Справа № 560/7050/22
Суддя: Шидловський В.Б.
Дата ухвалення: 2023-02-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 560/7050/22
Головуючий у 1-й інстанції: Блонський В.К.
Суддя-доповідач: Шидловський В.Б.
27 лютого 2023 року
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Шидловського В.Б.
суддів: Боровицького О. А. Курка О. П.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2022 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,
В С Т А Н О В И В :
у липні 2022 року позивач - ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, в якому просив:
визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо ненарахування та невиплати позивачу середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні - не нарахування індексації грошового забезпечення у день звільнення - за період з 28.02.2014 по 22.04.2022, грошової компенсації за відпустку, як учаснику бойових дій за період з 2015 рік по 2017 рік та не проведення індексації грошового забезпечення за періоди з грудня 2008 року по лютий 2009 року, з червня 2010 року по жовтень 2010 року, з листопада 2012 року по квітень 2014 року, з вересня 2014року по жовтень 2014 року, з грудня 2014 року по березень 2015 року, з серпня 2015 року по жовтень 2015 року, з січня 2016 року по травень 2016 року, з лютого 2017 року по червень 2017 року, з серпня 2017 року по листопад 2017 року з урахуванням базового місяця, що відповідає місяцю зміни тарифних ставок (окладів) військовослужбовців, а саме - січня 2008 року;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити йому середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні - не нарахування індексації грошового забезпечення у день звільнення - за період з 22.12.2017 по 02.05.2022, грошової компенсації за відпустку, як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2017 рік та провести індексацію грошового забезпечення за періоди з грудня 2008 року по лютий 2009 року, з червня 2010 року по жовтень 2010 року, з листопада 2012року по квітень 2014року, з вересня 2014року по жовтень 2014року, з грудня 2014 року по березень 2015 року, з серпня 2015 року по жовтень 2015року, з січня 2016 року по травень 2016 року, з лютого 2017 року по червень 2017 року, з серпня 2017 року по листопад 2017 року з урахуванням базового місяця, що відповідає місяцю зміни тарифних ставок (окладів) військовослужбовців, а саме січня 2008 року.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що станом на день виключення зі списків особового складу 22.12.2017 відповідач не провів з ним повного розрахунку при звільненні в частині компенсації за невикористану додаткову відпустку та індексації грошового забезпечення. Також позивач вказав на те, що на виконання рішення суду у справі №560/1933/21 відповідач 02.05.2022 виплатив грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки та індексацію грошового забезпечення на загальну суму 14249,80 грн. Тобто остаточний розрахунок відповідач провів 02.05.2022. На переконання позивача, з відповідача необхідно стягнути середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільнені за період з 22.12.2017 по день фактичної виплати - 02.05.2022. Крім того, відповідач протиправно при визначенні розміру індексації не врахував січень 2008 року в якості базового місяця.
Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2022 року позов задоволено частково.
Не погоджуючись з вказаним рішенням, відповідач звернувся із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення як таке, що прийняте із порушенням норм матеріального і процесуального права, та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволені позовних вимог. В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що у цій справі не можуть бути застосовані норми ст. 117 КЗпП України. Вважає, що відсутні підстави стверджувати, що положення ст.ст. 116, 117 КЗпП України передбачають право на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як її сума була встановлена судом. Також апелянт звертає увагу на те, що визначення конкретної суми індексації є дискреційним повноваженням відповідача.
Позивач правом подання письмового відзиву на апеляційну скаргу не скористався, що в силу вимог ч.4 ст.304 КАС України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції в порядку п.3 ч.1 ст.311 КАС України розглядає справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги законність та обґрунтованість судового рішення, повноту встановлення обставин справи, застосування норм матеріального і процесуального права, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних мотивів.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, відповідно до витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 22.12.2017 №310 позивач з 24.12.2017 виключений із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.
Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 18.10.2021 у справі №560/1933/21, яке набрало законної сили, зобов`язано військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2017 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 24 грудня 2017 року; зобов`язано військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за періоди з грудня 2008 року по лютий 2009 року, з червня 2010 року по жовтень 2010 року, з листопада 2012 року по квітень 2014 року, з вересня 2014 року по жовтень 2014 року, з грудня 2014 року по березень 2015 року, з серпня 2015 року по жовтень 2015 року, з січня 2016 року по травень 2016 року, з лютого 2017 року по червень 2017 року, з серпня 2017 року по листопад 2017 року; зобов`язано військову частину НОМЕР_2 Національної гвардії України нарахувати та невиплати ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за періоди березень - грудень 2009 року, січень - травень 2010 року, листопад - грудень 2010 року, січень - грудень 2011 року, січень - жовтень 2012 року, травень - серпень 2014 року, листопад 2014 року, квітень - липень 2015 року, листопад - грудень 2015 року, червень 2016 року - січень 2017 року, липень 2017 року, грудень 2017 року з застосування базового місяця січень 2008 року.
