Справа № 120/844/23
Суддя: Богоніс Михайло Богданович
Дата ухвалення: 2023-02-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

27 лютого 2023 р. Справа № 120/844/23

Вінницький окружний адміністративний суд у складі судді Богоноса М.Б., розглянувши у письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Вінницькій області Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії

УСТАНОВИВ:

02.02.2023 у Вінницький окружний адміністративний суд надійшов позов ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Вінницькій області Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (далі відповідач, орган ДВС).

У позовній заяві позивач просив:

- визнати протиправними дії відповідача щодо виконання постанови про стягнення виконавчого збору від 16.10.2014 № 44446966 у виконавчому провадженні № 70615623;

- зобов`язати відповідача закінчити виконавче провадження № 70615623.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначає, що 16.10.2014 державним виконавцем прийнято постанову про стягнення із нього виконавчого збору у виконавчому провадженні № 44446966, відкритому на підставі виконавчого листа № 128/2004/14.

26.12.2022 державним виконавцем прийнято постанову про повернення виконавчого листа № 128/2004/14 стягувачу.

Отримавши виконавчий документ, стягувач звернувся до приватного виконавця, яким відкрито виконавче провадження та виконано в повному обсязі виконавчий документ (стягнуто борг), внаслідок чого боржником сплачено приватному виконавцю винагороду у розмірі 166904,22 грн (ВП № 70645860).

Однак після цього, державним виконавцем повідомлено боржника (позивача) про відкриття виконавчого провадження (№ 70615623) щодо стягнення виконавчого збору на підставі постанови від 16.10.2014.

Позивач із посиланням на правову позицію Верховного Суду викладену у постанові від 21.07.2022 по справі № 320/6215/19 вважає, що з огляду на сплату приватному виконавцю його основної винагороди, стягнення виконавчого збору є неправомірним оскільки у такому випадку відбувається подвійне стягнення коштів які мають однакову правову природу, за виконання одного і того ж виконавчого документа.

Тому з метою захисту своїх прав та інтересів, позивач звернувся із вказаним позовом до суду.

Ухвалою від 07.02.2023 позовну заяву залишено без руху та встановлено строк для усунення її недоліків (а.с. 44-45).

10.02.2023 до суду надійшла заява позивача про усунення, вказаних в ухвалі від 07.02.2023, недоліків (а.с. 49- 59). У цій заяві позивач виклав прохальну частину позову у новій редакції та просив:

- визнати протиправними дії відповідача щодо виконання постанови про стягнення виконавчого збору від 16.10.2014 № 44446966 про стягнення виконавчого збору у виконавчому провадженні № 70615623, які полягають у визначенні розміру мінімальних витрат виконавчого провадження відповідно до постанови про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження від 26.12.2022 у виконавчому провадженні № 70615623;

- зобов`язати відповідача закінчити виконавче провадження № 70615623.

Ухвалою від 15.02.2023 відкрито провадження та вирішено розгляд справи здійснити в порядку спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання (а.с. 60-61).

Цією ж ухвалою витребувано у відповідача належним чином засвідчені копії матеріалів виконавчого провадження № 44446966 та № 70615623 або їх оригінали для огляду судом та інформацію про ідентифікатори доступу до вказаних виконавчих проваджень. Крім цього витребувано у приватного виконавця виконавчого округу Вінницької області Собчука Валентина Васильовича належним чином засвідчені копії матеріалів виконавчого провадження № 70645860 або їх оригінали для огляду судом та інформацію про ідентифікатор доступу до вказаного виконавчого провадження для його використання при розгляді справи.

17.02.2023 від представника відповідача надійшла заява із запереченнями проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження у якій орган ДВС просить продовжити розгляд цього спору у порядку загального позовного провадження (а.с. 72-75).

17.02.2023 представником відповідача подано клопотання про продовження строку для надання відзиву та витребуваних доказів (матеріалів виконавчих проваджень) (а.с. 76-78).

