Справа № 480/7408/21
Суддя: Ральченко І.М.
Дата ухвалення: 2023-02-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Головуючий І інстанції: С.В. Воловик
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2023 р. Справа № 480/7408/21
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді Ральченка І.М.,

Суддів: Катунова В.В. , Бершова Г.Є. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 03.12.2021 по справі № 480/7408/21

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області

про визнання дій неправомірними, зобов`язання вчинити дії та стягнення компенсації,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом, в якому просив:

- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області щодо не нарахування та невиплати грошової (матеріальної) допомоги для вирішення соціально-побутових питань та компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Сумській області нарахувати та виплатити неотриману суму грошової (матеріальної) допомоги для вирішення соціально-побутових питань за період з 28.10.2014 по 24.05.2021 у порядку та розмірах, передбачених Законом України «Про державну службу»;

- стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строку їх виплати за період з 28.10.2014 по 24.05.2021 у розмірі 125 151, 30 грн.

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 03.12.2021 відмовлено у задоволенні позову.

Позивач, не погоджуючись з судовим рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції як таке, що постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права, та прийняти нову постанову, якою позов задовольнити у повному обсязі.

В обґрунтування апелянт зазначив про не врахування судом першої інстанції, що позивач був позбавлений матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань у зв`язку з незаконним звільненням, тобто з незалежних від нього причин. Також апелянт зазначив, що має право на компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строку їх виплати, оскільки середній заробіток за час вимушеного прогулу є заробітною платою.

Відповідно до ч. 1 ст. 308, п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України справа розглянута в межах доводів апеляційної скарги, в порядку письмового провадження.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши докази по справі, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Як встановлено судовим розглядом, наказом Пенсійного фонду України № 320-о від 27.10.2014 ОСОБА_1 був звільнений з посади начальника Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області відповідно до п. 72 ч.1 ст. 36 КЗпП України, з підстав, передбачених Законом України «Про очищення влади».

Зазначений наказ про звільнення був оскаржений позивачем в судовому порядку.

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 09.01.2015 по справі № 818/2941/14 в задоволенні позовних вимог про скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку відмовлено. Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 24.05.2021 наказ про звільнення № 320-о від 27.10.2014 був скасований, ОСОБА_1 поновлений на посаді начальника Головного Управління Пенсійного фонду України в Сумській області, на його користь стягнуто 532 008, 00 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Вказана сума середнього заробітку була виплачена позивачу у повному обсязі.

24.06.2021 ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області з заявою, в якій просив виплатити йому матеріальну допомогу на оздоровлення та вирішення соціально-побутових питань за період з 28.10.2014 року по 24.05.2021 року у розмірі середньомісячної заробітної плати за кожний рік вказаного періоду.

За результатом розгляду заяви позивача повідомлено про те, що виплата цих коштів постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 24.05.2021 по справі № 818/2941/14 не передбачена.

07.07.2021 позивач звернувся до відповідача із заявою про виплату компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, за результатами розгляду якої у виплаті згаданих коштів також відмовлено, оскільки постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 24.05.2021 по справі № 818/2941/14 передбачено стягнення лише середнього заробітку за час вимушеного прогулу, сума якого своєчасно була виплачена.

Не погодившись з такими діями відповідача, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з відсутності у позивача права на отримання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строку їх виплати за період з 28.10.2014 по 24.05.2021.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Частиною 2 ст. 54 Закону України «Про державну службу» передбачено, що державним службовцям може надаватися матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань.

Порядок надання та розмір такої допомоги визначаються Кабінетом Міністрів України.

Так, умови надання державним службовцям матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та її розмір, врегульовані Порядком надання державним службовцям матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України № 500 від 08.08.2016.

Пунктом 2 Порядку № 500 передбачено, що державним службовцям матеріальна допомога може надаватися один раз на рік у розмірі середньомісячної заробітної плати на підставі особистої заяви.