На виконання вказаного рішення 02.05.2022 відповідач перерахував на банківський рахунок позивача 14249,80 грн., що підтверджується банківською випискою, та сторонами не заперечується.
Позивач звернувся до відповідача із заявою щодо нарахування та виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та базового місяця, застосованого при розрахунку індексації грошового забезпечення, однак відповіді не отримав.
Позивач, вважаючи порушеними свої права, звернувся з даним позовом до суду.
Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що непроведення з вини власника, або уповноваженого ним органу, розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, а саме: виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, у позивача наявне право на отримання відшкодування за затримку виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, та індексації грошового забезпечення за спірні періоди. Крім того, оскільки підвищення тарифних ставок (окладів) мало місце у січні 2008 року, то для розрахунку індексації з 01.12.2008 цей місяць і є базовим, у зв`язку із чим необхідно зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за спірні періоду з застосуванням базового місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення січень 2008 року, з врахуванням виплачених сум.
Колегія суддів лише частково погоджується з позицією суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Спеціальним законодавством, яке регулює грошове забезпечення військовослужбовців, не встановлено дату проведення остаточного розрахунку зі звільненими працівниками та відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, тому, суд дійшов висновку про можливість застосування норм статей 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 31.10.2019 у справі №2340/4192/18 (адміністративне провадження №К/9901/24531/19).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина 5 стаття 242 Кодексу адміністративного судочинства України).
Отже, доводи апеляційної скарги відповідача щодо відсутності підстав для застосування до спірних відносин норм КЗпП України є необґрунтованими.
Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.
За приписами ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.
За приписами ч.1 ст.117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір зпідприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Зі змісту зазначених законодавчих норм слідує, що умовами застосування ч.1 ст.117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При цьому, під "належними звільненому працівникові сумами" необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Згідно із ч.2 ст.117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
У постанові Верховного Суду від 26.02.2020 у справі №821/1083/17 (провадження №11-1329апп18) зроблено висновок, що "Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.
З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.".
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає помилковими доводи апелянта про те, що у спірному випадку на нього не поширюється відповідальність, передбачена ст.117 КЗпП України.
Колегія суддів приймає до уваги доводи апеляційної скарги, що питання відповідальності за затримання розрахунку при звільненні не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення. У той же час такі питання врегульовані КЗпП України.
За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Отже, після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.
Враховуючи наведене, до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи КЗпП України. Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 13 лютого 2020 року по справі №813/356/16.
Враховуючи наведене, позивач має право на виплату йому середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні згідно статті 117 КЗпП України. Підставою цього є те, що при звільненні відповідач не провів повного розрахунку.
Таким чином, враховуючи, що непроведення з вини власника, або уповноваженого ним органу, розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, а саме: виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, у позивача наявне право на отримання відшкодування за затримку виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, та індексації грошового забезпечення за періоди березень - грудень 2009 року, січень - травень 2010 року, листопад - грудень 2010 року, січень - грудень 2011 року, січень - жовтень 2012 року, травень - серпень 2014 року, листопад 2014 року, квітень - липень 2015 року, листопад - грудень 2015 року, червень 2016 року - січень 2017 року, липень 2017 року, грудень 2017 року з застосування базового місяця січень 2008 року на підставі статті 117 КЗпП України.
За змістом Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 №260, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовцям обчислюється у календарних днях.
Як слідує з матеріалів справи, відповідач 02.05.2022 виплатив позивачу 14249,80 грн., а саме: грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки з 2015 року по 2017 рік; індексацію грошового забезпечення за періоди березень - грудень 2009 року, січень - травень 2010 року, листопад - грудень 2010 року, січень - грудень 2011 року, січень - жовтень 2012 року, травень - серпень 2014 року, листопад 2014 року, квітень - липень 2015 року, листопад - грудень 2015 року, червень 2016 року - січень 2017 року, липень 2017 року, грудень 2017 року з застосування базового місяця січень 2008 року; індексацію грошового забезпечення за періоди з грудня 2008 року по лютий 2009 року, з червня 2010 року по жовтень 2010 року, з листопада 2012 року по квітень 2014 року, з вересня 2014 року по жовтень 2014 року, з грудня 2014 року по березень 2015 року, з серпня 2015 року по жовтень 2015 року, з січня 2016 року по травень 2016 року, з лютого 2017 року по червень 2017 року, з серпня 2017 року по листопад 2017 року.
