Справа № 420/1874/23
Суддя: Попов В.Ф.
Дата ухвалення: 2023-02-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/1874/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2023 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Попова В.Ф., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративні справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Державного бюро розслідувань, тимчасово виконувальної обов`язки начальника відділу організації прийому громадян, розгляду звернень та запитів Управління забезпечення діяльності Державного бюро розслідувань Пономаренко Олени Володимирівни про визнання протиправними дій щодо неправомірної відмови у наданні інформації,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся з позовною заявою до Державного бюро розслідувань, тимчасово виконувальної обов`язки начальника відділу організації прийому громадян, розгляду звернень та запитів Управління забезпечення діяльності Державного бюро розслідувань Пономаренко Олени Володимирівни, в якій просить:

- визнати протиправними дії виконувальної обов`язки начальника відділу організації прийому громадян, розгляду звернень та запитів управління забезпечення діяльності Державного бюро розслідувань Пономаренко Олени Володимирівни по неправомірній відмові у наданні інформації згідно звернення ОСОБА_1 від 04 січня 2023 року;

- зобов`язати Державне бюро розслідувань повідомити про результати службових перевірок по кожному слідчому відповідно до звернення ОСОБА_1 від 04 січня 2023 року.

06.02.2023 року у справі відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

09.02.2023 відповідач звернувся із клопотанням про розгляд справи у загальному провадженні, мотивуючи необхідністю з`ясування причин зацікавленості позивача в отриманні запитуваної інформації, який за період з липня 2021 року по лютий 2023 року до ДБР подав 57 позовів, з яких розглянтуто 38 справ не на користь позивача, а інші знаходяться на розгляді.

Ухвалою суду від 14.02.2023 року клопотання відхилено.

Обґрунтовуючи позовні вимоги ОСОБА_1 зазначив, що 04 січня 202року подав звернення до Державного бюро розслідувань у якому просив повідомити про результати службових перевірок по кожному слідчому відносно яких відкриті кримінальні провадження. Надана відповідь не відповідає суті звернення, без згадки про предмет звернення, підписана не уповноваженою особою. Такі дії є протиправними, а тому просить задовольнити позовні вимоги.

Відповідачем подано відзив на позовну заяву відповідно до якого позовні вимоги не визнали та зазначили, що ОСОБА_1 оскаржує дії службових осіб, які за своїм змістом не є управлінською діяльністю, яка створює безпосередньо для скаржника певні правові наслідки, у зв?язку з чим із вказаних правовідносин не може виникати публічно-правовий спір, який буде віднесено до юрисдикції адміністративного суду. Позивач намагається застосувати до правовідносин, що виникли, положення законодавства про звернення громадян, в той час коли саме звернення стосується надання інформації у кримінальних провадженнях стосовно слідчих ТУ ДБР у м. Миколаєві, розпочатих за частиною першою статті 366 КК України у 2020-2022 роках. Водночас, відповідно до статті 12 Закону України «Про звернення громадян» прямо передбачено, що дія цього Закону не поширюється на порядок розгляду заяв і скарг громадян, встановлений кримінальним процесуальним, цивільно-процесуальним, трудовим законодавством, законодавством про захист економічної конкуренції, Кодексом адміністративного судочинства України законами України «Про судоустрій і статус суддів», «Про доступ до судових рішень», законами України «Про запобігання корупції», «Про виконавче провадження».

Крім того, відповідачі зазначають про те, що питання проведення службового розслідування є дискреційними повноваженнями і не є імперативним обов`язком.

Просять відмовити у задоволенні позовних вимог.

Судом встановлені такі обставини по справі

04 січня ОСОБА_1 подав до ДБР звернення наступного змісту: «Протягом 2020-2022 років стосовно слідчих ТУ ДБР у м. Миколаєві порушувались кримінальні провадження, відповідальність за які передбачена ч.1 ст. 366 КК України. Прошу повідомити про результати службових перевірок по кожному слідчому». Зазначене звернення підписано: «Запитувач інформації ОСОБА_1 ».

18.01.2023 року Державне бюро розслідувань з посиланням на норми Кримінально процесуального кодексу України, Закон України «Про захист персональних даних», ЗУ «Про державне бюро розслідувань» та враховуючи, що вони не є розпорядниками запитуємої інформації надало відповідь про неможливість її надання.

Зазначена відповідь є предметом оскарження у цій справі де позивач, посилаючись на положення ЗУ «Про інформацію», ЗУ «Про звернення громадян», ЗУ «Про державне бюро розслідувань» зазначає, що службове розслідування повинно бути проведеним оскільки це обов`язок відповідача, а відмова у наданні інформації згідно його звернення є протиправними діями.

Суд враховує такі приписи діючого законодавства.

