Справа № 420/470/21
Суддя: Аракелян М.М.
Дата ухвалення: 2023-02-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/470/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2023 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Аракелян М.М.

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Державної міграційної служби України (, вул. Володимирівська, 9, м. Київ, 01001,) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшла адміністративна позовна заява ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, у якій позивачка просить суд:

визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 04.12.2020 року №455-20, яким ОСОБА_1 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

зобов`язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стосовно ОСОБА_1 .

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 17.03.2021р. (залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 22.06.2021р.) у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 06.05.2022р. касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково; рішення Одеського окружного адміністративного суду від 17.03.2021р. та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 22.06.2021р. скасовано, справу направлено на новий розгляд до Одеського окружного адміністративного суду.

Скасовуючи судові рішення судів першої та апеляційної інстанції, Верховний Суд, зокрема, зазначив, що у рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій немає посилань на зібрану та проаналізовану відповідачами або самостійно використану інформацію по країні походження позивача (Афганістан), актуальну на час звернення позивачки до ДМС України, тобто 2020 рік, яка б дозволяла стверджувати про відсутність умов, зазначених у пункті 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI.

23.05.2022 року матеріали справи № 420/470/21 надійшли до Одеського окружного адміністративного суду та згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено головуючого суддю по справі Аракелян М.М.

Ухвалою суду від 30.05.2022 року прийнято до провадження адміністративну справу №420/470/21 та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що оскаржуване рішення є протиправним з огляду на той факт, що існує ризик переслідувань позивача та членів її родини, за ознаками їх належності до соціальної групи - особи, що вважаються прихильниками західного образу життя. Зважаючи на те, що позивач з родиною вже тривалий час перебувають за кордонами Афганістану, зокрема в Україні, у випадку повернення до країни походження вони можуть стати жертвою переслідувань і зі сторони державних органів, і зі сторони неурядових суб`єктів. При цьому інформація по країні походження підтверджує обґрунтованість побоювань позивача повертатися до країни громадянської належності через нестабільну ситуацію в сфері безпеки через внутрішній збройний конфлікт на території Афганістану. Заява позивача відповідає критеріям для визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, однак ДМСУ при прийнятті оскаржуваного рішення вказані обставини до уваги не прийняла, у зв`язку з чим рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є необґрунтованим, незаконним та таким, що підлягає скасуванню.

Заперечуючи проти позову, представник відповідача у відзиві, зокрема, зазначив, що перевіркою ДМС України підтверджено відсутність умов передбачених п. 13 ч. 1 статті 1 Закону, які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту через недоведеність фактів побоювання застосування до нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання. Звернення позивача із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до ГУ ДМС України в Одеській області не обумовлене потребою у міжнародному захисті, а в свою чергу, пов`язане лише з бажанням легалізації власного перебування на території України та подальшого документування. Відповідач зазначає, що з матеріалів особової справи спостерігається, що позивач не зміг належним чином обґрунтувати заяву про набуття міжнародного захисту в контексті наявності в нього ознак, передбачених пунктами 1, 13 ст. 1 Закону. Так, твердження позивача носять загальний характер, не містять належної аргументації та деталізації. Також, причини її виїзду за межі країни громадянської належності жодним чином не пов`язані з ймовірними переслідуваннями за ознаками визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Позивач не надав належного обґрунтування ймовірним побоюванням стосовно існування загрози для його життя та безпеки у випадку повернення на Батьківщину. Позивач користується захистом країни своєї громадянської належності, про що свідчить факти добровільного та безперешкодного отримання нею паспорта, візи, легального перетину кордону Афганістану, що вказує на те, що держава, громадянином якої є позивач, забезпечує її права як громадянина, шукач захисту користується захистом органів офіційної влади, тобто добровільно прийняла захист від країни своєї громадянської належності, а відтак не потребує міжнародного захисту та не є біженцем. Таким чином, елемент неможливості повернення заявниці до країни громадянської належності не приймається ДМС України. За матеріалами особової справи встановлено, що проживаючи на Батьківщині позивач не зазнавала жодних труднощів, а її виїзд зумовлений лише пошуками кращого життя та бажанням проживати з рідними. Позивач не змогла пояснити, яка саме небезпека може очікувати її у випадку повернення на Батьківщину, а отримані пояснення містять об`єктивні протиріччя.