Відповідно до ч.3 ст.24 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
День звільнення є останнім робочим днем, який відповідним чином обліковується та оплачується на рівні звичайного робочого дня (вказана правова позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 24.10.2019 у справі №821/1226/16).
Оскільки позивач виключений зі списків 24.12.2017, а виплата грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, та індексації грошового забезпечення за спірні періоди відповідачем здійснена лише 02.05.2022, відповідно, строк затримки розрахунку складає 1589 календарних днів за період з 25.12.2017 (наступний день після виключення позивача зі списків військової частини) по 01.05.2022.
Відповідно до пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі - Порядок №100), обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або для виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.
Згідно з пунктом 5 розділу IV Порядку №100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.
Визначаючись щодо розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, колегія суддів зважає на таке.
Так, суд першої інстанції прийшов до переконання, що належним способом захисту прав позивача слугуватиме зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 25.12.2017 по 02.05.2022 включно за несвоєчасність виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки з 2015 року по 2017 рік; індексації грошового забезпечення за спірні періоди. Нарахування та виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні провести, виходячи з розміру середньоденного грошового забезпечення позивача за останні два місяці служби, які передували дню звільнення.
Разом з тим, судом першої інстанції помилково не здійснено розрахунку суми середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні.
Відповідно до довідки №17 від 03.08.2022 середньоденний розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 становить 262 грн. 85 коп.
У справі що розглядається, колегія суддів звертає увагу на те, що розмір середнього заробітку за спірний період сягає 417668 грн. 65 коп. (262,85 грн. х 1589 днів), що є неспівмірним.
На необхідності застосування судом критеріїв зменшення розміру середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні йдеться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц.
За висновками Великої Палати Верховного Суду, які викладені у вказаній постанові, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Тобто, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, визначених критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.
При вирішенні даного питання суд враховує такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.
Вказаний підхід застосований Верховним Судом у складі Касаційного адміністративного суду у постановах від 30 жовтня 2019 року у справі №806/2473/18, від 12 серпня 2020 року у справі №400/3151/19 та ряду інших.
За приписами ч.5 ст.242 КАС України при виборі та застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Суд зазначає, що істотність частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає 14249,8 грн. (сума виплат за судовим рішенням) / 417668,65 грн (середній заробіток за весь час затримки розрахунку, що підлягав би виплаті) = 0,03.
Відтак, розмір середнього заробітку позивача за час затримки розрахунку при звільненні становить 12530 гривень 06 коп. (262,85 грн. (середньоденний розмір заробітної плати позивача) х 0,03 (істотність частки) х 1589 (кількість календарних днів за період з 25.12.2017 по 01.05.2022).
Отже, з врахуванням принципу справедливості та співмірності позивачеві слід виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 12530,06 грн., що вказує на наявність підстав для скасування оскаржуваного рішення суду, оскільки останнє не містить відповідних розрахунків.
Щодо доводів апеляційної скарги про необґрунтованість рішення суду першої інстанції стосовно зобов`язання відповідача провести індексацію грошового забезпечення за періоди з грудня 2008 року по лютий 2009 року, з червня 2010 року по жовтень 2010 року, з листопада 2012 року по квітень 2014 року, з вересня 2014 року по жовтень 2014 року, з грудня 2014 року по березень 2015 року, з серпня 2015 року по жовтень 2015 року, з січня 2016 року по травень 2016 року, з лютого 2017 року по червень 2017 року, з серпня 2017 року по листопад 2017 року із застосуванням січня 2008 року як місяця, з якого починається обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошового забезпечення (базового місяця), з врахуванням виплачених сум, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Відповідно до частин 2, 3 статті 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.
Статтею 2 Закону України від 03.07.1991 №1282-XII "Про індексацію грошових доходів населення" (далі - Закон №1282-ХІІ) визначено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення).
Відповідно до статті 4 Закону №1282-ХІІ індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка.
Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону.
Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений у частині першій цієї статті.
Підвищення грошових доходів населення у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому опубліковано індекс споживчих цін.
Питання щодо підтвердження права позивача на індексацію грошового забезпечення за періоди з грудня 2008 року по лютий 2009 року, з червня 2010 року по жовтень 2010 року, з листопада 2012 року по квітень 2014 року, з вересня 2014 року по жовтень 2014 року, з грудня 2014 року по березень 2015 року, з серпня 2015 року по жовтень 2015 року, з січня 2016 року по травень 2016 року, з лютого 2017 року по червень 2017 року, з серпня 2017 року по листопад 2017 року вирішено судом в межах адміністративної справи №560/1933/21.
