Справа № 240/300/22
Суддя: Токарева Марія Сергіївна
Дата ухвалення: 2023-02-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2023 року м. Житомир справа № 240/300/22

категорія 106020000

Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Токаревої М.С., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Житомирського військового інституту імені С.П.Корольова про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії,

встановив:

ОСОБА_1 звернулась до Житомирського окружного адміністративного суду з позовом з позовом до Житомирського військового інституту імені С.П. Корольова, в якому просить суд:

- визнати протиправними дії Житомирського військового інституту імені С. П. Корольова щодо невизнання права на щорічну додаткову оплачувану відпустку тривалістю 10 календарних днів як батька двох дітей віком до 15 років;

- зобов`язати Житомирський військовий інститут імені С. П. Корольова визнати його право на щорічну додаткову оплачувану відпустку тривалістю 10 календарних днів як батька двох дітей віком до 15 років;

- визнати протиправною бездіяльність Житомирського військового інституту імені С. П. Корольова щодо невнесення змін у графік відпусток на 2021 рік і незатвердження додаткової оплачуваної відпустки тривалістю 10 календарних днів як батька двох дітей віком до 15 років;

- зобов`язати Житомирський військовий інститут імені С. П. Корольова здійснити внести зміни в графік відпусток на 2021 рік і затвердити йому додаткову оплачувану відпустку тривалістю 10 календарних днів як батьку двох дітей віком до 15 років;

- зобов`язати Житомирський військовий інститут імені С. П. Корольова після внесення змін у графік відпусток на 2021 рік надати на його адресу витяг з цього графіку в частині, що стосується його.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що для визнання права на додаткову відпуску, як батьку двох дітей віком до 15 років, встановленого ст. 19 Закону України «Про відпустки», 26.11.2021 позивачем подано до ЖВІ відповідне клопотання, в якому вказано, що мати дітей правом на зазначену відпустку не користувалася, оскільки ніде не працює й у трудових відносинах із жодними юридичними чи фізичними особами не перебуває, а є фізичною особою підприємцем. 07.12.2021 позивачем отримано від ЖВІ відмову (додаток 2) у задоволенні заявленого клопотання, у якій підставами відмови вказано дію на території України особливого періоду та належність позивача до категорії осіб - військовослужбовців. Вважає, що дії ЖВІ щодо невизнання його права на щорічну додаткову оплачувану відпустку тривалістю 10 календарних днів та бездіяльність щодо невнесення змін у трафік відпусток на 2021 рік і незатвердження додаткової оплачуваної відпустки тривалістю 10 календарних днів є протиправними, а відповідні рішення прийняті необґрунтовано та з порушенням норм Конституції України і законів України, що призвело до порушення його прав та інтересів.

Ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 11 січня 2022 року позовну заяву залишено без розгляду, надано строк для усунення недоліків.

12 січня 2022 року до суду через систему «Електронний суд» позивачем на виконання ухвали від 11.01.2022 подані додаткові документи.

18 січня 2022 року Житомирським окружним адміністративним судом прийнято ухвалу про відкриття провадження в справі за правилами спрощеного провадження без повідомлення учасників справи.

16.03.2022 позивачем було подано до суду клопотання про розгляд справи з повідомленням сторін та проведення судового засідання у режимі відеоконференції.

Ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 06 квітня 2022 року було відмовлено в задоволенні заяви про розгляд справи з повідомленням сторін та проведення судового засідання у режимі відеоконференці.

Відповідач надав до суду відзив, яким позовні вимоги вважає безпідставними та необґрунтованими. Просить суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Зазначає, що діяв в межах чинного законодавства та належним чином, не порушуючи права позивача щодо прийняття участі у вихованні дітей, так як він не звертався до військового інституту з рапортом про надання відпустки за сімейними обставинами. Звертає увагу суду, що спірні правовідносини регулюються нормами спеціального закону, а саме пунктами 17, 18 та 19 статті 10-1 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Також, вважає, що підстави для внесення змін до графіку надання відпусток військовослужбовцям взагалі відсутні, так як надання відпустки, яку просив позивач на теперішній час припинено, і дата звернення з відповідним клопотанням позивача жодним чином не може бути врахована в графіку надання відпустом військовослужбовцям військового інституту за 2021 рік, тобто за 4 дні до завершення планування відпусток вже на наступний 2022 рік.

Вирішуючи даний адміністративний спір, суд виходить з наступних фактичних обставин справи.

ОСОБА_1 перебуває на військовій службі в Збройних Силах України, що підтверджується посвідченням офіцера серії НОМЕР_1 видане 14 липня 2017 року Житомирським військовим інститутом імені С.П. Корольова (особистий номер ).

26.11.2021 позивач звернувся до Житомирського військового інституту імені С.П. Корольова із клопотанням про визнання його права на щорічну додаткову оплачувану відпустку тривалістю 10 календарних днів без врахування святкових та вихідних днів, відповідно до ст. 19 Закону України «Про відпустки», про внесення змін в графік відпусток на 2021 рік та надання його витягу в частині, що стосується позивача.

До клопотання було додані копії виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань та довідки про склад сім`ї № 649/205 від 14.08.2018.

Листом від 07.12.2021 № 519/4429 Житомирський військовим інститутом імені С.П. Корольова відмовив позивачу в задоволенні зазначеного клопотання.

