Справа № 460/16128/21
Суддя: Нос Степан Петрович
Дата ухвалення: 2023-02-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2023 рокуЛьвівСправа № 460/16128/21 пров. № А/857/15606/22

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Носа С. П.;

суддів Кухтея Р.В., Шевчук С.М.;

за участю секретаря судового засідання Максим Х.Б.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в м. Львові апеляційні скарги Державної служби України з питань праці та Управління Держпраці у Рівненській області на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 03 жовтня 2022 року у справі № 460/16128/21 (головуючий суддя Щербаков В.В., м. Рівне) за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної служби України з питань праці, Управління Держпраці у Рівненській області про зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

29 листопада 2021 року ОСОБА_1 (далі позивач) звернулася у Рівненський окружний адміністративний суд з адміністративним позовом до Державної служби України з питань праці (далі відповідач 1), Управління Держпраці у Рівненській області (далі відповідач 2) у якому просила визнати протиправною (неправомірною) бездіяльність Державної служби України з питань праці щодо не присвоєння їй в 2019 році чергового 5 paнгу в межах посади державної служби категорії "Б". Зобов`язати Державну службу України з питань праці присвоїти їй 5 ранг в межах посади державної служби категорії "Б", про що видати вiдповiдний наказ "Б". Зобов`язати Управління Держпраці у Рівненській області здійснити нарахування та фактичну виплату позивачці надбавки за 5 ранг в межах посади державної служби категорії "Б". Стягнути з Управління Держпраці у Рівненській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за розрахунок при звільненні по день постановлення рішення за весь час затримки розрахунку при звільненні. Визнати протиправною (неправомірною) бездіяльність Державної служби України з питань праці щодо ненадання ОСОБА_1 щорічної основної відпустки та виплати грошової допомоги у зв`язку з наданням щорічної основної відпустки у розмірі середньомісячної заробітної плати. Зобов`язати Державну службу України з питань праці надати щорічну основну відпустку та зобов`язати Управління Держпраці у Рівненській області виплатити грошову допомоги у зв`язку з наданням щорічної основної відпустки у розмірі середньомісячної заробітної плати.

В обґрунтування позовних вимог позивачка вказує на те, що 01.05.2016 їй присвоєно 6-й ранг державного службовця в межах категорії "Б" посад державної служби. З 01.05.2019 ОСОБА_1 набула право на присвоєння 5 рангу державного службовця в межах категорії "Б" посад державної служби. Однак, відповідачем в порушення вимог законодавства черговий ранг позивачці не було присвоєно. Також, позивачка ОСОБА_1 05.10.2021 подала заяву про надання щорічної основної відпустки тривалістю 30 календарних днів з виплатою грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати, але вказана заява не була розглянута, відповіді на неї позивачка не отримала.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 03 жовтня 2022 року позов ОСОБА_1 до Державної служби України з питань праці, Управління Держпраці у Рівненській області про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинення певних дій - задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Державної служби України з питань праці щодо не присвоєння ОСОБА_1 в 2019 році чергового 5 paнгу в межах посади державної служби категорії "Б".

Зобов`язано Державну службу України з питань праці присвоїти ОСОБА_1 5 ранг в межах посади державної служби категорії "Б", про що видати вiдповiдний наказ.

Зобов`язано Управління Держпраці у Рівненській області здійснити нарахування та фактичну виплату ОСОБА_1 надбавки за 5 ранг в межах посади державної служби категорії "Б".

Визнано протиправною бездіяльність Державної служби України з питань праці щодо ненадання ОСОБА_1 щорічної основної відпустки та виплати грошової допомоги у зв`язку з наданням щорічної основної відпустки у розмірі середньомісячної заробітної плати.

Зобов`язано Державну службу України з питань праці виплати ОСОБА_1 компенсацію за невикористану щорічну основну відпустку.

