Справа № 140/9540/21
Суддя: Глушко Ігор Володимирович
Дата ухвалення: 2023-02-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2023 рокуЛьвівСправа № 140/9540/21 пров. № А/857/907/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді: Глушка І.В.,

суддів: Довгої О.І., Запотічного І.І.,

розглянувши у порядку письмового провадження у місті Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Волинського окружного адміністративного суду від 23 грудня 2022 року з питання встановлення судового контролю, постановлену суддею Каленюк Ж.В. у м. Луцьку Волинської області у справі № 140/9540/21 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання до вчинення дій,-

ВСТАНОВИВ:

14 грудня 2022 року ОСОБА_1 звернувся до Волинського окружного адміністративного суду із заявою про встановлення судового контролю, у якій просив:

- визнати протиправними дії пенсійного органу щодо невиконання рішення Волинського окружного адміністративного суду від 20.10.2021 в адміністративній справі №140/9540/21;

- встановити судовий контроль за виконанням рішення Волинського окружного адміністративного суду від 20.10.2021 в адміністративній справі № 140/9540/21 та зобов`язати пенсійний орган подати звіт про виконання рішення суду.

В обгрунтування вимог заяви вказує на те, що рішення суду відповідачем не виконано у повному обсязі, а саме, здійснивши перерахунок пенсії, не здійснив виплату позивачу належних коштів у сумі 134441,45 грн.

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 23 грудня 2022 року в задоволенні заяви про встановлення судового контролю відмовлено.

Не погоджуючись з вищевказаною ухвалою суду, позивач оскаржив її в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржувана ухвала постановлена з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права та підлягає скасуванню з підстав, наведених у апеляційній скарзі. Просить скасувати оскаржуване судове рішення та ухвалити нове, яким задовольнити заяву про встановлення судового контролю.

Доводи апеляційної скарги зводяться до помилковості висновків щодо відсутності підстав ля встановлення судового контролю за виконанням рішення суду. Зауважує, що органи державної влади не можуть посилатись на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

Відповідач правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, що в силу вимог ч. 4 ст. 304 КАС України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити з наступних підстав.

Так, рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 20 жовтня 2021 року у цій справі позов задоволено повністю: визнано протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області щодо непроведення ОСОБА_1 з 01 грудня 2019 року перерахунку та виплати пенсії на підставі довідки Міністерства внутрішніх справ України від 23 березня 2021 року №22/6-1312; зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області здійснити ОСОБА_1 з 01 грудня 2019 року перерахунок та виплату пенсії на підставі довідки Міністерства внутрішніх справ України від 23 березня 2021 року №22/6-1312 (з урахуванням раніше виплачених сум).

Вважаючи, що відповідачем не виконано належним чином рішення суду, позивач звернувся до суду із заявою про визнання протиправними дій суб`єкта владних повноважень щодо невиконання рішення суду, тобто в порядку статті 383 КАС України, та про застосування заходів судового контролю за виконанням рішення суду на підставі статті 382 КАС України.

Відмовляючи в задоволенні заяви ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що дії боржника не можуть свідчити про наявність протиправної з його боку бездіяльності чи про його ухилення від виконання у повному обсязі рішення Волинського окружного адміністративного суду від 20 жовтня 2021 року.

Надаючи юридичну оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами у справі, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального та процесуального права, з огляду на таке.

Згідно із частиною першою статті 382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Відповідно до частини другої статті 382 КАС України за наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень про виконання рішення суду або в разі неподання такого звіту суддя своєю ухвалою може встановити новий строк подання звіту, накласти на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення, штраф у сумі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно із частиною першою статті 383 КАС України особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.

Тобто, що Кодексом адміністративного судочинства України виокремлено такі види судового контролю за виконанням судового рішення, як, зокрема, подання у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення (стаття 382 КАС України) та визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання рішення суду (стаття 383 КАС України).

Законодавець, розмежовуючи види судового контролю за виконанням судового рішення, тим самим розділив і види заяв, з якими звертається позивач до суду та, відповідно, - наявність чи відсутність вимог до оформлення кожної з них.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 16 жовтня 2018 року в справі № 556/2081/17.

Водночас, статтею 383 КАС України передбачена можливість здійснення судом активного судового контролю у спосіб оцінки рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, вчинених на виконання судового рішення.

Відтак, заходи, можливість застосування яких передбачена статтею 382 та статтею 383 КАС України, за своєю правовою природою є різними, що унеможливлює їх одночасне застосування.

Такі види судового контролю мають розглядатися та вирішуватися останнім окремо, з ухваленням окремих судових рішень за наслідками розгляду таких заяв, що було враховано судом першої інстанції у цій справі.

Враховуючи те, що позивач одночасно звернулася із заявами в порядку статей 382 - 383 КАС України і суд з огляду на доводи заяви розглянув по суті заяву в порядку статті 382 КАС України, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що в цьому випадку підстави для застосування заходів контролю за виконанням судового рішення відповідно до статті 383 КАС України відсутні.

