Справа № 522/1941/23
Суддя: Шестакова Я. В.
Дата ухвалення: 2023-02-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 522/1941/23
Провадження№2-а/522/101/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.02.2023 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси у складі:

Головуючого судді Шестакової Я.В.,

за участі секретаря Багнюк А.Ю.,

розглянувши у порядку спрощеного провадження у м. Одеса адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення в країну походження, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області у якому просить визнати протиправним та скасувати рішення ГУ ДМС України в Одеській області №9 від 16.01.2023 року про примусове повернення в країну походження іноземця.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 16.01.2023 ГУ ДМС України в Одеській області було прийнято рішення про примусове повернення ОСОБА_1 до країни походження. Позивач не погоджується з рішенням відповідача, оскільки вважає його протиправним, незаконним, безпідставним та таким, що підлягає скасуванню. ОСОБА_1 зазначив, що самостійно займається вихованням та матеріальним забезпеченням доньки, а також на його утриманні знаходиться його мати, яка є людиною похилого віку. 25.01.2023 року позивач звернувся до ГУ ДМС України в Одеській області з заявою-анкетою про визнання біженцем, або особою, що потребує додаткового захисту, оскільки вважає, що його повернення до Узбекистану означає небезпеку для його життя, здоров`я, загрозу переслідування та дискримінації. При винесенні рішення №9 відповідачем не досліджувались обставини сімейного статусу позивача, не обґрунтовано вчинення ОСОБА_1 дій, які б суперечили інтересам забезпечення національної безпеки України.

Ухвалою суду від 31.01.2023 провадження у справі відкрито, справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження.

10.02.2023 року від представника ГУ ДМС України в Одеській області надійшов відзив, у якому зазначено, що станом на час прийняття оскаржуваного рішення позивач знаходився на території України незаконно, місця проживання та законного джерела існування немає. Позивач з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту не звертався, відповідного бажання під час опитування не виявив. Позивач за жодною з конвенційних ознак на батьківщині не переслідувалася, побоювання стати жертвою переслідувань достовірними доказами не підтверджуються. Щодо визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту в Україні, останній прибув до України 16.05.2015 року, а звернувся за статусом біженця лише 25.01.2023 року, вже після прийняття рішення від 16.01.2023 року №9, що ставить під сумнів зазначені позивачем побоювання. На підставі наведеного представник відповідача просить відмовити у задоволенні позову.

Позивач у судове засідання не з`явився, надав на адресу суду заяву у якій просив розгляд справи проводити без його участі за наявними у матеріалах справи доказами.

Представник відповідача у судове засідання не з`явився, надав на адресу суду заяву у якій просив розгляд справи проводити без його участі за наявними у справі доказами.

Відповідно до ч.4 ст. 229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовна заява задоволенню не підлягає з наступних обставин.

Судом встановлено, що 16.01.2023 року працівниками ГУ ДМС в Одеській області, за адресою: вул. Преображенська, 64, м. Одеса, виявлено громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

З пояснень, відібраних у ОСОБА_1 встановлено, що він прибув на територію України 16.05.2015 року, легально, через КПП «Михайлівський» за паспортним документом громадянина Республіки Узбекистан для виїзду за кордон на його ім`я, серії НОМЕР_1 терміном дії з 02.06.2005-07.07.2023 року.

У відношенні ОСОБА_1 було складено протокол серії ПР МОД №008895 та постановою серії ПН МОД №009400 від 16.01.2023 року, на підставі якого була винесена постанова Серії ПН МОД №009492 від 16.01.2023 року, якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за порушення ч.1 ст. 203 КУпАП, накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 1700 грн.

У матеріалах справи міститься квитанція № 0.0..1 про сплату ОСОБА_1 штрафу у розмірі 1700 грн. 00 коп.

Головним управлінням Міграційної служби України в Одеській області 16.01.2023 року прийнято рішення №9 про примусове повернення в країну походження іноземця або особи без громадянства, яким повернуто громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1 в країну походження та зобов`язано його покинути територію України до 14.02.2023 року.

ОСОБА_1 підписав розписку у якій вказав, що не відмовляється від виконання рішення та зазначив, що перекладача не потребує.