Зобов`язано Управління Держпраці у Рівненській області виплатити грошову допомогу у зв`язку з наданням щорічної основної відпустки у розмірі середньомісячної заробітної плати.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Стягнуто на користь ОСОБА_1 солідарно за рахунок бюджетних асигнувань Державної служби України з питань праці, Управління Держпраці у Рівненській області судовий збір у розмірі 1816,00 грн.

Державна служба України з питань праці та Управління Держпраці у Рівненській області не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, з підстав порушення норм матеріального права, неповного з`ясування обставин справи, подали апеляційні скарги, в яких просять скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти постанову, якою в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Апелянти свої вимоги обґрунтовують тим, що ОСОБА_1 пропустила строк звернення до суду щодо оскарження бездіяльності відповідача в частині присвоєння чергового рангу державного службовця згідно частини 5 статті 122 КАС України, оскільки 5 ранг державного службовця їй повинен був присвоєний 01.05.2019, а до суду позивачка звернулася 29 листопада 2021 року поза межами місячного строку звернення. Щодо ненадання щорічної основної відпустки, скаржники звертають увагу на статтю 79 Кодексу законів про працю України, яка вказує на те, що черговість надання відпусток визначається графіками, які затверджуються власником або уповноваженим ним органом за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), і доводиться до відома всіх працівників. Оскільки, 11.12.2020 року наказом Держпраці №121-кт ОСОБА_1 звільнено з посади заступника начальника Управління Держпраці у Рівненській області відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу», тому до графіку відпусток персоналу Управління Держпраці у Рівненській області на 2021 рік ОСОБА_1 не було внесено та підстав для надання щорічної основної відпустки у жовтні місяці 2021 року не було. З огляду на зазначені обставини справи, відповідачі вважають, що наявні усі обставини та докази для задоволення їхніх апеляційних скарг.

Представник відповідача 2 в судове засідання не з`явився, хоча відповідач 2 належним чином був повідомлений про дату, час і місце судового засідання, що відповідно до частини другої статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України не перешкоджає розгляду справи за його відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників позивачки та Державної служби України з питань праці, дослідивши обставини справи та доводи апеляційних скарг, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційні скарги слід задовольнити частково з наступних підстав.

З матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_1 з 04.11.2015 призначена на посаду заступник начальника управління в порядку переведення з Територіальної державної інспекції з питань праці в Рівненській області до Управління Держпраці у Рівненській області.

01.05.2016 ОСОБА_1 призначено 6-тий ранг державного службовця в межах категорії Б посад державної служби.

Наказом відповідача 1 від 08.10.2018 №69-кт Про відсторонення ОСОБА_1 позивачку відсторонено від посади заступника начальника Управління Держпраці у Рівненській області з 08.10.2018 до моменту прийняття правового рішення у кримінальному провадженні №0000110 від 01.08.2018 у зв`язку з повідомленням їй про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.368 КК України.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 09 січня 2019 року у справі № 460/2864/18 позовні вимоги задоволено. Визнано протиправним та скасовано наказ Державної служби з питань праці від 08 жовтня 2018 року №69-кт "Про відсторонення ОСОБА_1 " в повному обсязі. Стягнуто з Управління Держпраці у Рівненській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 17 квітня 2019 року апеляційні скарги Державної служби України з питань праці та Управління Держпраці у Рівненській області задоволено частково, рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 09 січня 2019 року у справі № 460/2864/18 скасовано, а позовну заяву залишено без розгляду.

Постановою Верховного Суду від 28 квітня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 17 квітня 2019 року в справі №460/2864/18 скасовано, а справу №460/2864/18 направлено до Восьмого апеляційного адміністративного суду для продовження розгляду.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 09 червня 2020 року апеляційні скарги Державної служби України з питань праці та Управління Держпраці у Рівненській області залишено без задоволення. Рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 09 січня 2019 року у справі № 460/2864/18 залишено без змін.