Відповідно частини 2 статті 6 Закону №1282-XII порядок проведення індексації грошових доходів населення визначається Кабінетом Міністрів України.
Правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення, що поширюється на підприємства, установи та організації незалежно від форми власності і господарювання, а також на фізичних осіб, що використовують працю найманих працівників, визначає Порядок проведення індексації грошових доходів населення, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078 (далі - Порядок №1078).
Відповідно до пункту 1-1 Порядку №1078 підвищення грошових доходів громадян у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін.
Індексація грошових доходів населення проводиться у разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який встановлюється в розмірі 103 відсотка (застосовується з 01 січня 2016 року).
Обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком починаючи з березня 2003 р. - місяця опублікування Закону України від 6 лютого 2003 р. № 491-IV "Про внесення змін до Закону України "Про індексацію грошових доходів населення".
Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений в абзаці другому цього пункту.
Згідно із п.2 Порядку №1078 індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, зокрема, грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, посадових осіб митної служби.
Пунктом 5 Порядку №1078 визначено, що у разі підвищення тарифних ставок (окладів), стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначених у пункті 2 цього Порядку, значення індексу споживчих цін у місяці, в якому відбувається підвищення, приймається за 1 або 100 відсотків. Обчислення індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення зазначених грошових доходів населення. Сума індексації у місяці підвищення грошових доходів, зазначених у абзаці першому цього пункту, не нараховується, якщо розмір підвищення грошового доходу перевищує суму індексації, що склалася у місяці підвищення доходу.
Враховуючи, що предметом спору є порядок обчислення позивачу індексації грошового забезпечення за періоди з грудня 2008 року по лютий 2009 року, з червня 2010 року по жовтень 2010 року, з листопада 2012 року по квітень 2014 року, з вересня 2014 року по жовтень 2014 року, з грудня 2014 року по березень 2015 року, з серпня 2015 року по жовтень 2015 року, з січня 2016 року по травень 2016 року, з лютого 2017 року по червень 2017 року, з серпня 2017 року по листопад 2017 року з урахуванням січня 2008 року як базового місяця, при її обчисленні застосуванню належить пункт 5 Порядку №1078, в редакції Постанови №1013.
На момент виникнення спірних правовідносин визначення розміру посадових окладів військовослужбовців здійснювалося відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 07.11.2007 №1294 "Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" (далі - Постанова №1294), якою було затверджено схеми посадових окладів військовослужбовців.
Відповідно до пункту 13 Постанови №1294 вона набрала чинності з 01.01.2008.
Вказана постанова діяла до дати набрання чинності постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб", якою встановлені нові розміри посадових окладів військовослужбовців, а саме 01.03.2018.
Згідно з наведеними положеннями п.5 Порядку №1078 місяць, в якому відбулося підвищення тарифних ставок (окладів) (базовий місяць) є тим місяцем, за яким здійснюється обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошового забезпечення. Визначення базового місяця залежить тільки від зміни розміру тарифної ставки (посадового окладу) та нарахування індексації здійснюється до наступного підвищення розміру посадового окладу.
Оскільки підвищення тарифних ставок (окладів) мало місце у січні 2008 року, то для розрахунку індексації з 01.12.2008 цей місяць і є базовим.
При цьому зміна розміру доплат, надбавок та премій не впливає на початок обчислення індексу споживчих цін при нарахуванні індексації, якщо не підвищується посадовий оклад.
Так, підвищення тарифних ставок (окладів) після 01.01.2008, в тому числі в період перебування позивача на службі (зокрема, до 01.03.2018), яке є підставою для встановлення іншого базового місяця при проведенні індексації, не відбувалося. Доказів протилежного не надано.
З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції, що відповідач в періоди з грудня 2008 року по лютий 2009 року, з червня 2010 року по жовтень 2010 року, з листопада 2012 року по квітень 2014 року, з вересня 2014 року по жовтень 2014 року, з грудня 2014 року по березень 2015 року, з серпня 2015 року по жовтень 2015 року, з січня 2016 року по травень 2016 року, з лютого 2017 року по червень 2017 року, з серпня 2017 року по листопад 2017 року повинен був застосовувати січень 2008 року як базовий місяць для розрахунку індексації грошового забезпечення.
