Справа № 140/6709/22
Суддя: Іщук Лариса Петрівна
Дата ухвалення: 2023-02-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2023 рокуЛьвівСправа № 140/6709/22 пров. № А/857/113/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді Іщук Л. П.,

суддів Обрізка І. М. Шинкар Т.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Волинського окружного адміністративного суду від 27 грудня 2022 року про закриття провадження у справі, постановлену головуючим суддею Сорокою Ю.Ю., у м. Луцьку, у справі № 140/6709/22 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) Державної прикордонної служби України про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії, -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) Державної прикордонної служби України, в якому просив:

- визнати дії протиправними щодо порушення вимог абзаців 3, 4, 5, 6, пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078, при нарахуванні та виплаті індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 в період з 01 березня 2018 року по 07 лютого 2020 року;

- зобов`язати здійснити перерахунок та доплату індексації грошового забезпечення позивача за період 01 березня 2018 року по 07 лютого 2020 року, виходячи з фіксованої величини 4 458,08 грн., що розраховується як різниця між сумою індексації і розміром підвищення доходу відповідно до вимог абзаців 4, 5, 6, пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078 в сумі 103 611, 93 грн.

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 27 грудня 2022 року у справі №140/6709/22 провадження було закрито на підставі статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України.

Закриваючи провадження у справі, суд виходив із того, що заявлені вимоги не можуть бути предметом нового публічно-правового спору та розглядатися адміністративним судом у порядку іншого (нового) позовного провадження, оскільки спірні правовідносини стосуються виконання рішення Волинського окружного адміністративного суду від 19 жовтня 2021 року у справі №140/6869/21.

Не погодившись із постановленою ухвалою, її оскаржив позивач, який із покликанням на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права, просить скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що позовні вимоги у цій справі не є ідентичними позовним вимогам, заявленим у справі № 140/6869/21, оскільки у ній не досліджувалися питання розміру та механізму розрахунку щомісячної фіксованої індексації грошового забезпечення відповідно до абзаців 3, 4, 5, 6, пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078 у період з 01 березня 2018 року по 07 лютого 2020 року. Крім того, зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку стосовно того, що у спірних правовідносинах наявні обставини, з якими стаття 383 КАС України пов`язує виникнення підстав для встановлення судового контролю за виконанням судового рішення.

Відповідач подав до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому її заперечує, покликається на законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, просить залишити її без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, проаналізувавши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 проходив військову службу у ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) у період з 10.08.16 по 07.02.20.

Відповідно до наказу начальника НОМЕР_2 прикордонного загону від 03.01.20 №4-ос «По особовому складу» старшого сержанта ОСОБА_1 звільнено з військової служби за підпунктом «а» пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військову службу і військовий обов`язок».

Враховуючи, що при здійсненні нарахування йому індексації грошового забезпечення за період з 10.08.16 по 28.02.18 відповідач застосовував базовий місяць - квітень 2016 року, а у період з 01.03.18 по 07.02.20 ігнорував вимоги абзаців 4, 5, 6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078, позивач звернувся з позовом до суду.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 19 жовтня 2021 року у справі №140/6869/21, яке набрало законної сили 24.03.22, визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо нездійснення позивачу перерахунку раніше виплаченої індексації грошового забезпечення з 10 серпня 2016 року по 28 лютого 2018 року із застосуванням базового місяця - січень 2008 року, за період з 01 березня 2018 року по 07 лютого 2020 року із застосуванням базового місяця - березень 2018 року; зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 10 серпня 2016 року по 28 лютого 2018 року із застосуванням базового місяця - січень 2008 року, за період з 01 березня 2018 року по 07 лютого 2020 року із застосуванням базового місяця - березень 2018 року (з урахуванням виплачених сум).

На виконання зазначеного рішення суду, відповідачем було здійснено нарахування та виплату індексації.

У даній справі позивач заявив наступні позовні вимоги: визнати дії протиправними щодо порушення вимог абзаців 3, 4, 5, 6, пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078, при нарахуванні та виплаті індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 в період з 01 березня 2018 року по 07 лютого 2020 року; зобов`язати здійснити перерахунок та доплату індексації грошового забезпечення позивача за період 01 березня 2018 року по 07 лютого 2020 року, виходячи з фіксованої величини 4 458,08 грн., що розраховується як різниця між сумою індексації і розміром підвищення доходу відповідно до вимог абзаців 4, 5, 6, пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078 в сумі 103 611,93 грн.

Разом з тим, позивач обгрунтовував позовні вимоги тим, що відповідачем за період з 01.03.18 по 07.02.20 виплачено тільки поточну індексацію грошового забезпечення, яка склалась внаслідок перевищення порогу для проведення індексації в 103%, на загальну суму 2 270,00 грн.

Суд першої інстанції в оскаржуваній ухвалі від 27 грудня 2022 року встановив, що позивач уже звертався до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 та заявляв позовні вимоги про визнання протиправною бездіяльності щодо нарахування та виплати індексації грошового забезпечення за період з 01 березня 2018 року по 07 лютого 2020 року та зобов`язання нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення за період з 01 березня 2018 року по 07 лютого 2020 року із застосуванням як базового місяця березень 2018 року.

Апеляційний суд при вирішенні справи виходить з наступного.

Статтею 370 КАС України та статтею 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» врегульовано, що судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами; невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Конституційний Суд України неодноразово зазначав у своїх рішеннях, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини рішення від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012).

