Справа № 260/1046/21
Суддя: Онишкевич Тарас Володимирович
Дата ухвалення: 2023-02-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2023 рокуЛьвівСправа № 260/1046/21 пров. № А/857/15504/22

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Онишкевича Т.В.,

суддів Сеника Р.П., Судової-Хомюк Н.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Закарпатської окружного адміністративного суду від 17 жовтня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Закарпатській області про визнання протиправними та скасування податкових-повідомлень рішень,

суддя у І інстанції Іванчулинець Д.В.,

час ухвалення судового рішення не зазначено,

місце ухвалення судового рішення м. Ужгород,

дата складення повного тексту рішення 17 жовтня 2022 року,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду із адміністративним позовом, у якому просила визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення (далі ППР) Головного управління ДФС у Закарпатській області (далі ГУ ДФС) від 30 січня 2019 року:

№ , яким їй збільшено суму грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб, що сплачується за результатами річного декларування (далі ПДФО) на загальну суму 389 874,30 грн, з яких 311 899,44 грн за податковим зобов`язанням та 77974,86 грн за штрафними (фінансовими) санкціями;

№ , яким позивачці збільшено суму грошового зобов`язання з військового збору (далі ВЗ) на загальну суму 29297,66 грн, з яких 23438,13 грн за податковим зобов`язанням та 5859,53 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 17 жовтня 2022 року у справі № 260/1046/21 у задоволенні позову відмовлено.

При цьому суд першої інстанції виходив із того, що твердження ОСОБА_1 про те, що набуття права власності на предмет іпотеки задоволило вимоги кредитора у повному обсязі не знайшло свого підтвердження та спростовується встановленими судом обставинами справи. Також не знайшло свого підтвердження в ході розгляду справи твердження позивачки про те, що їй не було відомо про проведення невиїзної перевірки, внаслідок чого вона не змогла надати до контролюючого органу документи, що спростовують законність податкових нарахувань та те, що їй не були надіслані ППР.

У апеляційній скарзі ОСОБА_1 просила скасувати вказане рішення суду першої інстанції та задовольнити її позов у повному обсязі.

Свої апеляційні вимоги обґрунтовує тим, що відповідач дійшов помилкового висновку про виникнення податкового блага позивачки без дослідження договору про надання споживчого кредиту №0, договору іпотеки №0, судового рішення апеляційного суду Закарпатської області від 20 листопада 2013 року, рішення державного реєстратора Кобелева А.М. про реєстрацію іпотечного майна за ТОВ «Кей Колект».

Наполягає на тому, що договір про надання споживчого кредиту №0 від 22 грудня 2007 року був розірваний з ініціативи кредитора ТОВ «Кей-Колект».

19 вересня 2015 року ТОВ «Кей-Колект» у позасудовому порядку задовольнив свої вимоги у повному обсязі, набувши право власності на майно, передане в іпотеку.

Листом-повідомленням від 26 листопада 2015 року ТОВ «Кей-Колект» повідомив ОСОБА_1 про те, що на підставі статті 37 Закону України «Про іпотеку» задоволено власні вимоги шляхом взяття на баланс об`єкту нерухомого майна квартири. У зв`язку із цим зобов`язання за кредитним договором №0 від 27 грудня 2007 року виконані у повному обсязі.

При вирішенні спору судом першої інстанції не було враховано те, що вартість предмета іпотеки була оцінена суб`єктом оціночної діяльності станом на 07 грудня 2007 року у розмірі 732 250,00 грн, що становило згідно з курсом Національного банку України еквівалент 145 000,00 доларів США. Ні відповідач, ні суд не встановлювали ринкової вартості предмета іпотеки на час звернення стягнення на неї. Ринкова вартість квартири була достатньою для задоволення вимог кредитора у повному обсязі.

Оскільки позивачка не отримувала додаткового блага, то оскаржувані ППР є незаконними

Також суд першої інстанції не надав оцінки доводам позивача про те , шо ТОВ «Кей-Колект» не повідомляло позивачку про прощення боргу у встановлений законом спосіб, а тому згідно з приписами пункту «д» підпункту 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України у разі неповідомлення кредитором боржника про прощення (анулювання) боргу у порядку, визначеному цим підпунктом, такий кредитор зобов`язаний виконати всі обов`язки податкового агента щодо доходів, визначених цим підпунктом.