Ухвалою від 21.02.2023 відхилено заперечення відповідача проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження, задоволено клопотання органу ДВС про продовження строку для подання відзиву на позовну заяву разом із витребуваними доказами та продовжено процесуальний строк до 24.02.2023 (а.с. 79-80).

22.02.2023 приватним виконавцем Собчуком В.В. подано до суду належним чином засвідчені копії матеріалів виконавчого провадження АСВП № 70645860 (а.с. 81 104).

22.02.2023 відповідачем подано відзив на адміністративний позов (а.с. 110 117) та матеріали виконавчого провадження № 44446966, № 70615623, а також зведеного виконавчого провадження № 45717541.

У відзиві відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Для спростування підстав позову зазначив, що стягнення виконавчого збору та вчинення необхідних для цього виконавчих дій це обов`язок орган ДВС. Просить врахувати, що постанова про стягнення виконавчого збору від 16.10.2014 є чинною, а тому вважається виконавчим документом та підлягає примусовому виконанню. Відповідач акцентує увагу і на тому, що жоден нормативно правовий акт із питань виконавчого провадження не передбачає закінчення виконавчого провадження із виконання постанови про стягнення виконавчого збору з підстав сплати боржником основної винагороди приватного виконавця при подальшому виконанні приватним виконавцем виконавчого документа на підставі якого винесено постанову про стягнення виконавчого збору. До того ж відповідач поставив під сумнів достовірність тверджень позивача про сплату ним приватному виконавцю його основної винагороди, посилаючись на те, що ксерокопія меморіального ордеру наданого позивачем не є достатнім доказом у підтвердження цієї обставини.

Окрім заперечень щодо суті позовних вимог, відповідачем висловлено незгоду із заявленими до відшкодування витратами на професійну правничу допомогу із посиланням на їх необґрунтованість та неспівмірність.

22.02.2023 відповідачем подано окреме клопотання про неспівмірність заявлених до відшкодування витрат на професійну правничу допомогу (а.с. 118 122).

27.02.2023 відповідачем заявлено письмове клопотання про витребування додаткових доказів.

Надавши оцінку наведеним у заявах по суті справи аргументам сторін та письмовим доказам, що долучені до матеріалів справи, суд встановив таке.

Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області 23 червня 2014 року у цивільній справі № 128/2004/14 стягнуто з ОСОБА_1 та Товариства з обмеженою відповідальністю «Приват-Петрол», на користь ПАТ «Альфа-Банк», заборгованість за договором № 23-ОКЛ/12 від 29.08.2012 про надання кредиту у формі овердрафт в сумі 1676151 грн. 64 коп. та судовий збір в сумі 3654,00 грн.

Для виконання цього рішення судом оформлено виконавчий лист № 128/2004/14.

13.08.2014 стягувач - ПАТ «Альфа-Банк» звернувся до органу ДВС із заявою про відкриття виконавчого провадження та проведення дій спрямованих на виконання судового рішення про стягнення боргу (арк. - 1 матеріалів ВП).

На підставі заяви стягувача постановою державного виконавця від 22.08.2014 відкрито виконавче провадження ВП № 44446966 (арк. 6 матеріалів ВП). Згідно п. 2 постанови боржнику запропоновано самостійно виконати вимоги виконавчого документа до 28.08.2014.

Постановою від 16.10.2014 стягнуто із боржника виконавчий збір в сумі 167980,56 грн (10 % суми, що підлягала стягненню). Нормативною підставою для прийняття цієї постанови стала частина 1 ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження», а фактичною невиконання боржником рішення суду майнового характеру у встановлений строк.

Ухвалою від 14.09.2020 (справа № 128/2004/14) задоволено заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Глобал Енерджи» та замінено сторону виконавчого провадження - стягувача з ПАТ «Альфа-Банк» його правонаступником - ТОВ «Глобал Енерджи» у процедурі виконання рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 23.06.2014 по цивільній справі №128/2004/14-ц за позовом Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк»» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором № 23-ОКЛ/12 про надання кредиту в формі овердрафту.