Статтею 40 Конституції України закріплено, що усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Питання практичної реалізації громадянами України наданого їм Конституцією України права на звернення регулює ЗУ Про звернення громадян (далі Закон №393/96-ВР), за приписами частини першої статті 1 якого, громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

У статті 3 Закону №393/96-ВР визначено, що під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги (частина перша).

Пропозиція (зауваження) - звернення громадян, де висловлюються порада, рекомендація щодо діяльності органів державної влади і місцевого самоврядування, депутатів усіх рівнів, посадових осіб, а також висловлюються думки щодо врегулювання суспільних відносин та умов життя громадян, вдосконалення правової основи державного і громадського життя, соціально-культурної та інших сфер діяльності держави і суспільства (частина друга).

Заява (клопотання) - звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності.

Клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо (частина третя).

Скарга - звернення з вимогою про поновлення прав і захист законних інтересів громадян, порушених діями (бездіяльністю), рішеннями державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, об`єднань громадян, посадових осіб (частина четверта).

За приписами статті 4 Закону №393/96-ВР до рішень, дій (бездіяльності), які можуть бути оскаржені, належать такі у сфері управлінської діяльності, внаслідок яких: порушено права і законні інтереси чи свободи громадянина (групи громадян); створено перешкоди для здійснення громадянином його прав і законних інтересів чи свобод; незаконно покладено на громадянина які-небудь обов`язки або його незаконно притягнуто до відповідальності.

У частині першій статті 5 Закону №393/96-ВР передбачено, що звернення адресуються органам державної влади і органам місцевого самоврядування, підприємствам, установам, організаціям незалежно від форми власності, об`єднанням громадян або посадовим особам, до повноважень яких належить вирішення порушених у зверненнях питань.

Порядок розгляду звернень громадян урегульовано в розділі ІІ Закону №393/96-ВР, зокрема, його статтями 14 (розгляд пропозицій (зауважень) громадян), 15 (розгляд заяв (клопотань)) та 16 (розгляд скарг громадян).

Згідно із ч.1 ст. 14, ч. 1, 3, 4, ст. 15, ч. 1, ст.. 20 20 Закону №393/96-ВР органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об`єднання громадян, посадові особи зобов`язані у визначені строки розглянути пропозиції (зауваження) та повідомити громадянина про результати розгляду. Рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у заяві (клопотанні), доводиться до відома громадянина в письмовій формі з посиланням на Закон і викладенням мотивів відмови, а також із роз`ясненням порядку оскарження прийнятого рішення.

Відповідно до ст.ст. 5, 6 ЗУ «Про інформацію» від 02.10.1992 року №2657-ХІІ (далі Закон №№2657-ХІІ) кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб. Право на інформацію забезпечується, серед інших - створенням механізму реалізації права на інформацію.

Згідно з пунктом 8 частини першої статті 4 КАС України позивач - це особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано позов до адміністративного суду, а також суб`єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подано позов до адміністративного суду.

Частиною першою статті 5 КАС України регламентовано, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що право на захист виникає у випадку порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод та інтересів особи, яка звертається за захистом порушеного її права.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в Рішенні від 14 грудня 2011 року N 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Утвердження правової держави відповідно до приписів статті 1, другого речення частини третьої статті 8, статті 55 Основного Закону України полягає, зокрема, у гарантуванні кожному судового захисту прав і свобод, а також у запровадженні механізму такого захисту .

Отже, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Тобто, суд під час розгляду справи повинен встановити факт або обставини, які б свідчили про порушення прав, свобод чи інтересів позивача з боку відповідача - суб`єкта владних повноважень, створення перешкод для їх реалізації або наявність інших ущемлень прав та свобод позивача. (Рішення ВС КАС від 18.12.2019 р. справа №9901/548/19)

Дослідивши позиції сторін викладені у їх заявах по суті та оцінивши надані ними докази, враховуючи приписи діючого законодавства суд приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Аналізуючи зміст звернення позивача суд зазначає, що в ньому відсутні вказівки на конкретне порушення права/інтересу та рішення, дію/бездіяльність, яким/якими таке право/інтерес скаржника порушене, а також вимогу про поновлення такого порушеного права/інтересу.

За своєю суттю та змістом звернення ОСОБА_1 не є ні заявою, ні скаргою, ні пропозицією (зауваження), ні клопотанням у розумінні частини четвертої статті 3 та статті 4 Закону №393/96-ВР, а посилання позивача на ст. 5 ЗУ «Про інформацію» від 02.10.1992 року №2657-ХІІ не змінює вимоги до звернення, оскільки за змістом цієї статті умовою одержання інформації є: « … для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів»

Закон №№2657-ХІІ регулює відносини щодо створення, збирання, одержання, зберігання, використання, поширення, охорони, захисту інформації види якої зазначені в цьому законі з урахуванням відповідних обмежень. В цьому законі відсутнє правове регулювання, щодо надання інформації за зверненням громадянина, оскільки процедура отримання інформації у таких випадках визначена ЗУ «Про звернення громадян» та ЗУ «Про доступ до публічної інформації».