У відзиві на апеляційну скаргу ГУ ДПС підтримало доводи, викладені у оскаржуваному судовому рішенні, заперечило обґрунтованість апеляційних вимог та просило залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України справа розглядається у порядку письмового провадження.

Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимог скаржника, виходячи із такого.

Як безспірно встановлено судом першої інстанції та слідує з матеріалів справи, ГУ ДФС була проведена документальна позапланова невиїзна перевірка фізичної особи ОСОБА_1 з питань правильності нарахування та своєчасності сплати податку на доходи фізичних осіб та військового збору з отриманого у 2015 році доходу, як додаткове благо, від ТОВ «Кей-Колект», за наслідками якої складено акт №14/13-05/ від 02 січня 2019 року.

Згідно з відомостями з центральної бази даних Державного реєстру фізичних осіб ДФС України про суми виплачених доходів фізична особа - платник податків ОСОБА_1 отримала у IV кварталі 2015 року від ТОВ «Кей-Колект» дохід як додаткове благо (за ознакою 126 «Дохід отриманий платником податку як додаткове благо») у вигляді основної суми боргу (кредиту) платника податку, прощеного (анульованого) кредитором за його самостійним рішенням, не пов`язаним з процедурою банкрутства, до закінчення строку позовної давності, у сумі 2 399 421,27 грн, з яких не сплачено ПДФО та ВЗ.

На підставі висновків вказаного акту перевірки №14/13-05/ від 02 січня 2019 року ГУ ДФС 30 січня 2019 року були прийняті оспорювані ППР.

ОСОБА_1 не погодилася із вказаними рішеннями контролюючого органу та за захистом своїх прав звернулася до адміністративного суду з позовом, що розглядається.

При наданні правової оцінки правильності вирішення судом першої інстанції цього публічно-правового спору оскаржуваним рішенням та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Відповідно до частини 1 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Частиною 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з приписами частини 3 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до частини 5 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції не може розглядати позовні вимоги та підстави позову, що не були заявлені в суді першої інстанції.

Відповідно до приписів частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Положеннями статті 67 Конституції України передбачено, що кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків та зборів, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регламентовано приписами ПК.

Відповідно до приписів пункту 162.1 статті 162 ПК платниками ПДФО є:

фізична особа - резидент, яка отримує доходи як з джерела їх походження в Україні, так і іноземні доходи;

фізична особа - нерезидент, яка отримує доходи з джерела їх походження в Україні;

податковий агент.

Згідно із пунктом 163.1 статті 163 ПК об`єктом оподаткування резидента є:

загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід;

доходи з джерела їх походження в Україні, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання);

іноземні доходи - доходи (прибуток), отримані з джерел за межами України.

Приписам пункту 164.1 статті 164 ПК встановлено базою оподаткування є загальний оподатковуваний дохід, з урахуванням особливостей, визначених цим розділом.

Загальний оподатковуваний дохід - будь-який дохід, який підлягає оподаткуванню, нарахований (виплачений, наданий) на користь платника податку протягом звітного податкового періоду.

Відповідно до пункту «д» підпункту 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 ПК до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включається дохід, отриманий платником податку як додаткове благо (крім випадків, передбачених статтею 165 цього Кодексу) у вигляді основної суми боргу (кредиту) платника податку, прощеного (анульованого) кредитором за його самостійним рішенням, не пов`язаним з процедурою банкрутства, до закінчення строку позовної давності, у разі якщо його сума перевищує 25 відсотків однієї мінімальної заробітної плати (у розрахунку на рік), встановленої на 1 січня звітного податкового року. Кредитор зобов`язаний повідомити платника податку - боржника шляхом направлення рекомендованого листа з повідомленням про вручення або шляхом укладення відповідного договору, або надання повідомлення боржнику під підпис особисто про прощення (анулювання) боргу та включити суму прощеного (анульованого) боргу до податкового розрахунку суми доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, за підсумками звітного періоду, у якому такий борг було прощено. Боржник самостійно сплачує податок з таких доходів та відображає їх у річній податковій декларації. У разі неповідомлення кредитором боржника про прощення (анулювання) боргу у порядку, визначеному цим підпунктом, такий кредитор зобов`язаний виконати всі обов`язки податкового агента щодо доходів, визначених цим підпунктом.

