж статті обов`язку позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

У даній справі позивач пояснював, що обставини з поганим самопочуттям дитини відбулися на іншій вулиці, сміттєвий пакет з блювотинням був зав`язаний, він проїхав певну відстань на своєму автомобілі, але потім він відчув запах блювотиння із можливо погано зав`язаного сміттєвого пакета, у зв`язку з чим вимушено зупинився. Щодо обсягу сміттєвого пакета позивач зазначив, що в пакеті могли бути ганчірки, які дружина могла застосовувати у зв`язку з тим, що дитину знудило. Щодо того, що самопочуття позивача не дозволяло керувати ТЗ, і він погано почувався, то на відео з реєстратора зафіксовано факт проходження водія до сміттєвих баків та повернення водія після викидання сміттєвого мішку, зовнішній вигляд та його поводження під час спілкуванні з поліцейськими такого висновку не дає змогу зробити. Після цієї події водій за медичною допомогою не звертався, під час розгляду справи про адміністративне правопорушення про ці обставини не зазначив, в суді будь-яких клопотань щодо забезпечення доказів, виклику певних осіб для допиту для доведення обставин, на які він посилається, не заявляв. Щодо посилань позивача, що саме право надавати пояснення йому не було роз`яснено, і він ним не скористався, то на відео з реєстратора зафіксовано, що права позивачу були роз`яснені, він підтвердив, що знає свої права, на відео з реєстратора позивач активно користувався своїми правами, брав участь в розмові з особою, яка склала протокол, також в судовому засіданні позивач також вказав, що має вищу юридичну освіту та працює помічником адвоката, що дає змогу суду прийти висновку, що права позивача щодо надання пояснень під час розгляду справи про адміністративне правопорушення не були порушені.

Пояснення ОСОБА_1 не узгоджуються з усією сукупністю досліджених доказів, не є послідовними, тому суд до його пояснень відноситься критично і бере до уваги їх лише в частині, яка з доказами узгоджується.

Суд виходить не з принципу формального підходу до вирішення справи, а саме з необхідності забезпечення судом уникнення порушень прав і свобод інших громадян, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством, а тому, притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 122 КУпАП вважає виправданим. Позивачем сплачений штраф на виконання постанови про притягнення до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 122 КУпАП в розмірі 346 гривень 54 копійки, що підтверджується наданою позивачем квитанцією від 07.01.2023.

Отже, доводи позивача, викладені в обґрунтування позовних вимог, не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду та були спростовані дослідженими доказами.

Дослідивши письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає, оскаржувана постанова є законною, так як прийнята відповідачем на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені КУпАП.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 5, 77, 241, 243-246, 286 Кодексу адміністративного судочинства України,

у х в а л и в:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до інспектора Управління патрульної поліції в Полтавській області Департаменту патрульної поліції Національної поліції України Захарченка Дмитра Олексійовича, Управління патрульної поліції в Полтавській області Департаменту патрульної поліції Національної поліції України, третя особа Департамент патрульної поліції про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Другого апеляційного адміністративного суду через Полтавський районний суд Полтавської області протягом десяти днів з дня його проголошення.

позивач ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1

відповідач інспектор Управління патрульної поліції в Полтавській області Департаменту патрульної поліції Національної поліції України Захарченко Дмитро Олексійович, місцезнаходження за адресою: с. Розсошенці Полтавського району Полтавської області, вул.. Кременчуцька, 2В

відповідач Управління патрульної поліції в Полтавській області Департаменту патрульної поліції Національної поліції України, місцезнаходження за адресою: с. Розсошенці Полтавського району Полтавської області, вул.. Кременчуцька, 2В

третя особа Департамент патрульної поліції, місцезнаходження за адресою: м. Київ, вул.. Федора Ернста, 3

Суддя Карина ХАРАБАДЗЕ