Також співробітниками міграційної служби було проведено аналіз відповідності заяви вимогам п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту. З`ясовано, що позивача або членів її родини ніколи не переслідували на Батьківщині за ознаками раси, національності, віросповідання, громадянства, належності до певної соціальної групи або наявності певних політичних переконань. Безпідставним є посилання позивача на те, що інформація по країні походження підтверджує наявність у неї цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань у разі повернення до Афганістану. Інформація по країні походження сама по собі не може бути підставою для позитивного вирішення питання щодо надання статусу біженця особам, які прибули до України та звернулись із такою заявою або визнання особою, що потребує додатково захисту, без наявності передбачених на це законодавством підстав щодо конкретної особи, яка звернулась за захистом. Враховуючи необґрунтованість історії переслідування позивача та проаналізовану ІКП, якою підтверджена відсутність існування серйозних ризиків життю або здоровлю особи в країні громадянської належності, вбачається, що позивач має усі можливості для повернення до регіону постійного проживання. Встановлено, що за допомогою міжнародної спільноти була розпочата програма стабілізації на Батьківщині, низка європейських країн, зокрема Швеція та Нідерланди, вважають ситуацію в Афганістані цілком безпечною для добровільного повернення шукачів захисту, в яких відсутні обґрунтовані побоювання зазнати переслідування за конвенційними ознаками визначення статусу біженця. Можливо також підтвердити відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання заявнику додаткового захисту в Україні, відповідно до вимог ст. 3, 14 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, ст. 3 Конвенції ООН проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження та покарання 1984 року та п. 13 ч. 1 статті 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, через відсутність доведених фактів її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини. За матеріалами особової справи не встановлено будь-яких елементів неможливості звернення позивача захисту до Афганістану, яка, відповідно до власних пояснень, до виїзду постійно проживала у м. Кабул, де наразі проживає її рідний брат. В ході розгляду заяви, позивачем не була повідомлена інформація стосовно можливих переслідувань її рідних. Зазначене свідчить про наявність у позивача традиційних засобів підтримки з боку родичів на території країни громадянської належності.

ДМС України встановлено, що ситуація безпеки у більшості регіонів Афганістану залишається задовільною, що підтверджується ІКП, відповідно до якої, міжнародна спільнота взяла на себе зобов`язання щодо підтримки безпеки в країні, в тому числі шляхом навчання афганської армії. Беручи до уваги вищенаведене, відповідач вважає, що рішення Державної міграційної служби України від 04.12.2020 року №455-20 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту приймалось з урахуванням та дослідженням усіх обставин справи, а тому у задоволенні позову слід відмовити.

Також, 20.06.2022 року від представника відповідача надійшли письмові пояснення, в яких представник ДМС України зазначив, що з матеріалів особової справи спостерігається, що позивач не змогла належним чином обґрунтувати заяву про набуття міжнародного захисту в контексті ознак, передбачених п. 13 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Твердження надані під час проведення співбесіди, носять загальний характер, не містять належної аргументації та деталізації, існують суттєві розбіжності. Позивачем не було надано жодні докази власного ймовірного переслідування у випадку повернення на Батьківщину. З урахуванням відсутності доведених переслідувань або проявів дискримінації позивача в країні її громадянської належності, відсутні обставини, які б заважали добровільному її поверненню до регіону попереднього постійного проживання або інших районів країни. ДМС було встановлено, що ситуація безпеки у більшості регіонів Афганістану станом на 2020 рік залишалась задовільною, що підтверджується актуальною ІКП на момент звернення позивача до ДМС. Під час звернення позивача до ДМС було належним чином вивчено наведені нею обставини, досліджено інформацію по країні погодження та з огляду на імперативні приписи ст. 6 Закону, було правомірно відмовлено у визнанні її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Крім того, 20.06.2022 року представник ДМС України подав суду заяву, в якій зазначив, що позивач виїхала за межі території України 26.02.2022 року, що підтверджується інформацією з інтегрованої міжвідомчої інформаційно-телекомунікаційної системи щодо контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон (система Аркан).