Підпунктом 14.1.47 пункту 14.1 статті 14 ПК встановлено що додатковими благами є кошти, матеріальні чи нематеріальні цінності, послуги, інші види доходу, що виплачуються (надаються) платнику податку податковим агентом, якщо такий дохід не є заробітною платою та не пов`язаний з виконанням обов`язків трудового найму або не є винагородою за цивільно-правовими договорами (угодами), укладеними з таким платником податку (крім випадків, прямо передбачених нормами розділу IV цього Кодексу).

Законом України від 28 грудня 2014 року № 71-УІІІ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи», було внесено зміни до пункту 16-1 підрозділу 10 розділу XX «Перехідні положення» ПК, у відповідності до яких тимчасово, до набрання чинності рішенням Верховної Ради України про завершення реформи Збройних Сил України, встановлюється військовий збір.

Платниками збору є особи, визначені пунктом 162.1 статті 162 цього Кодексу.

Об`єктом оподаткування збором є доходи, визначені статтею 163 цього Кодексу.

Ставка збору становить 1,5 відсотка від об`єкта оподаткування, визначеного підпунктом 1.2 цього пункту.

Нарахування, утримання та сплата (перерахування) збору до бюджету здійснюються у порядку, встановленому статтею 168 цього Кодексу, за ставкою, визначеною підпунктом 1.3 цього пункту.

Відповідальними за утримання (нарахування) та сплату (перерахування) збору до бюджету є особи, визначені у статті 171 цього Кодексу.

Платники збору зобов`язані забезпечувати виконання податкових зобов`язань у формі та спосіб, визначені статтею 176 цього Кодексу.

Як свідчать матеріали справи, на запит ГУ ДФС №7966/10/07-16-13-11-18 від 04 вересня 2018 року щодо підтвердження виплат доходів без утримання податку з доходів фізичних осіб, які відображені в поданих ТОВ «Кей-Колект» податкових розрахунках (форма №1-ДФ) за 2015 рік, надання копій документів щодо проведення операції та/або повідомлення боржника про анулювання (прощення) боргу (укладення відповідного договору чи прийняття самостійного рішення із обов`язковим повідомленням боржника), що є підтвердженням виконання обов`язків податкового агента в частині відображення сум доходу такого боржника у податковому розрахунку за формою №1-ДФ, листом від 17 вересня 2018 року №17/09-18/17 товариство підтвердило інформацію щодо відображених у 2015 році сум нарахованих та виплачених доходів без утримання податку на доходи фізичних осіб за ознакою доходу « 126» - дохід у вигляді додаткового блага щодо позивачки.

При цьому ТОВ «Кей-Колект» підтвердило, що в якості нового кредитора самостійно прийняло рішення про анулювання (прощення) частини кредитної заборгованості та повідомило боржника (фізичну особу) ОСОБА_1 листом від 21 березня 2016 року №735290/collect-207 щодо прощення частини боргу в сумі 111 094,09 доларів США, що по курсу Національного банку України складає 2 399 421,27 грн.

У повідомленні про анулювання боргу від 21 березня 2016 року №735290/collect-207 вказано, що ТОВ «Кей-Колект» в уточнення направленого раніше повідомлення про анулювання боргу вих. №735290/И_4385 від 25 листопада 2015 року, відповідно до якого товариство повідомило позивачку, що на підставі кредитного договору №0 від 27 грудня 2007 року станом на 19 вересня 2015 року за нею обліковується кредитна заборгованість у сумі 111 094,09 доларів США, що за курсом Національного банку України станом на 19 вересня 2015 року становить 2 399 421,27 грн, з яких заборгованість за основною сумою кредиту 72346,28 доларів США, що за курсом Національного банку України станом на 19 вересня 2015 року становить 1 562 542,19 грн.