Відтак, невиконання судового рішення, яке набуло законної сили, або надання йому переоцінки суперечить принципу верховенства права, складовою якого є принцип правової визначеності; суд, за загальним правилом, не повинен брати до уваги посилання сторони у справі в обґрунтування своєї позиції на фактичні обставини, виникнення яких стало наслідком невиконання такою стороною судового рішення, що набуло законної сили.

Аналогічна правова позиція відображена Верховним Судом у постановах від 18 жовтня 2018 року у справі № 638/643/17, від 18 квітня 2019 року у справі № 808/2291/16, від 21 листопада 2019 року у справі № 344/8720/16-а, від 29 листопада 2019 року у справі № 805/5043/15-а, від 20 лютого 2020 року у справі № 15/6834/15 та від 18 лютого 2022 року у справі № 520/3601/19.

Положеннями частини першої статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження, та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно частини першої статті 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Таким чином, не можна зобов`язати суб`єкта владних повноважень виконувати судове рішення шляхом ухвалення з цього приводу іншого судового рішення, оскільки примусове виконання рішення суду здійснюється в порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження».

Процесуальним засобом забезпечення належного та своєчасного виконання судового рішення є судовий контроль, підстави та порядок здійснення якого визначені статтею 382 та статтею 383 КАС України.

Згідно частин першої-другої статті 382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

За наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень про виконання рішення суду або в разі неподання такого звіту суддя своєю ухвалою може встановити новий строк подання звіту, накласти на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення, штраф у сумі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Частиною першою статті 383 КАС України врегульовано, що особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.

Системний аналіз зазначених вище норм дає підстави для висновку, що наявність у КАС України спеціальних норм, спрямованих на забезпечення належного виконання судового рішення, виключає можливість застосування загального судового порядку захисту прав та інтересів стягувача шляхом подання позову. Судовий контроль за виконанням судового рішення здійснюється в порядку, передбаченому КАС (ст.382 КАС України), який не передбачає можливості подання окремого позову, предметом якого є спонукання відповідача до виконання судового рішення, яке набрало законної сили.

Відтак, у разі невиконання судового рішення, позивач має право вимагати вжиття спеціальних заходів впливу на боржника, передбачених законодавством про виконавче провадження, у відповідності до КАС України. Невиконання судового рішення не може бути самостійним предметом окремого судового провадження.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 20.02.2019 у справі №806/2143/15.

Отже, проаналізувавши предмет позову у цій справі, суд зазначає, що фактичною підставою для звернення до суду із даними позовними вимогами стала незгода позивача із діями відповідача під час виконання рішення Волинського окружного адміністративного суду від 19.10.2021 у справі №140/6869/21, яким зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 здійснити нарахування та виплату індексації грошового забезпечення за період з 01 березня 2018 року по 07 лютого 2020 року із застосуванням як базового місяця березень 2018 року.

Зокрема, позивач не погоджується з тим, що відповідачем за період з 01.03.18 по 07.02.20 виплачено тільки поточну індексацію грошового забезпечення, яка склалась внаслідок перевищення порогу для проведення індексації в 103%, на загальну суму 2 270,00 грн., а отже, в порушення вимог абзаців 3, 4, 5, 6 пункту 5 Порядку №1078 не було нараховано та виплачено індексацію грошового забезпечення, виходячи з фіксованої величини 4 458,08 грн., що розраховується як різниця між сумою індексації і розміром підвищення доходу в сумі 103 611,93 грн, що призвело зменшення її розміру.

Колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції стосовно того, що позивачем обрано невірний спосіб захисту порушених прав, оскільки у даному випадку чинне законодавство наділяє особу правом особливого звернення до суду в порядку статті 383 КАС України із заявою про визнання протиправними дій чи бездіяльності відповідача щодо невиконання судового рішення в межах справи №140/6869/21, а не з новим позовом.

У зв`язку з наведеним, вимоги про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, які прийняті (вчинені або не вчинені) на виконання судового рішення, в окремому судовому провадженні за новим позовом не розглядаються.

Аналогічна правова позиція відображена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 816/2016/17 (К/9901/50946/18), від 16 січня 2019 року у справі № 686/23317/13-а (№ 11-1193апп18) та Верховного Суду у постановах від 21 серпня 2019 року у справі №295/13613/16-а, від 26 травня 2020 року у справах №522/5265/17, №522/1828/17.

Згідно із пунктом 4 частини першої статті 238 КАС України суд закриває провадження у справі: якщо є такі, що набрали законної сили, постанова чи ухвала суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Узагальнюючи наведене, суд першої інстанції зробив вірний висновок про наявність підстав для закриття провадження у справі, адже в даному випадку відсутні підстави стверджувати про виникнення між позивачем та відповідачем нового спору. Наразі має місце спір між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, але на стадії виконання судового рішення.

Враховуючи викладене, колегія суддів не вбачає підстав для скасування ухвали суду першої інстанції.

За наведених обставин, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, що відповідно до статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а ухвали суду - без змін.

Керуючись статтями 286, 312, 315, 316, 321, 322, 328 Кодексу адміністративного судочинства України,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Волинського окружного адміністративного суду від 27 грудня 2022 року про закриття провадження у справі № 140/6709/22 - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Л. П. Іщук
судді І. М. Обрізко
Т. І. Шинкар