Відповідно до п. 3 Порядку № 500 рішення про надання матеріальної допомоги державним службовцям приймається керівником державної служби у державному органі в межах затвердженого фонду оплати праці.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань не є обов`язковою виплатою і може бути виплачена державному службовцю за рішенням керівника державної служби у державному органі лише один раз на рік за наявності коштів фонду оплати праці на її виплату у розмірі середньомісячної заробітної плати або не виплачуватись взагалі.

Таким чином, виплата матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань належить до дискреційних повноважень та є правом, а не обов`язком керівника. Рішення про надання такої матеріальної допомоги приймається керівником відповідного органу на підставі особистої заяви працівника та за наявності коштів на цю мету.

Разом з тим, судовим розглядом встановлено, що у період з 28.10.2014 по 24.05.2021 позивач фактично не працював у Головному управлінні Пенсійного фонду в Сумській області, не перебував у статусі державного службовця, не отримував заробітну плату, заяви про надання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань не надавав.

З огляду на те, що позивач просить виплатити йому матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань з 28.10.2014 по 24.05.2021, та з урахуванням того, що відповідна допомога може надаватися один раз на рік, колегія суддів вважає, що відмовивши позивачу у наданні матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань, відповідач не порушив вимоги чинного законодавства.

Доводи апелянта про те, що він був позбавлений можливості проходити публічну службу з незалежних від його волі підстав, а саме у зв`язку з незаконним звільненням, не спростовують правильність висновків суду про відсутність у позивача права на отримання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань у період з 28.10.2014 по 24.05.2021.

Щодо вимог апелянта про виплату компенсації частини втрати доходів, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" №2050-ІІІ (далі - Закон №2050-ІІІ) підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Стаття 2 Закону №2050-III визначає, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

У відповідності до статті 3 Закону №2050-ІІІ сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але невиплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Згідно зі статтею 4 даного Закону виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

З метою реалізації Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" Кабінет Міністрів України прийняв постанову від 21.02.2001 №159, якою затвердив Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (далі - Порядок №159).

Пунктами 2, 3 вказаного Порядку передбачено, що компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (далі - компенсація) проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 01.01.2001.

Компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру:

- пенсії (з урахуванням надбавок, доплат, підвищень до пенсії, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги на прожиття, щомісячної державної грошової допомоги та компенсаційних виплат);

- соціальні виплати (допомога сім`ям з дітьми, державна соціальна допомога інвалідам з дитинства та дітям-інвалідам, допомога по безробіттю, матеріальна допомога у період професійної підготовки, перепідготовки або підвищення кваліфікації безробітного, матеріальна допомога по безробіттю, допомога по тимчасовій непрацездатності (включаючи догляд за хворою дитиною), допомога по вагітності та пологах, щомісячна грошова сума в разі часткової чи повної втрати працездатності, що компенсує відповідну частину втраченого заробітку потерпілого внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання, допомога дитині, яка народилася інвалідом внаслідок травмування на виробництві або професійного захворювання її матері під час вагітності, тощо);

- стипендії;

- заробітна плата (грошове забезпечення).

Згідно з пунктом 4 цього Порядку сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.

Системний аналіз даних положень дає змогу дійти висновку, що компенсації відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» підлягають виплати, які не мають разового характеру, що прямо встановлено частиною другою статті 2 цього Закону.

Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Отже, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу не є періодичним платежем та має разовий характер, а тому не підпадає під дію Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати».

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для виплати позивачу компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строку їх виплати за період з 28.10.2014 по 24.05.2021.

Отже, доводи апеляційної скарги не знайшли свого обґрунтованого підтвердження в ході апеляційного розгляду справи та не спростовують правильність висновку суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги спростовані наведеними вище обставинами та нормативно - правовим обґрунтуванням, у зв`язку з чим підстав для скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.

Керуючись ст.ст. 311, 315, 316, 321 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 03.12.2021 по справі № 480/7408/21 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І.М. Ральченко
Судді В.В. Катунов Г.Є. Бершов