Процедура продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України встановлена постановою Кабінету Міністрів України від 15.02.2012 № 150 «Про затвердження Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України» (далі - Порядок).

Так, положеннями підпункту 2 пункту 2 Порядку, іноземці та особи без громадянства, які на законній підставі прибули в Україну, можуть тимчасово перебувати на її території не більше як 90 днів протягом 180 днів у разі в`їзду іноземців, які є громадянами держав з безвізовим порядком в`їзду, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України. Порядок обчислення зазначеного строку встановлюється МВС.

Отже, судом встановлено, що станом на день винесення рішення ГУ ДМС України в Одеській області №9 16.01.2023 року, ОСОБА_1 на території України перебував незаконно, оскільки ухилився від виїзду з України після закінчення відповідного терміну перебування, та на час прийняття оскаржуваного рішення від 16.01.2023 року №9 ОСОБА_1 підпадав під ознаки нелегального мігранта, що в свою чергу свідчить на користь обґрунтованості доводів відповідача у даній справі.

Після винесення вищезазначеного рішення - 23.01.2023 року ОСОБА_1 звернувся до ГУ ДМС України із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки побоюється стати жертвою переслідування за ознакою віросповідання в країні його громадянства Узбекистані.

Згідно листа ГУ ДМС України в Одеській області щодо звернення ОСОБА_1 за міжнародним захистом, останньому було рекомендовано особисто звернутись 08.02.2023 року об. 11:00 до територіального підрозділу ДМС для доведення інформації щодо особливостей законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, а також отримання додаткових роз`яснень щодо доопрацювання і реєстрації заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до ч. 1 ст. 23 розділу III Закону України від 22.09.2011 року № 3773-VІ «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (далі Закон № 3773-VІ), нелегальні мігранти та інші іноземці та особи без громадянства, які вчинили злочин, адміністративні або інші правопорушення, несуть відповідальність відповідно до закону.

Згідно зі ст. 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення, «порушення іноземцями та особами без громадянства правил перебування в Україні, тобто проживання без документів на право проживання в Україні, за недійсними документами або документами, термін дії яких закінчився, або працевлаштування без відповідного дозволу на це, якщо необхідність такого дозволу передбачено законодавством України, або недодержання встановленого порядку пересування і зміни місця проживання, або ухилення від виїзду з України після закінчення відповідного терміну перебування, неприбуття без поважних причин до визначеного місця навчання або працевлаштування після в`їзду в Україну у визначений строк, а так само порушення правил транзитного проїзду через територію України, крім порушень, передбачених частиною другою цієї статті, тягнуть за собою накладення штрафу від ста до трьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Відповідно до ч. 3 ст. 25 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 року № 3773-VІ, рішення про добровільне повернення іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частинах першій і другій цієї статті, приймається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції за заявою іноземця та особи без громадянства про добровільне повернення.

Порядок провадження за заявами іноземців та осіб без громадянства про добровільне повернення визначається Кабінетом Міністрів України.

Право на виїзд іноземних громадян або осіб без громадянства за межі України не обмежено.

Позивач - громадянин Республіки Узбекистан для добровільного повернення до країни походження або третьої країни до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області та інших територіальних підрозділів ДМС України, з заявою не звертався. Про те, що він є нелегальним мігрантом, останній розуміє.

Крім того, кожен іноземний громадянин має право звернутись до посольства своєї країни в Україні та повідомити про свій намір виїхати за межі України та обґрунтувати таку потребу.

Проте, як встановлено матеріалами справи, громадянин Республіки Узбекистан ОСОБА_1 , починаючи з 2015 року по теперішній час, з відповідною заявою, а також з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту в Україні до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області до дня винесення рішення №9, не звертався, відповідного бажання під час опитування не виявив, жертвою торгівлі людьми себе не вважає.

Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України)…».

Відповідно до ч. 5 ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 року № 3773-VІ, передбачено, що іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення.

Згідно до п. 14 ст. 1 Закону 3773-VІ нелегальний мігрант - іноземець або особа без громадянства, які перетнули державний кордон поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску, але з уникненням прикордонного контролю і невідкладно не звернулися із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в Україні, а також іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України.

Відповідно до ч. 1 ст. 23 розділу III Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» нелегальні мігранти та інші іноземці та особи без громадянства, які вчинили злочин, адміністративні або інші правопорушення, несуть відповідальність відповідно до закону.