Розглянувши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, суд встановив наступне.

Азізі ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянка Афганістану, місце народження м. Кабул (Афганістан), за національністю таджик, віросповідання мусульманин-суніт, рідна мова дарі.

Позивач виїхала з Афганістану 05.10.2017 авіарейсом Кабул (Афганістан) - Дубаї (ОАЕ) - Баку (Азербайджан) - Москва (РФ) на підставі паспортного документу серії 00440765 та оформленої візи до РФ.

З Росії позивач вибула у грудні 2019 року разом з чоловіком та двома синами. Державний кордон перетнула 25.12.2019 року нелегально, поза пунктом пропуску.

13.01.2020 року позивач звернулась до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Наказом Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області №10 від 16.01.2020 року здійснено оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянки Афганістану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

02.11.2020 року Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області відносно громадянки Афганістану ОСОБА_1 складено висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

04.12.2020 року ДМС України прийнято рішення №455-20, яким громадянці Афганістану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якому зазначено, що умови передбачені п.1 чи 13 ч.1 ст.1 ЗУ "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" стосовно заявника відсутні.

Згідно ст.14 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні регулюється Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Пунктами 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» встановлено, що біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно Конвенції про статус біженців 1951 року та статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця, це: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Згідно ст. 7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Відповідно до ч. 11 ст. 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно ч. 5 ст. 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Процедуру розгляду в Україні заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату, позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, визначено Правилами розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затвердженими наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07 вересня 2011 року № 649 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 05 жовтня 2011 року за № 1146/19884 (надалі - Правила № 649)).

Підпунктом «е» пункту 2.1 розділу ІІ Правил № 649 закріплено, що уповноважена посадова особа територіального органу ДМС, до якого особисто звернулась особа, яка має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, або її законний представник у випадках, передбачених Законом протягом одного робочого дня здійснює перевірку наявності підстав, за яких заявнику може бути відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Перевірка здійснюється в тому числі з урахуванням оновленої інформації по країні походження заявника на момент подачі заяви.

Пункт 42 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця (згідно Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року, що стосуються статусу біженців) Управління Верховного комісару ООН у справах біженців, видання 1992 року (далі - Керівництва) передбачає, що знання умов країни походження прохача - якщо не основна мета, то вельми важливий елемент в оцінці достовірності відомостей, наданих прохачем. Загалом, побоювання прохача повинні вважатися цілком обґрунтованими, якщо він може довести в межах розумного, що його тривале перебування в країні походження стало нестерпним для нього з причин, вказаних у визначенні, чи з тих же причин було б нестерпним, якби він повернувся назад.

Відповідно до пунктів 45 та 66 Керівництва для того, щоб уважитися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно пункту 195 Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані, в першу чергу, самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Відповідно до частини першої статті 5 Директиви 2011/95/EU від 13 грудня 2011 року «Про стандарти для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту, єдиного статусу для біженців, або для осіб, які підпадають під додатковий захист, а також змісту цього захисту» обґрунтовані побоювання зазнати переслідування або ризику постраждати від серйозної шкоди можуть ґрунтуватися на подіях, які сталися після виїзду заявника з країни походження.

З аналізу вищевикладеного слідує, у ДМС України наявний обов`язок при розгляді документів заявника, перевіряти обставини, які надають підстави віднести особу до категорії осіб, які потребують додаткового захисту або встановити належність заяви, як такої, що носить характер зловживання. Водночас, заявник, в свою чергу, не зобов`язаний обґрунтовувати кожну обставину своєї справи беззаперечними матеріальними доказами і має доказувати вірогідність своїх доводів та точність фактів, на яких ґрунтується заява про надання статусу біженця, оскільки особи, які шукають статусу біженця, позбавлені в силу тих чи інших обставин можливості надати докази в підтвердження своїх доводів. Ненадання документального доказу усних тверджень не може перешкоджати прийняттю заяви чи прийняттю позитивного рішення щодо надання статусу біженця, якщо такі твердження співпадають із відомими фактами, та загальна правдоподібність яких є достатньою. Правдоподібність встановлюється, якщо заявник подав заяву, яка є логічно послідовною, правдоподібною та не суперечить загальновідомим фактам і, отже, викликає довіру. Тобто, залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особою, котра звертається за встановленням статусу біженця, може бути взагалі неможливим, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких надається статус біженця або визнання особи такою, що потребує додаткового захисту.