Не погодившись з такою відмовою, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Розглянувши документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про те, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Вирішуючи даний адміністративний спір, суд оцінює та зробить висновки відносно права позивача на один із видів соціальної відпустки передбаченого ст. 19 Закону України «Про відпустки» в особливий період, що триває з дати набрання чинності Закону України № 1126-VII від 17.03.2014 «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію».

В спірних правовідносинах, спеціальною нормою, що регулює соціальний захист військовослужбовців та членів їх сімей є Закон України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей". Нормою пункту 8 статті 10? цього закону визначено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України "Про відпустки". Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.

У разі якщо Законом України "Про відпустки" або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.

Так, відповідно до ч. 1 т. 19 Розділу IV Соціальні відпустки Закону України «Про відпустки» одному з батьків, які мають двох або більше дітей віком до 15 років, або дитину з інвалідністю, або які усиновили дитину, матері (батьку) особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, одинокій матері, батьку дитини або особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, який виховує їх без матері (у тому числі у разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), а також особі, яка взяла під опіку дитину або особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, чи одному із прийомних батьків надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів (стаття 73 Кодексу законів про працю України).

В той же час, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення порядку проходження військової служби та питань соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду» від 20 травня 2014 року № 1275-VII статтю 101 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" було доповнено пунктом 17 такого змісту:

"17. В особливий період за рішенням командира (начальника) військової частини військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.

Надання військовослужбовцям інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється".

Згодом, Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо додаткових гарантій соціального захисту військовослужбовців в особливий період» від 4 липня 2014 року № 1589-VII Пункт 17 статті 101 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" замінити трьома новими пунктами такого змісту:

"17. В особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію надання військовослужбовцям щорічних основних відпусток здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу.

18. В особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.

19. Надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється" (редакція, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин, а саме станом на 26.11.2021).

В решті, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення порядку проходження військової служби та питань соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду» від 15 січня 2015 року № 116-VIII пункт 17 статті 101 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" викладено в такій редакції:

"17. В особливий період за рішенням командира (начальника) військової частини військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів. Надання військовослужбовцям інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється".

В статті 1 Закону України «Про оборону України» законодавець надає визначення поняттю «особливий період», згідно з яким це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

В свою чергу, Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» визначено, що особливий період це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій (ст. 1 цього Закону).

Указом Президента України «Про часткову мобілізацію», затвердженим Законом України № 1126-VII від 17.03.2014 в Україні розпочав діяти особливий період.

Відповідного рішення про переведення державних інституцій на функціонування в умовах мирного часу, Президент України не приймав, а тому дію особливого періоду не припинено.

Однак, позивач зазначає, що диспозиція абз. 1 п. 8 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" не встановлюють певного порядку дій, а відносить до іншої норми, а саме до ст. 19 Закону України «Про відпустки», а відтак при вирішенні питання права на соціальну відпустку позивача, як батька, який має двох дітей віком до 15 років, на його думку, слід керуватися саме ст. 19 Закону України «Про відпустки».

Суд не погоджується з такою позицією позивача, та вважає її хибною, так як позивач помилково не пов`язує норму п. 8 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" з пунктами 17, 18 та 19 статті 101 цього ж Закону.

Так, норма пункту 19 статті 101 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" встановлює, що на час особливого періоду припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток (ніж зазначені в пунктах 17-18).

Під іншими видами відпусток мається на увазі додаткові відпустки, у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки визначені в Розділі IV Закону України «Про відпустки».

Одним із видів соціальної відпустки є додаткова відпустка одного з батьків, які мають двох або більше дітей віком до 15 років.

Отже, виходячи зі змісту наведених законів та нормативних актів, суд робить висновок, що норма, яка припиняє надання військовослужбовцям соціальних відпусток на час особливого періоду (згідно п. 19 статті 101 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей") фактично припиняє дію норми, яка регулює порядок надання такої відпустки в мирний час (згідно п. 8 ст. 101 цього ж закону).

Тому, посилання позивача на п. 8 статті 101 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" як на підставу виникнення у нього права на соціальну відпустку, передбачену ст. 19 Закону України «Про відпустки» є не обґрунтованим.

Відповідно до частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Задоволенню в адміністративному судочинстві підлягають лише ті вимоги, які відновлюють порушені права чи інтереси особи в сфері публічно-правових відносин.

В розумінні Кодексу адміністративного судочинства України захист прав, свобод та інтересів осіб завжди є наступним, тобто передбачає наявність встановленого судом факту їх порушення.

Таким чином, на підставі встановлених фактичних обставин справи, суті позовних вимог, суд дійшов висновку про те, що в даній адміністративній справі позивачем не доведено факту порушення його законних прав та інтересів, що є підставою для відмови в задоволенні позову.

Також, слід зазначити, що оскільки позовна вимога про визнання права позивача на відпустку, яка є основною, не підлягає задоволенню, то і решта позовних вимог про зобов`язання вчинити дії, що є другорядними та витікають із основної, також не підлягають задоволенню.

Відповідно до статті 6 Конституції України органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

На підставі викладеного та керуючись статтями 2, 6, 19, 73-76, 242-246, ст. 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

В задоволенні позову ОСОБА_1 (м. Житомир, РНОКПП НОМЕР_2 ) до Житомирського військового інституту імені С.П. Корольова ( пр. Миру, 23, м. Житомир, 10004, ) про визнати протиправними дії щодо невизнання права на щорічну додаткову оплачувану відпустку тривалістю 10 календарних днів, як батька двох дітей віком до 15 років, зобов`язання вчинити дії відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя М.С. Токарева