Оскільки відповідач нарахував позивачу індексацію грошового забезпечення за періоди з грудня 2008 року по лютий 2009 року, з червня 2010 року по жовтень 2010 року, з листопада 2012 року по квітень 2014 року, з вересня 2014 року по жовтень 2014 року, з грудня 2014 року по березень 2015 року, з серпня 2015 року по жовтень 2015 року, з січня 2016 року по травень 2016 року, з лютого 2017 року по червень 2017 року, з серпня 2017 року по листопад 2017 року з порушенням Порядку №1078, та не застосував січень 2008 року в якості базового місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення в ці періоди, така бездіяльність є протиправною.
У зв`язку із чим, судом першої інстанції вірно обрано спосіб відновлення порушеного права позивача шляхом зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за періоди з грудня 2008 року по лютий 2009 року, з червня 2010 року по жовтень 2010 року, з листопада 2012 року по квітень 2014 року, з вересня 2014 року по жовтень 2014 року, з грудня 2014 року по березень 2015 року, з серпня 2015 року по жовтень 2015 року, з січня 2016 року по травень 2016 року, з лютого 2017 року по червень 2017 року, з серпня 2017 року по листопад 2017 року з застосуванням базового місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення січень 2008 року, з врахуванням виплачених сум.
Даний висновок суду узгоджується з правовими висновками Верховного Суду, викладеними, зокрема, у постановах від 28.09.2022 року по справах №560/3965/21 та №400/1119/21.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про обґрунтованість позову в цій частині і доводи апеляційної скарги не спростовують зазначених висновків.
Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору не в повному обсязі встановив фактичні обставини справи та не надав їм належної правової оцінки, а доводи апеляційної скарги частково спростовують висновки суду першої інстанції.
Відповідно до п.2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Згідно зі ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення зокрема є, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що необхідно скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову про часткове задоволення позову.
Відповідно до ч.6 ст.139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.
Положеннями ч.ч.1, 7 ст.139 КАС України передбачено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Згідно із ч.3 ст.139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.
Оскільки, за результатом судового розгляду даної справи суд апеляційної інстанції дійшов висновку про часткове задоволення позову, позивачу підлягає поверненню за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень судовий збір у розмірі 992,40 грн.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд
П О С Т А Н О В И В:
апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України задовольнити частково.
Рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2022 року скасувати.
Прийняти нову постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 25 грудня 2017 року по 01 травня 2022 року, а саме: за невиплату грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки з 2015 року по 2017 рік та за невиплату індексації грошового забезпечення за періоди березень - грудень 2009 року, січень - травень 2010 року, листопад - грудень 2010 року, січень - грудень 2011 року, січень - жовтень 2012 року, травень - серпень 2014 року, листопад 2014 року, квітень - липень 2015 року, листопад - грудень 2015 року, червень 2016 року - січень 2017 року, липень 2017 року, грудень 2017 року з застосуванням базового місяця січень 2008 року.
Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 25 грудня 2017 року по 01 травня 2022 року в сумі 12530 грн. 06 коп, з відрахуванням з такої суми податків, зборів та інших обов`язкових платежів.
Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо неврахування січня 2008 року, як базового місяця при нарахуванні ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за періоди з грудня 2008 року по лютий 2009 року, з червня 2010 року по жовтень 2010 року, з листопада 2012 року по квітень 2014 року, з вересня 2014 року по жовтень 2014 року, з грудня 2014 року по березень 2015 року, з серпня 2015 року по жовтень 2015 року, з січня 2016 року по травень 2016 року, з лютого 2017 року по червень 2017 року, з серпня 2017 року по листопад 2017 року.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за періоди з грудня 2008 року по лютий 2009 року, з червня 2010 року по жовтень 2010 року, з листопада 2012 року по квітень 2014 року, з вересня 2014 року по жовтень 2014 року, з грудня 2014 року по березень 2015 року, з серпня 2015 року по жовтень 2015 року, з січня 2016 року по травень 2016 року, з лютого 2017 року по червень 2017 року, з серпня 2017 року по листопад 2017 року із застосуванням січня 2008 року як місяця, з якого починається обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошового забезпечення (базового місяця), з врахуванням виплачених сум.
В задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Стягнути на користь ОСОБА_1 992 (дев`ятсот дев`яносто дві) грн 40 коп. судового збору за рахунок бюджетних асигнувань Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України.

Постанова суду набирає законної сили з моменту прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених пп. "а"-"г" п.2 ч.5 ст. 328 КАС України.

Головуючий Шидловський В.Б.

Судді Боровицький О. А. Курко О. П.