Постановою від 24.11.2014 № 155/2.1-35/2 зобов`язано начальника органу ДВС в строк до 28.11.2014 передати матеріали виконавчого провадження ВП № 44446966 для об`єднання у зведене виконавче провадження (арк. 19 матеріалів ВП). Підставою для ухвалення цієї постанови стало виявлення факту перебування в провадженні органу ДВС іншого виконавчого провадження (№ 436/90411) з примусового виконання виконавчого листа № 128/4125/13-ц виданого 10.06.2014 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованості за договором № 23-ОКЛ/12 від 29.08.2012 про надання йому кредиту в сумі 5012499,90 грн.

Згідно постанови від 27.11.2014 матеріали виконавчого провадження ВП № 44446966 передано для об`єднання у зведене виконавче провадження. Цього ж дня відбулася фактична передача матеріалів виконавчого провадження про що складено акту приймання передавання виконавчого провадження від 27.11.2014 (арк. 23 матеріалів ВП).

Постановою від 01.12.2014 приєднано виконавче провадження ВП № 44446966 до зведеного виконавчого провадження № 45717541 (арк. 24 матеріалів ВП).

06.07.2022 стягувач (ТОВ «Глобал Енерджи») звернувся до органу ДВС із заявою про закінчення виконавчого провадження № 44446966 на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» (фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом) (арк. 30 матеріалів ВП).

Постановою від 04.07.2022 виведено виконавче провадження № 44446966 із зведеного (а.с. 32 матеріалів ВП), а іншою постановою від 04.07.2022 закінчено виконавче провадження № 44446966 на підставі вказаної вище заяви стягувача.

Однак ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 27.09.2022 визнано неправомірною та скасовано постанову про закінчення виконавчого провадження № 44446966 від 04.07.2022 року внаслідок чого виконавче провадження № 44446966 відновлено (арк. 68-70, 93 матеріалів ВП).

22.11.2022 представником ТОВ «Глобал Енерджи» подано заяву про повернення виконавчого документу № 128/2004/14 стягувачу (арк. 94 матеріалів ВП).

Постановою від 26.12.2022 виконавчий лист № 128/2004/14 повернуто стягувачу на підставі вказаної заяви (арк. 99 матеріалів ВП).

Згідно пункту 2 цієї постанови, постанову про стягнення виконавчого збору № 44446966 від 16.10.2014 у сумі 167980,56 грн (залишок нестягнутої суми виконавчого збору становить 166404,22) вирішено не пізніше наступного робочого дня з дня закінчення виконавчого провадження зареєструвати в автоматизованій системі виконавчих проваджень як виконавчий документ який підлягає виконанню.

На момент прийняття постанови про повернення виконавчого документа стягувачу обов`язок боржника на підставі виконавчого листа № 128/2004/14 вважався невиконаним, а тому стягувач (ТОВ «Глобал Енерджи») 03.01.2023 звернувся до приватного виконавця Собчука В.В. із заявою про відкриття виконавчого провадження (ВП № 70645860) (а.с. 82).

Постановами приватного виконавця від 04.01.2023 стягнуто із ОСОБА_1 основну винагороду приватного виконавця у сумі 166404,22 грн, визначено для боржника мінімальний розмір витрат у виконавчому провадженні 500 грн., накладено арешт на майно боржника, (а.с. 91, 93, 95).

Відповідно до меморіального ордеру від 04.01.2023 на рахунок приватного виконавця надійшли кошти в сумі 166904,22 грн. У розділі призначення платежу вказано: «основна винагорода, витрати ВП АСВП № 70645860, платіж за власні кошти ОСОБА_1 » (а.с. 99).

Згідно довідки приватного виконавця від 04.01.2023 № 9, кошти що надійшли на рахунок приватного виконавця у сум 166904,22 грн. є достатніми для задоволення основної винагороди та витрат виконавчого провадження АСВП № 70645860 з примусового виконання виконавчого листа по справі № 128/2004/14 (а.с. 101).

05.01.2023 стягувач звернувся до приватного виконавця із заявою про закінчення виконавчого провадження на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» (фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом).

На підставі заяви стягувача приватним виконавцем прийнято постанову від 06.01.2023 про закінчення виконавчого провадження № 70645860 (а.с. 103).