Отже, підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 7 вересня 2011 року № 649, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об`єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою.

Крім того, при розгляді зазначених справ слід враховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця.

Побоювання особи є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї в її країні. Ситуація у країні походження є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Побоювання можуть ґрунтуватися не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової, соціальної чи політично групи тощо).

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Оцінка таким побоюванням обов`язково повинна була надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку. Факти обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватись від біженця, і незалежно від нього з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ України тощо.

Ситуація в країні походження при визнанні статусу біженця чи особою, яка потребує додаткового захисту є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні.

Відповідно до ст. ч. 3 ст. 78 КАС України обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Право на життя і заборона катувань також закріплені в ратифікованих Україною міжнародних договорах, таких як Конвенція проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження і покарання, 1984 року, Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Згідно положень статті 3 Конвенції проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження і покарання, 1984 року жодна держава-сторона не повинна висилати, повертати чи видавати будь-яку особу іншій державі, якщо є серйозні підстави вважати, що їй там може загрожувати застосування катувань.

Відповідно до статей 2, 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року право кожного на життя охороняється законом. Нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню.

Як вбачається з матеріалів особової справи ОСОБА_1 , підставою звернення позивача заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стала неможливість добровільного повернення до країни громадської належності через військовий конфлікт в Афганістані та побоювання за власне життя.

В той же час, під час прийняття оскаржуваного рішення від 04.12.2020 року №455-20 Державна міграційна служба України керувалась інформацією про країну походження ОСОБА_1 Ісламську Республіку Афганістан, станом на 2013, 2016, 2018, 2019 роки (т. 1, а.с. 84-91).

Разом з тим, позивач, ОСОБА_1 , звернулася до міграційного органу із заявою про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту 13.01.2020 року (а.с. 95-97 т. 1).

Верховний Суд в постанові від 23 лютого 2022 року по справі № 520/6067/2020 зазначив, що таліби під керівництвом мулли Омара реорганізувалися і в 2003 році розпочали повстання проти нового уряду Афганістану. Повстанці з Талібану та інших груп перейшли до формату асиметричної війни, шляхом здійснення партизанських рейдів, організації засідок у сільській місцевості, атаками терористів-самогубців на визначені цілі, вбивствами військових та цивільних представників коаліційних сил, а також репресіями проти колабораціоністів. Згодом насильство досягло такого рівня, що до 2007 року таліби знову захопили значну частину Афганістану; МССБ у свою чергу відповіли масовим збільшенням військ для боротьби з повстанцями, щоб «розчистити та утримати» села, досягнувши свого піку в 2011 році, коли приблизно 140 000 іноземних військ діяли під командуванням МССБ та США в Афганістані. З 1 травня 2021 року, після початку масової евакуації сил НАТО, Талібан розпочав широкомасштабний наступ по всій країні, в ході якого вони, практично не зустрічаючи спротиву з боку сил безпеки Ісламської республіки Афганістан, захопили більшу частину країни. 15 серпня 2021 року таліби опанували Кабул. Того ж дня президент Афганістану Ашраф Гані втік з країни; таліби оголосили перемогу і переможне завершення війни. Відновлення правління талібів було підтверджено Сполученими Штатами, і 30 серпня останній американський військовий літак вилетів з Афганістану, припинивши майже 20-річну військову присутність Заходу в країні. За аналітичними даними проєкту «Витрати війни», війна в Афганістані забрала життя 176 000 осіб; 46 319 мирних жителів, 69 095 військових та поліцейських та щонайменше 52 893 бійців руху опору. За даними ООН, після вторгнення 2001 року в Афганістан повернулося понад 5,7 млн колишніх біженців. Проте, після поновлення наступу талібів у 2021 році 2,6 мільйона афганців залишаються біженцями або втекли, переважно до Пакистану та Ірану, а ще 4 мільйони афганців залишаються внутрішньо переміщеними особами всередині країни.