11.12.2020 Державна служба України з питань праці видала наказ Про звільнення ОСОБА_2 №121-кт, яким звільнено позивачку з посади заступника начальника Управління Держпраці у Рівненській області за отримання державним службовцем негативної оцінки за результатами оцінювання службової діяльності.

11.10.2021 наказом Державної служби України з питань праці №128-кт визнано наказ Держпраці від 11.12.2020 №121-кт Про звільнення ОСОБА_3 таким, що тратив чинність як нереалізований.

01.11.2021 року відповідачем 2 було видано наказ Управління Держпраці у Рівненській області Про припинення державної служби ОСОБА_1 №133-к/тр, яким останнім днем роботи ОСОБА_1 визначено 01 листопада 2021 року, а також наказано відділу бухгалтерського обліку і фінансово-господарського забезпечення провести виплату остаточний розрахунок та сплатити всі належні виплати.

29 листопада 2021 року ОСОБА_1 звернулася з адміністративним позовом до Державної служби України з питань праці щодо визнання протиправною (неправомірною) бездіяльності відповідача 1, яка виразилася у не присвоєнні їй в 2019 році чергового 5 paнгу в межах посади державної служби категорії "Б" та зобов`язання щодо присвоєння їй 5 рангу в межах посади державної служби категорії "Б", про що видати вiдповiдний наказ, а також здійснити нарахування та фактичну виплату надбавки за 5 ранг в межах посади державної служби категорії "Б".

Суд першої інстанції задовольняючи позовні вимоги в цій частині адміністративного позову, виходив з того, що відповідно до положень Закону Україну "Про державну службу" та Порядку присвоєння рангів державних службовців, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20.04.2016 №306, відповідач повинен був присвоїти позивачці черговий ранг у межах категорії посад, до якої належить її посада державної служби, при цьому включити період відсторонення від посади у строк проходження державної служби для присвоєння чергового рангу.

Такі висновки суду першої інстанції, колегія суддів вважає помилковими з наступних підстав.

Відповідно до частини другої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Порядок здійснення судочинства в адміністративних судах визначає КАС України, частиною першою статті 5 якого визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду за захистом, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

За змістом частини першої статті 122 КАС України, адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (частина друга статті 122 КАС України).

Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть установлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (частина третя цієї статті КАС України).

Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк (частина п`ята статті 122 КАС України).

Відповідно до частини третьої статті 123 КАС України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач 1 повинен був присвоїти позивачці черговий ранг державного службовця 01.05.2019 року.

Разом з тим, позовну заяву до суду ОСОБА_1 подала 29.11.2021 року, тобто поза межами встановленого ч. 5 ст. 122 КАС України місячного строку.

У Рішенні Конституційного Суду України від 01.12.2004 року №1-10/2004 визначено, що охоронюваний законом інтерес треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони для задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності та іншим загально-правовим засадам.

Колегія суддів звертає увагу на те, що поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

При цьому, встановлення законом процесуальних строків передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного процесу та своєчасного виконання ними передбачених Кодексом адміністративного судочинства України певних процесуальних дій.

Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними: після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 12.03.2009 року, прийнятого за наслідком розгляду заяви №20347/03 у справі «Плахтєєв та Плахтєєва проти України» зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право на звернення до суду з позовом щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. У такій формі в цьому пункті втілено «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу, тобто право на порушення провадження в суді. Однак, це право не є абсолютним. Воно може підлягати законним обмеженням, таким, наприклад, як передбачені законом строки давності, заходи забезпечення позову, тощо.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що ОСОБА_1 при поданні адміністративного позову не просила поновити строк оскарження бездіяльності Державної служби України з питань праці щодо присвоєння чергового 5 рангу в межах посади державної служби категорії «Б», а суд першої інстанції не надав оцінку щодо пропуску строку передбаченого ч. 5 ст. 122 КАС України в ухвалі про прийняття позовної заяви до розгляду, відкриття провадження в адміністративній справі та призначення справи до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження від 02 лютого 2022 року та у рішенні від 03 жовтня 2022 року.