Разом із цим постановою відповідача від 26.12.2022 відкрито виконавче провадження № 70615623 з виконання постанови № 44446966 від 16.10.2014 про стягнення із позивача виконавчого збору в розмірі 166404,22 грн, а постановою від 26.12.2022 органом ДВС визначено розмір мінімальних витрат виконавчого провадження в сумі 206,31 грн. (а.с. 32 - 35).

В інтересах позивача до відділу примусового виконання рішень було подано заяву із проханням закінчити виконавче провадження, скасувати арешт накладений в рамках виконавчого провадження із посиланням на те, що борг за виконавчим листом № 128/2004/14 сплачено у виконавчому провадженні яке закінчено приватним виконавцем (№ 70645860) крім цього повідомлено, що ОСОБА_1 сплатив винагороду приватному виконавцю в сумі 166904,22 грн.

Позивача листом від 09.01.2023 № 435/4.1-22/5 у відповідь на його звернення повідомлено, що постанову про стягнення виконавчого збору зареєстровано в АСВП як виконавчий документ та прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження № 70615623 з метою її виконання. Проінформовано також і про те, що на цей час у державного виконавця відсутні підстави для закінчення виконавчого провадження № 70615623 та припинення дій з метою виконання постанови про стягнення виконавчого збору № 44446966 від 16.10.2014.

Позивач вважає, що з огляду на сплату приватному виконавцю його основної винагороди, стягнення виконавчого збору є неправомірним оскільки у такому випадку відбувається подвійне стягнення коштів які мають однакову правову природу, за виконання одного і того ж виконавчого документа.

Із цих мотивів, посилаючись на правову позицію Верховного Суду викладену у постанові від 21.07.2022 по справі № 320/6215/19 позивач просить визнати протиправними вказані в уточненій редакції позову дії відповідача щодо виконання постанови про стягнення виконавчого збору від 16.10.2014 № 44446966 та зобов`язати орган ДВС закінчити виконавче провадження № 70615623.

Відповідач із аргументами позивача не погоджується та вважає, що докази які подані приватним виконавцем з метою підтвердження факту сплати йому основної винагороди є недопустимими та недостатніми, а тому позивач не звільняється від обов`язку сплатити виконавчий збір.

З огляду на аргументи сторін ключовим у цьому спорі є питання про наявність у позивача обов`язку сплатити виконавчий збір на підставі постанови про стягнення із нього виконавчого збору від 16.10.2014 у виконавчому провадженні № 44446966 беручи до уваги твердження про сплату ним винагороди приватному виконавцю за виконання цього ж виконавчого документа (виконавчий лист № 128/2004/14).

Визначаючись щодо вказаного питання суд керується такими мотивами.

На момент прийняття постанови про відкриття виконавчого провадження ВП № 44446966 від 22.08.2014 та постанови від 16.10.2014 про стягнення із боржника (позивача) виконавчого збору, примусове виконання рішень унормовувалося Законом України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV (далі Закон № 606-XIV).

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 19 Закону № 606-XIV за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення та на підставі виконавчого документа державний виконавець відкриває виконавче провадження.

Частиною 2 ст. 25 Закону № 606-XIV передбачалося, що державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.

У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання, буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом.

У разі ненадання боржником у строки, встановлені частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення (ч. 1 ст. 27 Закону № 606-XIV).

Частиною 1 статті 28 Закону № 606-XIV було встановлено, що у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню за виконавчим документом.

Виконавчий збір стягується незалежно від вчинення державним виконавцем заходів примусового виконання, передбачених цим Законом.

Аналізуючи загальні підстави, порядок та процедуру прийняття державним виконавцем постанови про стягнення виконавчого збору на підставі Закону № 606-XIV суд зауважує, що за своєю правовою природою виконавчий збір був своєрідною санкцією відповідальності майнового характеру, що застосовувалася до боржника за невиконання рішення у строк для його самостійного виконання. Виконавчий збір стягувався незалежно від вчинення державним виконавцем дій спрямованих на примусове виконання рішення суду, а тому не міг вважатися винагородою державного виконавця. Розмір збору визначався державним виконавцем у постанові та не залежав від стану виконання органом ДВС рішення майнового характеру.