Верховний Суд звернув увагу, що побоювання особи є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї в її країні. Ситуація у країні походження є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником. Побоювання можуть ґрунтуватися не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду заявника, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової, соціальної чи політично групи тощо). Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Оцінка таким побоюванням обов`язково повинна була надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку. Факти обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, зі звітів Міністерства закордонних справ України тощо. Ситуація в країні походження при визнанні статусу біженця чи особою, яка потребує додаткового захисту є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні.

Подібні висновки Верховного Суду викладені у постановах від 28 січня 2021 року у справі №640/2360/20, від 28 травня 2021 року у справі №640/15365/20, від 23 грудня 2021 року у справі № 420/352/21, від 24 грудня 2021 року у справі №640/5590/20.

Відповідно до актуальної інформації, що міститься в загальнодоступній мережі інтернет, згідно з доповіддю верховного комісара ООН з прав людини ОСОБА_3 від 24.08.2021 року, за даними доповіді МООНСА про захист цивільного населення, з 1 січня по 30 червня цього року число жертв серед мирного населення в Афганістані збільшилася майже на 50 відсотків в порівнянні з аналогічним періодом 2020 року. Очевидно, що в липні-серпні число жертв значно зросла. Отримано достовірну інформацію про грубі порушення міжнародного гуманітарного права і прав людини в багатьох районах, що знаходяться під контролем руху Талібан. Серед них - довільні страти цивільних осіб, які не беруть участі у воєнних діях співробітників національних сил безпеки Афганістану; обмеження прав жінок, в тому числі їх права на вільне пересування і права дівчаток відвідувати школу; вербування дітей-солдатів; придушення мирних протестів і опозиції. За оцінками УВКБ ООН, з січня 2021 року ще 270 000 осіб були змушені покинути свої будинки і позбулися засобів до існування. Таким чином, число переміщених осіб перевищила 3,5 мільйона. Очікується, що велика кількість людей буде шукати притулку в сусідніх країнах або за межами регіону(https://www.ohchr.org/RU/NewsEvents/Pages/DisplayNews.aspx?NewsID=27403&LangID=R).

Відповідно до статті UNAMA - UN Assistance Mission in Afghanistan: Afghanistan; Protection of civilians in armed conflict; Midyear report: 1 January - 30 June 2021 станом на липень 2021 року: Між 1 січня і 30 червня 2021 року Місія допомоги ООН в Афганістані (МООНСА) задокументувала 5183 жертв серед цивільного населення (1659 загиблих та 3524 поранених). Загальна кількість загиблих і поранених мирних жителів зросла на 47 відсотків у порівнянні з першою половиною 2020 року, змінивши тенденцію за останні чотири роки до зменшення жертв серед цивільного населення за перші шість місяців року, при цьому кількість жертв серед цивільного населення знову зросла до рекордного рівня, встановленого за перші шість місяців 2014-2018 років.

Жертви серед цивільного населення зросли серед жінок, дівчат, хлопчиків та чоловіків. Особливе занепокоєння МООНСА викликає, задокументована рекордна кількість вбивств і поранень серед дівчат і жінок, а також рекордна загальна кількість дитячих жертв.

Порівняно з першими шістьма місяцями 2020 року, кількість цивільних жертв серед дівчат та дорослих жінок збільшилася майже вдвічі. Жертви серед цивільного населення серед хлопчиків зросли на 36 відсотків, а серед дорослих чоловіків серед мирного населення - на 35 відсотків.

Також, з загальнодоступної мережі інтернет слідує, що після виводу міжнародних військ з Афганістану ситуація з безпекою та дотриманням прав людини стрімко погіршилася на значній частині території країни. Угруповання Талібан швидко захоплювало один район за іншим, а в серпні 2021 року протягом 10 днів таліби захопили 26 із 34 адміністративних центрів провінцій Афганістану і врешті решт взяли під контроль президентський палац у Кабулі.