Водночас ТОВ «Кей-Колект» на виконання вимог пункту «д» підпункту 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 та пункту 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ ПК повідомило ОСОБА_1 , як платника ПДФО та ВЗ, що рішення про анулювання (прощення) кредитної заборгованості позивачки прийнято 19 вересня 2015 року, що підтверджується повідомленням про анулювання боргу від 21 березня 2016 року. Одночасно ОСОБА_1 було повідомлено, що відповідно до підпункту 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 ПК анульована сума заборгованості є її доходом, отриманим як додаткове благо, та їй необхідно самостійно відобразити зазначену суму у річній податковій декларації та відповідно сплатити ПДФО та ВЗ.

У матеріалах справи наявні докази про надіслання ТОВ «Кей-Колект» повідомлення №735290/collect-207 від 21 березня 2016 року про анулювання боргу на адресу позивачки рекомендованим листом №130 з повідомленням про вручення, який вручений адресату 23 квітня 2016 року, що підтверджується підписом на рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення (а.с. 62).

ТОВ «Кей-Колект» відобразило отримання ОСОБА_1 доходу у вигляді анулювання (прощення) боргу за кредитом в сумі 2 399 422,27 грн у податковому розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платника податку, і сум утриманого з них податку (форма 1-ДФ) за IV квартал 2015 року з ознакою доходу « 126».

Відтак, апеляційний суд погоджується із судом першої інстанції у тому, що ТОВ «Кей-Колект» було дотримано встановлених податковим законодавством вимог щодо повідомлення ОСОБА_1 про прощення (анулювання) боргу, яка була зобов`язана відобразити суму такого доходу у річній податковій декларацій про майновий стан і доходи за 2015 рік та самостійно сплатити ПДФО та ВЗ.

Водночас контролюючим органом було безспірно встановлено, що ОСОБА_1 податкову декларацію про майновий стан і доходи за 2015 рік до органів Державної фіскальної служби подала своєчасно, однак суму доходу, отриманого як додаткове благо у сумі 1 562 542,19 грн у податковій декларації про майновий стан і доходи за 2015 рік не задекларовано та податкові зобов`язання з ПДФО та ВЗ не сплачено.

Доводів щодо допущення контролюючим органом методологічних чи арифметичних помилок при визначенні суми податкових зобов`язань у оспорюваних ППР апеляційна скарга не містить.

Водночас суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що ОСОБА_1 не було надано ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції належних, допустимих та достатніх доказів того, що внаслідок досягнення нею домовленості з ТОВ «Кей-Колект» було змінено порядок розрахунку за договором про надання споживчого кредиту №0 від 27 грудня 2007 року та проведено повний розрахунок за вказаним договором шляхом передачі іпотекодержателю у добровільному порядку в рахунок погашення заборгованості предмету іпотеки у порядку статті 37 Закону України «Про іпотеку», внаслідок чого кредитні зобов`язання позивачки могли б вважатися виконаними, а не прощеними.

Окрім того, позивачкою не надано суду жодних доказів прояву її незгоди із діями і рішеннями ТОВ «Кей-Колект» щодо прощення (анулювання боргу) за кредитним договором та покладення на неї обов`язку відобразити суму такого доходу у річній податковій декларацій про майновий стан і доходи за 2015 рік із сплатою зобов`язання з ПДФО та ВЗ шляхом їх оскарження у будь-якому порядку.

Доводи, на які посилається скаржниця, на думку апеляційного суду, є надуманими і свідчать про переоцінку нею фактичних обставин справи на свою користь.

Підсумовуючи викладене, на думку апеляційного суду, доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи фактичних обставин, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції.

Порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог апелянта та доводів, викладених у апеляційній скарзі, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак подану апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Підстав для зміни розподілу судових витрат за наслідками апеляційного перегляду справи у відповідності до вимог частини 6 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України немає.

Керуючись статтями 241, 243, 308, 311, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 17 жовтня 2022 року у справі № 260/1046/21 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції лише у випадках, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Т. В. Онишкевич
судді Р. П. Сеник
Н. М. Судова-Хомюк