Що стосується доводів апеляційної скарги, то такі загалом зводяться до оцінки фактичних обставин виконання судового рішення у справі № 140/9540/21 та непогодженням із ухвалою суду про відмову в задоволенні його заяви про визнання протиправними дій суб`єкта владних повноважень (Пенсійного фонду України) на виконання рішення суду і застосування до нього заходів для виконання судового рішення.

Так, Європейський Суд з прав людини звертав увагу, що судове та виконавче провадження є першою та другою стадіями у загальному провадженні (рішення у справі «Скордіно проти Італії» (Scordino v. Italy). Таким чином, виконання рішення не відокремлюється від судового розгляду і провадження повинно розглядатися загалом (рішення у справі «Сіка проти Словаччини» (Sika v. Slovaki), №2132/02, пп. 24-27, від 13.06.2006, пп. 18 рішення «Ліпісвіцька проти України» №11944/05 від 12.05.2011).

Крім того, у рішеннях Європейського Суду з прав людини у справах «Бурдов проти Росії» від 07.05.2002, «Ромашов проти України» від 27.07.2004, «Шаренок проти України» від 22.02.2004 зазначається, що право на судовий захист було б ілюзорним, якби правова система держави дозволяла щоб остаточне зобов`язувальне рішення залишалося бездієвим на шкоду одній із сторін; виконання рішення, винесеного будь-яким судом, має вважатися невід`ємною частиною судового процесу.

Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади (рішення у справі «Сокур проти України» (Sokur v. Ukraine), №29439/02, від 26.04.2005, та у справі «Крищук проти України» (Kryshchuk v. Ukraine), №1811/06, від 19.02.2009 року).

Аналіз зазначених вище рішень Європейського Суду з прав людини свідчить про те, що з метою забезпечення права особи на ефективний судовий захист в адміністративному судочинстві існує інститут судового контролю за виконанням судового рішення. Судовий контроль - це спеціальний вид провадження в адміністративному судочинстві, відмінний від позовного, що має спеціальну мету та полягає не у вирішенні нового публічно-правового спору, а у перевірці всіх обставин, що перешкоджають виконанню такої постанови суду та відновленню порушених прав особи-позивача.

Статтею 129-1 Конституції України передбачено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Відповідно до приписів частини другоїстатті 14 КАС України, судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Також, згідно достатті 370 КАС України, судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

В свою чергу, Кодексом адміністративного судочинства України встановлено право, а не обов`язок суду, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, зобов`язати суб`єкта владних повноважень, проти якого ухвалено судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 826/18826/14, від 19 листопада 2018 року у справі № 804/10264/15.

Тобто, наведеними вище правовими нормами передбачено, що такий контроль здійснюється судом шляхом зобов`язання надати звіт про виконання судового рішення, розгляду поданого звіту на виконання постанови суду першої інстанції, а в разі неподання такого звіту - встановленням нового строку для подання звіту та накладенням штрафу. При цьому, зазначені процесуальні дії є диспозитивним правом суду, яке може використовуватися в залежності від наявності об`єктивних обставин, які підтверджені належними та допустимими доказами.

Згідно ч.2 ст.6 КАС України, ст.17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права. Виконання рішення, винесеного будь-яким судом, має розглядатись як невід`ємна частина судового процесу для цілейст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 6 вересня 1978 року у справі «Класс та інші проти Німеччини», дійшов висновку, що із принципу верховенства права видно, що втручання органів виконавчої влади у права людини має підлягати ефективному нагляду, який, як правило, повинна забезпечувати судова влада. Щонайменше це має бути судовий нагляд, який найкращим чином забезпечує гарантії незалежності, безсторонності та належної правової процедури.

Отже, для цілей ст. 6 Конвенції стадія виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду.

З аналізу рішень Європейського суду з прав людини (остаточні рішення у справах «Алпатов та інші проти України», «Робота та інші проти України», «Варава та інші проти України, ПМП Фея та інші проти України), якими було встановлено порушення п. 1 ст.6, ст.13 Конвенції та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, вбачається однозначна позиція про те, що правосуддя не може вважатися здійсненим доти, доки не виконане судове рішення, а також констатується, що виконання судового рішення, як завершальна стадія судового процесу, за своєю юридичною природою є головною стадією правосуддя, що повністю узгоджується з нормою ст. 129-1 Конституції України.

Отже, обов`язковою складовою судового процесу є фактичне втілення судових присуджень у певні матеріальні блага, яких особа була протиправно позбавлена до отримання судового захисту.

Разом з тим, правовою підставою для зобов`язання суб`єкта владних повноважень подати звіт про виконання судового рішення є наявність об`єктивних підтверджених належними і допустимими доказами підстав вважати, що за відсутності такого заходу судового контролю рішення суду залишиться невиконаним або для його виконання доведеться докласти значних зусиль.