Згідно з заявою генерального секретаря ООН ОСОБА_4 ситуація в Афганістані виходить з-під контролю. В провінціях Гільменд, Кандагар і Герат, в результаті невибіркових нападів на мирне населення були вбиті і поранені понад тисячу осіб (https://news.un.org/ru/story/2021/08/1408182).

Таким чином, відповідач, приймаючи оскаржуване рішення, не надав належну оцінку зазначеним обставинам станом на дату звернення позивача із заявою про надання захисту. Відмова ДМС України у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту не містить достатніх та переконливих підстав, відповідач не дослідив належним чином, який рівень небезпеки існував станом на час прийняття рішення стосовно позивача та не проаналізував належним чином інформацію, повідомлену позивачем в заяві про надання статусу біженця, в анкеті особи, яка звернулася про надання статусу біженця, та протоколі співбесіди, а також не здійснив дій у межах своїх повноважень щодо перевірки фактів, викладених позивачем.

Суд не приймає до уваги доводи відповідача, як на підставу для відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, щодо того, що заявлена позивачем інформація містить неточності, оскільки такі неточності у відомостях позивача, отриманих під час проведення співбесід, є підставою для проведення суб`єктом владних повноважень відповідачем, додаткової (уточнюючої) співбесіди для з`ясування розбіжностей в отриманій від заявника інформації, а не визначальною підставою для відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Також, суд не приймає до уваги посилання представника відповідача на ненадання позивачем документальних доказів ймовірного переслідування та ненаведення конкретних фактів або доказів, які б вказували на загрозу життю, безпеці або свободі у разі повернення на Батьківщину, оскільки в залежності від певних обставин отримання і, відповідно, надання таких документів особою, яка звертається за міжнародним захистом, може бути взагалі неможливе.

Відповідно до п. 1.2 розділу І Правил № 649 інформація про країну походження - це інформаційні звіти про становище в країнах походження біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, підготовлені Міністерством закордонних справ України, Державною міграційною службою України, Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців, національними та міжнародними організаціями, що спеціалізуються на зборі та виданні такої інформації або звітів.

В той же час, інформація про країну походження, яка була використана відповідачем під час прийняття оскаржуваного рішення, не є достатньою, оскільки саме ситуація в країні походження при визнанні статусу біженця чи особою, яка потребує додаткового захисту, є свідченням того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні.

При цьому, надання відповідачем пояснень щодо проведення аналізу інформації про країну походження під час розгляду справи в суді не може вважатись дотриманням ним вимог приписів Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» під час прийняття оскаржуваного рішення.

Приймаючи оскаржуване рішення від 04.12.2020 року №455-20, відповідач не надав належної оцінки тому, що на час звернення позивачки за отриманням статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, ситуація в країні походження позивача залишалася загостреною, а відтак не було з`ясовано характер об`єктивного побоювання позивача, зокрема, наскільки конфлікт в країні походження позивача загрожуватиме його життю, здоров`ю та свободі у разі повернення на батьківщину.

Тому відповідачем під час розгляду поданої позивачем заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не враховано поточної та актуальної інформації по ситуації, яка склалася в Афганістані, та не спростовано можливість загрози життю позивача, його безпеці чи свободі в країні походження в разі повернення, що не відповідає вимогам статті 3 Європейської конвенції про права людини, яка забороняє вислання осіб у країну, де вони можуть зазнати переслідувань, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження.

При цьому, ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об`єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою.

ЄСПЛ у справі "Sufi and Elmi v.The United Kingdom" (заяви 8319/07 і 11449/07) зазначив, що повернення особи у ситуацію громадянської війни може складати загрозу тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання (п.п. 217-241). Суд зазначив, що критеріями для оцінки інтенсивності/напруженості загального насилля в країні з військовим конфліктом є: чи сторони конфлікту використовують методи або тактики війни, які збільшують ризик втрат серед цивільного населення або які були безпосередньо спрямовані проти цивільного населення; чи використання таких методів та/або тактик застосовувались усіма сторонами конфлікту; чи конфлікт був локалізованим чи всеохоплюючим; кількість осіб, яких було вбито, поранено або які були переміщені в результаті боротьби.