Колегія суддів вважає, що позивачка, перебуваючи на державній службі, мала бути обізнана про порядок її проходження та підстави присвоєння чергового рангу державного службовця і не була позбавлена можливості своєчасно оскаржити бездіяльність відповідача 1 в частині не присвоєння їй чергового 5 рангу в межах посади державної служби категорії «Б».

Відповідно до положень частини третьої статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Відповідно до пункту 8 частини першої статті 240 КАС України суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.

Врахувавши викладені обставини справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що адміністративний позов ОСОБА_1 у частині позовних вимог щодо бездіяльності Державної служби України з питань праці у присвоєнні позивачці 5 рангу в межах посади державної служби категорії «Б» слід залишити без розгляду відповідно до ст. 240, 319 КАС України.

Щодо позовних вимог в частині ненадання щорічної основної відпустки за 2021 рік та невиплати грошової допомоги у зв`язку з наданням щорічної основної відпустки у розмірі середньомісячної заробітної плати, слід зазначити наступне.

05.10.2021 позивачкою направлено заяву про надання щорічної основної відпустки тривалістю 30 календарних днів з 11 жовтня 2021 року, а також заяву про виплату грошової допомоги у зв`язку з наданням щорічної основної відпустки у розмірі середньомісячної заробітної плати, відповідно до положень статті 57 Закону України «Про державну службу».

Відповіді на зазначену заяву відповідачем 1 не надано, натомість 11 жовтня 2021 року Державною службою України з питань праці видано наказ «Про звільнення ОСОБА_2 » № НОМЕР_1 , яким звільнено позивачку з посади заступника начальника Управління Держпраці у Рівненській області 11 жовтня 2021 року. Підставою для звільнення слугувала частина друга статті 87 Закону України «Про державну службу», у зв`язку з нез`явленням на службу протягом більш як 150 календарних днів протягом року внаслідок тимчасової непрацездатності.

01.11.2021 року Управління Держпраці у Рівненській області видано наказ «Про припинення державної служби ОСОБА_1 » №133-к/тр, яким останнім днем роботи ОСОБА_1 визначено 01 листопада 2021 року, а також зазначено відділу бухгалтерського обліку і фінансово-господарського забезпечення провести виплату остаточного розрахунку та сплатити всі належні виплати.

Відповідно до статті 79 Кодексу законів про працю України черговість надання відпусток визначається графіками, які затверджуються власником або уповноваженим органом за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), і доводиться до відома всіх працівників. При складанні графіків враховуються інтереси виробництва, особисті інтереси працівників та можливості їх відпочинку.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що твердження позивачки щодо включення її до графіку відпусток працівників Управління Держпраці у Рівненській області на 2021 рік, а саме на січень 2021 року не відповідають дійсності, оскільки 11.12.2020 наказом Державною службою України з питань праці № 121 -кт виданий наказ щодо звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника Управління Держпраці у Рівненській області відповідно до пункту 3 частини першої статті 87 Закону № 889 у зв`язку із отримання державним службовцем негативної оцінки за результатами оцінювання службової діяльності. Врахувавши вказану обставину, відповідач 1 до графіку відпусток персоналу Управління Держпраці у Рівненській області на 2021 рік ОСОБА_1 не вніс та не ознайомлював її з ним, як наслідок заяву позивачки про надання щорічної основної відпустки від 05.10.2021 року не було задоволено.

Закон України «Про відпустки» від 15 листопада 1996 року №504/96- ВР (далі - Закон №504/96-РВ) встановлює державні гарантії права на відпустки, визначає умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи.

Відповідно до статті 2 Закону №504/96-ВР право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи.