З вищевикладеного вбачається, що рішення суду, яке набрало законної сили є обов`язковим для учасників справи. Це забезпечується, в першу чергу, через примусове виконання судових рішень відповідно доЗакону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 року № 1404-VIII (далі - Закон 1404-VIII).

Виконавче провадження, в силу приписів ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» є завершальною стадією судового провадження з примусового виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб).

При цьому, у разі відсутності добровільного виконання судових рішень, приписами Закону № 1404-VIII врегульований порядок дій та заходів, що спрямовані на примусове виконання таких рішень.

Відповідно до частини 1 статті 287 КАС України учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщозакономне встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

У постанові Верховного Суду від 23.06.2020 у справі №802/357/17-а зазначено, що звертаючись до суду із заявою про встановлення судового контролю, позивач зобов`язаний навести аргументи на переконання необхідності вжиття таких процесуальних заходів і надати докази в підтвердження наміру відповідача на ухилення від виконання судового рішення.

У розглядуваній справі судом першої інстанції встановлено, що 10 грудня 2021 року Волинським окружним адміністративним судом позивачу було видано виконавчий лист №23553/2021 в частині зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області здійснити ОСОБА_1 з 01 грудня 2019 року перерахунок та виплату пенсії на підставі довідки Міністерства внутрішніх справ України від 23 березня 2021 року №22/6-1312 (з урахуванням раніше виплачених сум) (а.с.34).

Постановою державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Волинській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) від 15 грудня 2021 року відкрито виконавче провадження №67905257 з виконання виконавчого листа №23553/2021, виданого судом 10 грудня 2021 року (а.с.35).

На виконання вказаного рішення суду від 20 жовтня 2021 року Головне управління Пенсійного фонду України добровільно провело перерахунок пенсії ОСОБА_1 з 01 грудня 2019 року. В результаті проведеного перерахунку розмір пенсії ОСОБА_1 становить 14612,18 грн, виплату пенсії в новому розмірі проведено у січні 2022 року, а за період з 01 грудня 2019 року по 31 грудня 2021 року нараховано до виплати 134441,45 грн, що підтверджується розрахунком (а.с.36 зворот), листом Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області 06 грудня 2022 року №10394-9625/Б-02/8-0300/22 (а.с.39-40).

Відтак, відповідач у межах власної компетенції вчиняв активні дії, спрямовані на виконання рішення Волинського окружного адміністративного суду від 20 жовтня 2021 року, зокрема, в добровільному порядку провів перерахунок пенсії позивача та здійснює її виплату у перерахованому розмірі з січня 2022 року.

Після повернення виконавчого листа стягувачу згідно з постановою державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Волинській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) від 13 вересня 2022 року ВП №67905257, позивач пред`явив виконавчий лист №23553/2021 до примусового виконання повторно. Постановою державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Волинській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) від 22 листопада 2022 року відкрито виконавче провадження №70392268 (а.с.36).

Отже, виконавче провадження №70392268 щодо примусового виконання виконавчого листа №23553/21 наразі триває (доказів протилежного суду не надано).

Аналізуючи наведені правові норми та встановлені обставини, суд апеляційної інстанції поділяє висновки суду першої інстанції, що пенсійний орган у межах своїх повноважень вчинив необхідні залежні від нього дії для виконання вказаного судового рішення, а невиконання рішення суду в частині виплати нарахованої пенсії зумовлено обставинами, які не залежать від відповідача чи його посадових осіб.

Суд першої інстанції слушно вказав на те, що у суду немає підстав вважати, що за відсутності такого заходу судового контролю, як зобов`язання подати звіт, рішення суду у цій справі залишиться невиконаним, а застосування вказаного заходу судового контролю, за наведених вище фактичних обставин щодо недостатності бюджетних призначень, не призведе до негайного виконання вказаного рішення суду в умовах воєнного стану в повному обсязі.

Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що при вирішенні питання встановлення судового контролю за виконанням судового рішення судом першої інстанції не допущено порушення вимог ст.382 КАС України.

Доводами апеляційної скарги не спростовуються висновки, викладені судом першої інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.

Відповідно до частини першої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Суд першої інстанції повністю виконав вказані вимоги процесуального закону, оскільки до спірних правовідносин вірно застосував норми матеріального та процесуального права, що призвело до ухвалення законного судового рішення, яке скасуванню не підлягає.

Відповідно до статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційну скаргу розглянуто судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) в строки, встановлені статтею 309 КАС України.

Керуючись статтями 242, 308, 309, 311, 315, 316, 321, 325, 328, 382 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Волинського окружного адміністративного суду від 23 грудня 2022 року з питання встановлення судового контролю у справі № 140/9540/21 - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя І. В. Глушко
судді О. І. Довга
І. І. Запотічний