Саме ці два закони ставлять вимоги як до звернення так і до запиту на публічну інформацію.

Верховний Суд КАС у Постанові 29.11.2021 року (справа №120/1727/20-а) зазначив, що норми Закону №393/96-ВР не дозволяють тлумачити їх таким чином, що викладені у скарзі обставини являються абстрактним порушенням прав; ситуацією, яку необхідно вирішити в майбутньому за настання певних обставин чи умов, або виправити в цілому для блага третіх осіб.

За приписами Закону №393/96-ВР необхідною передумовою звернення до відповідного органу зі скаргою є порушення права та/або законного інтересу громадянина, а сама скарга має містити вказівку на конкретне порушення права/інтересу та рішення, дію/бездіяльність, яким/якими таке право/інтерес скаржника порушене, а також вимогу про поновлення такого порушеного права/інтересу. ( п. 52, 53 Постанова ВС КАС від 29.11.2021 року, справа №120/1727/20-а).

Аналізуючи зміст звернень позивача суд зазначає, що в них відсутні вказівки на конкретне порушення права/інтересу та рішення, дію/бездіяльність, яким/якими таке право/інтерес скаржника порушене, а також вимогу про поновлення такого порушеного права/інтересу.

Таким чином, самого бажання позивача отримати інформацію від ДБР про результати службових перевірок по кожному слідчому за 2020-2022 роки без зазначення підстав подання запиту на таку інформацію, в чому вбачається порушення безпосередньо його прав та інтересів і чому вони підлягають захисту, такий запит не є зверненням.

Позивач не зазначає себе як учасника кримінального провадження чи особи права якої були порушені слідчими та у зв`язку з чим є підстави для службового розслідування. Він не зазначає себе як адвоката чи представника якого-небудь учасника цього кримінального провадження, а визначає свій статус як громадянина, який на його думку має право на подання звернення відповідно до Закону №393/96-ВР та вимагає його розгляду відповідно до зазначеного Закону. Тобто, в даному випадку, позивач у своєму зверненні не посилається на порушення своїх особистих прав, які підлягають захисту та поновленню суб`єктом, до якого направлено це звернення.

Судом не встановлені гарантовані законами та Конституцією України права позивача які підлягають захисту в судовому порядку.

ДБР України заперечуючи проти задоволення позовних вимог зазначає також про те, що питання щодо яких позивач звернувся стосуються матеріалів кримінальних проваджень, а тому лише нормами КПК України врегульовано такі правовідносини, а не в порядку адміністративного судочинства. Зазначені кримінальну провадження не знаходяться в провадженні ДБР.

Відповідно до статті 12 Закону України «Про звернення громадян» прямо передбачено, що дія цього Закону не поширюється на порядок розгляду заяв і скарг громадян, встановлений кримінальним процесуальним, цивільно-процесуальним, трудовим законодавством, законодавством про захист економічної конкуренції, Кодексом адміністративного судочинства України законами України «Про судоустрій і статус суддів», «Про доступ до судових рішень», законами України «Про запобігання корупції», «Про виконавче провадження».

Суд погоджується з такою позицією відповідача, оскільки це відповідає приписам ч.2 ст.19 КАС України.

Зі змісту позову ОСОБА_1 вбачається, що він не погоджується з відповідачем щодо тлумачення ЗУ «Про державне бюро розслідувань» та вимагає проведення службової перевірки.

Суд зазначає, що ДБР України у строки визначені ЗУ «Про звернення громадян» розглянуло звернення позивача та надало йому відповідь.

При цьому, суд погоджується з позицією відповідача, що питання проведення службового розслідування є дискреційними повноваженнями керівника і оскільки в провадженні слідчих органів наявне кримінальне провадження відносно слідчих, то така інформація може бути надана позивачу в рамках КПК України, а в разі її не надання оскарження таких дій також відбувається в рамках кримінально процесуального закону.

Таким чином, судом не встановлено жодних порушень зі сторони відповідача при наданні відповіді ОСОБА_1 у відповідності до Закону України «Про звернення громадян»

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (п.58 рішення у справі Серявін та інші проти України).

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Суд зазначає, що у відповідності до ч. 1. ст. 77 КАС України позивачем не доведені ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги та заперечення.

В той же час, відповідач на дав суду належні та допустимі докази, виклав правові обґрунтування правомірності прийнятого рішення, яке на думку суду відповідає вимогам зазначеним у ч. 2 ст.2 КАС України.

У підсумку, з урахуванням вищезазначеного, у сукупності суд дійшов висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позову.

Керуючись ст. 241-246 КАС України, суд

в и р і ш и в:

Відмовити повністю ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог до Державного бюро розслідувань.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя Попов В.Ф.

.