Для стягнення виконавчого збору виконавець приймає постанову, яка підлягала примусовому виконанню в установленому Законом порядку.

Поряд з цим, 05 жовтня 2016 року набув чинності Закон України № 1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 1404-VIII), пунктом 7 розд. ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» якого передбачено, що виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.

На підставі Закону № 1404-VIII від 02.06.2016 Закон № 606-XIV втратив чинність.

Суд зауважує, що Законом № 1404-VIII по іншому унормовано підстави, порядок та процедуру стягнення із боржника виконавчого збору, внаслідок чого правова природа цього збору істотно змінилася.

Зокрема згідно з пунктом 1 частини першої статті 26 Закону № 1404-VIII виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Частиною п`ятою вказаної статті встановлено, що виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Відповідно до частин першої та другої статті 27 Закону № 1404-VІІІ виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.

Аналізуючи основні ознаки правової сутності виконавчого збору за нормами Закону № 1404-VIII Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 березня 2020 року (справа № 2540/3203/18) зауважила, що обов`язковими умовами стягнення виконавчого збору на підставі цього закону є: 1) фактичне виконання виконавчого документа; 2) вжиття державним виконавцем заходів примусового виконання рішень.

Як наслідок зроблено висновок, що за своїм змістом виконавчий збір є винагородою за вчинення заходів примусового виконання рішення, за умови, що такі заходи привели до виконання рішення.

Висновок про те, що виконавчий збір за своєю природою перестав вважатися санкцією, що застосовується за невиконання рішення суду як це було в період дії Закону № 606-XIV, а став формою винагороди державному виконавцю за вчинення заходів примусового виконання рішення за умови, що такі заходи призвели до виконання рішення набув характеру усталеного та є актуальним і на момент розгляду цієї справи.

Однак для кваліфікації виконавчого збору санкцією за невиконання рішення суду чи винагородою державному виконавцю за вчинення заходів примусового виконання визначальним є встановлення того, коли та на підставі якого закону прийнято постанову про стягнення із боржника виконавчого збору.

Вдаючись до встановлених у цій справі обставин суд зазначає, що постанова про стягнення із позивача виконавчого збору у сумі 167980,56 грн у виконавчому провадженні ВП № 44446966 прийнята ще 16.10.2014 на підставі ч. 1 ст. 28 Закону № 606-XIV (арк. 7 матеріалів ВП).

Обґрунтовуючи фактичні підстави її прийняття державний виконавець зазначив, що постановою про відкриття виконавчого провадження боржнику запропоновано в добровільному порядку у строк до 28.08.2014 року виконати виконавчий лист № 128/2004/14 про стягнення із нього боргу у сумі 1676151,64 грн. Однак станом на 16.10.2014 боржником рішення у добровільному порядку не виконано, що є підставою для стягнення із нього виконавчого збору.

Відтак аналіз як нормативних так і фактичних підстав для стягнення із ОСОБА_1 постановою від 16.10.2014 виконавчого збору у ВП № 44446966 вказує на те, що цей збір стягнуто згідно Закону № 606-XIV, а відтак він вважається санкцією яка застосована до боржника за невиконання рішення у добровільному порядку. Враховуючи момент прийняття постанови, немає жодних підстав стверджувати, що виконавчий збір у сумі 167980,56 грн є винагородою державного виконавця, адже висновок Верховного Суду про зміну правової природи виконавчого збору та набуття ним ознак винагороди державного виконавця є релевантним виключно до випадків стягнення збору за нормами Закону № 1404-VIII.

Як зазначалося, ключовим аргументом позову стало посилання позивача на правову позицію Верховного Суду викладену у постанові від 21.07.2022 по справі № 320/6215/19.

Зіславшись на висновок Суду касаційної інстанції позивач виснував, що з огляду на сплату приватному виконавцю його основної винагороди, стягнення виконавчого збору є неправомірним оскільки у такому випадку відбувається подвійне стягнення коштів які мають однакову правову природу, за виконання одного і того ж виконавчого документа.