Колегія суддів звертає увагу на постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 23 лютого 2021 року у справі №П/811/1858/16, у якій суд зазначив, що згідно з положеннями статті 57 Закону України «Про державну службу» підставою для виплати грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати під час отримання щорічної відпустки визначено саме факт отримання працівником такої щорічної основної відпустки за відповідний рік.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 06 червня 2018 року у справі №824/360/16-а, в частині, що стосується протиправної бездіяльності відповідача, що полягала у невиплаті позивачу матеріальної допомоги на оздоровлення, Верховний Суд погодився з висновком суду апеляційної інстанції, що вказана виплата може мати місце виключно як результат розгляду відповідачем заяви позивача та по своїй суті є похідною дією після прийняття відповідного рішення з даного питання.

Колегія суддів взявши до уваги вище вказані норми трудового законодавства України та зазначені обставини справи, приходить до висновку, що оскільки заяву ОСОБА_1 про надання щорічної відпустки від 05.10.2021 року не було погоджено роботодавцем у зв`язку з не включенням позивачки до графіку відпусток відповідно до ст. 79 Кодексу законів про працю України, тому як наслідок виплата грошової допомоги у зв`язку з наданням щорічної основної відпустки ОСОБА_1 не підлягає виплаті.

Щодо позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час розрахунку при звільненні, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

В рамках вказаної адміністративної справи між сторонами виник спір з приводу належності позивачці при звільненні сум грошового забезпечення (надбавки за ранг та грошової допомоги у зв`язку з наданням щорічної основної відпустки).

Колегія суддів дослідивши матеріали справи №460/16128/21 встановила безпідставні вимоги ОСОБА_1 до відповідачів щодо присвоєння чергового 5 рангу в межах посади державної служби категорії «Б», надання щорічної основної відпустки та виплати грошової допомоги у зв`язку з наданням щорічної основної відпустки.

Апеляційний суд врахувавши безпідставність заявлених позовних вимог щодо присвоєння ОСОБА_1 чергового 5 рангу в межах посади державної служби категорії «Б», надання щорічної основної відпустки та виплати грошової допомоги у зв`язку з наданням щорічної основної відпустки, вважає, що позовна вимога про стягнення середнього заробітку за час розрахунку при звільненні є безпідставною, оскільки позовна вимога ґрунтується на тому, що відповідачі не врахували при звільненні сум грошового забезпечення, а саме надбавки за ранг та грошової допомоги у зв`язку з наданням щорічної основної відпустки, однак такі виплати позивачці не належать з вище викладених мотивів у цій постанові.

Відповідно до ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до п. 3, ч.1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково.

Згідно з ч.1 ст. 319 КАС України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає за необхідне рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 03 жовтня 2022 року в частині визнання протиправної бездіяльності Державної служби України з питань праці щодо не присвоєння ОСОБА_1 в 2019 році чергового 5 paнгу в межах посади державної служби категорії "Б", зобов`язання Державної служби України з питань праці присвоїти ОСОБА_1 5 ранг в межах посади державної служби категорії "Б", про що видати вiдповiдний наказ залишити без розгляду.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Керуючись ст. 241, 242, 243, 308, 310, 315, 319, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги Державної служби України з питань праці та Управління Держпраці у Рівненській області задовольнити частково.

Рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 03 жовтня 2022 року - скасувати, прийняти постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної служби України з питань праці, Управління Держпраці у Рівненській області про зобов`язання вчинити певні дії в частині визнання протиправної бездіяльності Державної служби України з питань праці щодо не присвоєння ОСОБА_1 в 2019 році чергового 5 paнгу в межах посади державної служби категорії "Б", зобов`язання Державної служби України з питань праці присвоїти ОСОБА_1 5 ранг в межах посади державної служби категорії "Б", про що видати вiдповiдний наказ - залишити без розгляду.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду.

Головуючий суддя С. П. Нос
судді Р. В. Кухтей
С. М. Шевчук
Повне судове рішення складено 27 лютого 2023 року.