Пунктом 2 статті 25 цього Закону передбачено, що «…іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування в Україні або які не можуть виконати обов`язок виїзду з України, не пізніше дня закінчення відповідного строку їх перебування у зв`язку з відсутністю коштів або втратою паспортного документа можуть добровільно повернутися в країну походження або третю країну, у тому числі за сприяння міжнародних організацій».

Статтею 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» встановлені засади правового статусу іноземців та осіб без громадянства, а саме: іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Відповідно до ст. 26 Конституції України іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Тобто, законодавець в розумінні вищезазначених норм права не лише наділяє іноземця певними правами, але і покладає обов`язок забезпечення урегулювання іноземцем свого правового становища у легалізований спосіб, зокрема шляхом звернення до відповідного територіального підрозділу ДМС України.

Особа, яка бажає легалізувати своє перебування на території України в законодавчо встановлений спосіб, має бути зацікавлена у зібранні необхідних доказів на підтвердження необхідності такого перебування в Україні, у тому числі і шляхом використання всіх законодавчо визначених правових механізмів, та уникаючи при цьому зловживання своїми правами та нехтування обов`язками.

Позивач не звертався до ГУ ДМС України в Одеській області та інших територіальних підрозділів ДМС України з заявою для добровільного повернення або оформлення документів для легального перебування на території України, а чинним законодавством не передбачено виключень із загальних для всіх іноземців правил перебування на території України і наявність сім`ї не звільняє особу від необхідності дотримання міграційного законодавства України.

Отже, рішення про примусове повернення в країну громадянського походження прийнято з урахуванням всіх обставин, що мають значення та відповідно до вимог діючого законодавства.

Доводи щодо переслідування на території країни походження за ознакою віросповідання позивача не підтверджується жодним доказом, із переліку долучених до матеріалів справи.

Також, беручи до уваги судом те, що у відповідача є дитина, та на утриманні знаходиться мати, яка є похилого віку, варто зазначити, що чинним законодавством не передбачено виключень із загальних для всіх іноземців правил перебування на території України, в тому числі таких, які б (виключення) були пов`язані з сімейним станом та наявністю дітей, а тому наявність сім`ї не звільняє особу від необхідності дотримання міграційного законодавства України.

Вказані висновки викладені, зокрема у постановах Верховного Суду від 18.03.2021р. у справі за №522/14416/18, від 13.10.2021р. у справі за №263/14519/20 (провадження №К/9901/8055/21).

Суд зазначає, що бажання іноземця чи особи без громадянства зберегти свої сімейні права та дотримуватися прав та законних інтересів дітей покладає саме на цю особу передбачені чинним законодавством обов`язки щодо оформлення права на проживання (перебування) в Україні.

Судом під час розгляду даної справи не було встановлено наявності обставин, передбачених ст.ст. 30, 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», які забороняють примусове видворення відповідача.

Крім того, відсутні підстави вважати, що відповідач підпадає під захист ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відтак, не бажання позивача повертатися в країну походження не може бути підставою для визнання рішення відповідача не законним.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином, на Головне управління державної міграційної служби України у Одеській області, як на суб`єкта владних повноважень законодавцем покладено обов`язок щодо вчинення дій на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Законодавець в розумінні вищезазначених норм права не лише наділяє іноземця певними правами, але і покладає обов`язок забезпечення урегулювання іноземцем свого правового становища у легалізований спосіб, зокрема шляхом звернення до відповідного територіального підрозділу ДМС України.

За таких обставин, суд вважає, що позивачем не надано жодних обґрунтованих обставин на підтвердження власної правової позиції.

Узагальнюючи наведене, суд переконаний про наявність підстав для відмови у задоволені адміністративного позову.

Керуючись ч. 1 ст. 203 КУпАП, ст.ст. 71, 72, 74, 77, 90, 91,229,268-271, 288 КАС України, суд,-

УХВАЛИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення в країну походження відмовити.

Судове рішення набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а у разі його апеляційного оскарження - з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції.

Рішення може бути оскаржено до П`ятого апеляційного адміністративного суду, шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення суду складено 15.02.2023 року.

Суддя Я.В. Шестакова