Однак вказана позивачем правова позиція Верховного Суду не може бути врахована при ухваленні рішення у цій справі адже позивачем помилково зроблено висновок про однакову правову природу виконавчого збору стягнутого із нього постановою державного виконавця від 16.10.2014 та основної винагороди приватного виконавця стягнутою постановою від 04.01.2023, що стало причиною його помилкових тверджень про подвійне стягнення сум аналогічного призначення.

Для доповнення цього висновку суд зауважує, що обґрунтовуючи правову позицію що викладена у постанові від 21.07.2022 по справі № 320/6215/19 Верховний Суд, проаналізувавши норми Закону № 1404-VIII та Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», дійшов висновку, що виконавчий збір та основна винагорода які визначені державним та приватним виконавцем на підставі Закону № 1404-VIII мають ідентичну правову природу оскільки є платою державному і приватному виконавцям за виконання одного й того ж виконавчого документа.

Приватний виконавець одночасно із прийняттям постанови про відкриття виконавчого провадження зобов`язаний визначити суму основної винагороди, проте це не означає безумовного та гарантованого стягнення основної винагороди, не надає права приватному виконавцю стягувати визначену ним суму без здійснення фактичних дій з виконання судового рішення (пункт 52 постанови Верховного Суду від 26 травня 2022 року у справі № 420/6845/18).

Отже, обставини у справі № 320/6215/19 та їх нормативна оцінка Судом касаційної інстанції істотно різняться від обставин у цій адміністративній справі, що виключає підстави для урахування висновку Верховного Суду при ухваленні рішення.

Повертаючись до обставин цієї справи суд зазначає, що виконавчий збір який стягнутий із позивача постановою від 16.10.2014 не може вважатися платою державному виконавцю та формою його винагороди за виконання рішення, адже його стягнення відбулося на підставі Закону № 606-XIV, який не давав підстав ототожнювати виконавчий збір із винагородою державного виконавця. Як обґрунтовано судом раніше, за цим законом виконавчий збір вважався санкцією яка застосовується до боржника за невиконання рішення у добровільному порядку у встановлений строк.

Відтак, норма частини 8 статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII на яку зіслався позивач спрямована на те, щоб не допустити одночасне стягнення із боржника виконавчого збору та основної винагороди визначених згідно Закону № 1404-VIII за виконання одного і того ж виконавчого документу в аналогічній частині. Вказана стаття не може бути застосована у випадку коли йдеться про стягнення виконавчого збору визначеного на підставі іншого закону, яким у спірних правовідносинах є Закон № 606-XIV.

До того ж і обов`язок сплати основної винагороди приватного виконавця за вчинення виконавчих дій у боржника виникає лише тоді, якщо вжиті приватним виконавцем заходи призвели до повного або часткового виконання виконавчого документу, а не лише виходячи із факту визначення суми винагороди у постанові приватного виконавця.

Із наданих приватним виконавцем матеріалів виконавчого провадження встановлено, що меморіальний ордер від 04.01.2023 із посиланням на який позивач стверджує про сплату приватному виконавцю основної винагороди, проведений банком 04.01.2023 о 14:07 год. Цього ж дня приватним виконавцем прийнято постанови про відкриття виконавчого провадження № 70645860, про стягнення вказаної основної винагороди, про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження та про арешт майна боржника. І вже наступного дня (05.01.2023) від стягувача надійшла заява (оформлена одним документом без додатків) у якій представник просив закрити виконавче провадження на підставі п. 9 ст. 39 Закону № 1404-VIII (фактичне виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом).

Тому, навіть не вдаючись до аналізу достовірності аргументів позивача про сплату ним 04.01.2023 в користь приватного виконавця основної винагороди, як і достовірності заяви стягувача від 05.01.2023 про фактичну повну сплату боржником суми боргу в розмірі 1676151,64 грн, виникає обґрунтований сумнів у тому, що між вжитими 04.01.2023 приватним виконавцем заходами та виконанням рішення про сплату боргу, про яке зазначив стягувач у заяві від 05.01.2023, існує причинний зв`язок.