В рішенні Європейського суд з прав людини у справі «Салах Шеех проти Нідерландів, 1948/04, 11 січня 2007 р, п. 136, Суд наголосив, що «в якості попередньої умови для посилання на альтернативу внутрішнього переміщення, повинні діяти певні гарантії: особа, що підлягає видворенню, повинна мати можливість подорожувати у відповідному регіоні, отримати допуск і влаштуватися там, в іншому випадку може виникнути питання за статтею 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, тим більше, якщо у відсутність таких гарантій є можливість того, що видворена особа опиниться в частині країни походження, де він чи вона може піддатися жорстокому поводженню».

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що рішення Державної міграційної служби України від 04.12.2020 року №455-20 є необґрунтованим, тобто прийнятим без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, та непропорційно, без дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких він спрямований, а тому вказане рішення підлягає скасуванню виходячи із положень ч.2 ст.2 КАС України.

Суд зазначає, що позовні вимоги про зобов`язання Державної міграційної служби України прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стосовно ОСОБА_1 не підлягають задоволенню з огляду наступного.

Рекомендаціями Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Дискреційні повноваження в більш вузькому розумінні - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчинити конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).

Таким чином, дискреційні повноваження завжди мають межі, встановлені законом.

Вищевказаний висновок щодо застосування норм матеріального права узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, висловленою у постанові від 20.03.2018р. у справі справа № 461/2579/17.

Частиною 2 статті 6 КАС України встановлено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Законом України "Про судоустрій і статус суддів" передбачено, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Європейський суд з прав людини у рішенні по справі "Рисовський проти України" (№ 29979/04) визнав низку порушення пункту 1 статті 6 Конвенції, статті 1 Першого протоколу до Конвенції та статті 13 Конвенції у справі, пов`язаній із земельними правовідносинами; в ній також викладено окремі стандарти діяльності суб`єктів владних повноважень, зокрема, розкрито елементи змісту принципу "доброго врядування".

Цей принцип, зокрема, передбачає, що у разі якщо справа впливає основоположні права людини, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і послідовний спосіб (див. рішення у справах "Beyeler v. Italy" № 33202/96, "Oneryildiz v. Turkey" № 48939/99, "Moskal v. Poland" № 10373/05).

Крім того, в рішеннях Європейського суду з прав людини склалася практика, яка підтверджує, що дискреційні повноваження не повинні використовуватися свавільно, а суд повинен контролювати рішення, прийняті на підставі реалізації дискреційних повноважень, максимально ефективно (див. рішення у справі Hasan and Chaush v. Bulgaria №. 30985/96).

Таким чином, задоволення позовних вимог про зобов`язання відповідача прийняти певне рішення є передчасним та буде мати ознаки втручання у дискреційні повноваження міграційного органу.

З урахуванням того, що деякі обставини належним чином не з`ясовані при розгляді заяви позивачки та потребують додаткової перевірки, суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 13.01.2020 року про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та прийняти рішення у відповідності із процедурою, передбаченою чинним законодавством.

Та обставина, що позивачка 26.02.2022 року виїхала з території України особливо під час введення на всій території України військового стану з 24.02.2022 року, не свідчить про втрату позивачем адміністративної процесуальної дієздатності і не є підставою для залишення даного позову без розгляду на підставі п.1 ч.1 ст.240 КАС України.

Частиною 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Відповідно до ч.2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням та враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Судовий збір при поданні даного позову не сплачувався на підставі п.14 ч.1 ст.5 Закону України Про судовий збір, інші судові витрати у справі відсутні.

Керуючись ст. ст. 139, 241-246, 250, 255, 262, 295, 297 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Державної міграційної служби України (, вул. Володимирівська, 9, м. Київ, 01001,) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 04.12.2020 року №455-20, яким ОСОБА_1 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 13.01.2020 року про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та прийняти рішення у відповідності із процедурою, передбаченою чинним законодавством.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено в порядку та в строки, встановлені ст. 293,295 КАС України до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та в строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Суддя М.М. Аракелян