Зокрема із наданих приватним виконавцем матеріалів виконавчого провадження встановлено, що єдиним заходом який теоретично міг створити передумови для сплати позивачем боргу у виконавчому провадженні було прийняття приватним виконавцем постанови від 04.01.2023 про арешт майна боржника у межах суми боргу (а.с. 95-96). Однак накладений арешт за встановлених у справі обставин не може вважатися навіть превентивним заходом, що призвів до виконання виконавчого документу № 128/2004/14 оскільки із матеріалів виконавчого провадження з`ясовано, що у позивача не виявлено майна, яке могло б стати джерелом погашення боргу.

Зважаючи на те, що постанова від 16.10.2014 про стягнення з позивача виконавчого збору у виконавчому провадженні № 44446966 вважається чинним виконавчим документом, вона підлягає виконанню у спосіб передбачений Законом України «Про виконавче провадження».

Відтак, надавши оцінку аргументам сторін та поданим ними доказам, суд не встановив обставин які б вказували на незаконність дій щодо відкриття постановою відповідача від 26.12.2022 виконавчого провадження № 70615623 з метою виконання постанови № 44446966 від 16.10.2014 про стягнення із позивача виконавчого збору в розмірі 166404,22 грн та визначення розміру мінімальних витрат виконавчого провадження в сумі 206,31 грн. постановою від 26.12.2022.

Що ж до клопотання відповідача про необхідність більш детального дослідження розрахункової операції та наявності підстав для витребування у зв`язку із цим додаткових доказів, то суд оцінює їх критично, оскільки виконавчий збір, що підлягає стягненню із позивача на підставі постанови від 16.10.2014 за своєю природою не вважається платою державному виконавцю за виконання рішення, а є санкцією застосованою на підставі Закону № 606-XIV. Відтак не залежно від форми та наслідків розрахункової операції згідно меморіального ордеру від 04.01.2023, немає підстав стверджувати про подвійне стягнення плати за послуги державного та приватного виконавців із виконання одного і того ж виконавчого листа № 128/2004/14.

До того ж, за встановлених у цій справі обставин, визначення приватним виконавцем суми основної винагороди не може вважатися єдиною безумовною та гарантованою підставою для її стягнення із позивача адже про її обґрунтованість можна вести мову лише при доведенні здійснення приватним виконавцем дій з виконання судового рішення та причинного зв`язку між вжитими приватним виконавцем заходами та станом виконання рішення суду.

Враховуючи безпідставність аргументів позивача про неправомірність стягнення із нього виконавчого збору згідно постанови від 16.10.2014 у виконавчому провадженні ВП № 44446966, відсутність доказів які б спростовували презумпцію чинності вказаної постанови та обов`язковість її виконання, не встановлення обставин за яких виконавчий збір не стягується, суд доходить висновку, що позовні вимоги про визнання протиправними дій відповідача щодо виконання постанови про стягнення виконавчого збору (зокрема визначення розміру мінімальних витрат виконавчого провадження) задоволенню не підлягають.

Як наслідок не підлягають задоволенню і вимоги зобов`язального характеру, адже вони є похідними від позовних вимог про визнання протиправними дій. Отже, у задоволенні позовних вимог слід відмовити повністю.

Беручи до уваги відсутність підстав для задоволення позовних вимог, понесені позивачем судові витрати не підлягають стягненню в його користь.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 287, 295 КАС України, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні вимог адміністративного позову відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 287 КАС України апеляційні скарги на судові рішення у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби можуть бути подані протягом десяти днів з дня їх проголошення.

За змістом положень абз. 2 ч. 1 ст. 295 КАС України якщо справу розглянуто в порядку письмового провадження, строк апеляційного оскарження обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Інформація про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 - АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 )

Відповідач: Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Вінницькій області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) - вул. Хмельницьке шосе, 7, м. Вінниця, 21036, .

Суддя Богоніс Михайло Богданович