Справа № 640/8630/19
Суддя: Карпушова Олена Віталіївна
Дата ухвалення: 2023-02-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/8630/19 Суддя (судді) першої інстанції: Донець В.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2023 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Карпушової О.В., суддів Губської Л.В., Епель О.В., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 серпня 2022 р. у справі за адміністративним позовом до Головного управління Державної податкової служби у м. Києві про скасування вимог,

В С Т А Н О В И В :

17.05.2019 Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управляння Державної фіскальної служби у місті Києві, яке ухвалою суду від 10.08.201 замінено на Головного управління Державної податкової служби у м. Києві, про скасування (списання) вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 06.12.2018 №Ф-218940-17 (а.с.10) у розмірі 19302,49 грн у передбаченому законом порядку в повному обсязі, а з урахуванням додатково нарахованої суми боргу, зазначеної в рішенні Головного управління ДФС у м. Києві № 10064/С/26-15-17-04-22 від 04.02.2019 (лист) до загального розміру - 20121,55 грн. (а.с.31).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що податкова вимога підлягає скасуванню (списанню) внаслідок дії форс-мажорних обставин на території Донецької області, що передбачено діючим законодавством.

В ході слухання справи позивачем було подано заяви вх. 303-14/41202/20 від 25.03.2020 (а.с.69), вх.№03-14/48171/20 від 09.04.2020 (а.с.88), вх. №03-14/63314/20 від 12.05.2020 (а.с.99), в яких позивачем уточнені позовні: про скасування (списання) вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 06.12.2018 №Ф-218940-17 (а.с.10) у розмірі 19302,49 грн. у передбаченому законом порядку в повному обсязі, а з урахуванням додатково нарахованої суми боргу, зазначеної в рішенні Головного управління ДФС у м. Києві № 10064/С/26-15-17-04-22 від 04.02.2019 до загального розміру - 20121,55 грн.; про визнання протиправним та незаконним рішення Державної податкової служби України від 12.03.2020 №9170/6/99-00-08-06-01-06, та скасування (списання) вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 15.01.2020 №Ф-218940-17 у розміні 18285.43грн. (а.с.72) та від 07.04.2020 №Ф-218940-17 у розмірі 18043.39грн. (а.с.101).

Позивач наголосив, що відповідач зобов`язаний згідно підпункту 11 пункту 4 "Порядку списання безнадійної заборгованості по сплаті страхових внесків на загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття", затвердженого постановою Правління фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття від 30 березня 2018 року №167, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27 квітня 2018 року за №521/31973 (далі - Порядок №167) списати податковий борг позивача, як безнадійний, так як заборгованість виникла у зв`язку з дією форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили).

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 серпня 2022 р. позов задоволено частково: визнано протиправними та скасовано вимоги про сплату боргу (недоїмки) з єдиного соціального внеску від 06.12.2018 №Ф-218940-17 у розмірі 19 302,49 грн. та від 15.01.2020 №Ф-218940-17 у розмірі 18 285,43 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Приймаючи таке рішення суд першої інстанції зазначив, що під час розгляду справи частково було задоволено вищевказані заяви позивача про уточнення позовних вимог (вх. 303-14/41202/20 від 25.03.2020 (а.с.69), вх.№03-14/48171/20 від 09.04.2020 (а.с.88), вх. №03-14/63314/20 від 12.05.2020 (а.с.99)) а саме те, що в частині про скасування вимог від 15.01.2020 №Ф-218940-17 та від 07.04.2020 №Ф-218940-17 прийнято до розгляду, вказавши на те, що підстави позову щодо цих вимог не змінились.

Щодо решти позовних вимог, то суд першої інстанції вказує, що ухвалою суду першої інстанції щодо вимог про визнання протиправним та незаконним рішення Державної податкової служби України від 12.03.2020 №9170/6/99-00-08-06-01-06, постановив, що позивачем змінено одночасно і предмет і підстави позову, тому судом відмовлено в задоволенні заяви позивача про прийняття такої вимоги до розгляду.

Проте, з матеріалів справи не вбачається, що таку ухвалу було постановлено і ця ухвала знаходиться у письмовому вигляді у матеріалах справи (в реєстрі судових рішень відсутня), і протокольна ухвала також не приймалась через те, що розгляд цієї справи здійснено у спрощеному провадженні без виклику сторін.

Приймаючи рішення суд першої інстанції по суті позовних вимог (остаточних) зазначив, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не надав суду доказів на підтвердження правомірності спірних рішень через що вимоги про сплату боргу (недоїмки) з єдиного соціального внеску від 06.12.2018 №Ф-218940-17 у розмірі 19 302,49 грн. та від 15.01.2020 №Ф-218940-17 у розмірі 18 285,43 грн. підлягають скасуванню.

Щодо спірної вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 07.04.2020 №Ф-218940-17, то суд першої інстанції зазначив, що прийнята вона після набрання чинності Законом України "Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи" від 14.01.2020 №440-IX, недоїмка зазначена станом на 31.03.2020 і згідно з інтегрованою карткою ФОП така недоїмка виникла у зв`язку з нарахуванням суми основного боргу, штрафи та пеня не нараховувались.

Позивачем подано апеляційну скаргу на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 серпня 2022 р. в частині не задоволення його вимог про скасування податкового повідомлення-рішення №Ф-218940-17 від 07.04.2020, і, наполягаючи на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати судове рішення в цій частині і задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі.

Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що судом було скасовано вимогу від 15.01.2020 №Ф-218940-17, проте вимога №Ф-218940-17 від 07.04.2020 не скасована, хоча ці вимоги є по суті однією і тією ж вимогою, але направлені позивачу у різні дати.

Апелянт вважає, що відповідно до статті 61 Конституції України він не може бути двічі притягнутий до відповідальності і відповідно до статті 58 Конституції України висновок про неможливість застосування норми Закону яка втратила чинність суперечить конструкційним принципам.

Апеляційна скарга позивача не містить доводів про незгоду з висновками суду першої інстанції щодо його позовних вимог про визнання протиправним та незаконним рішення Державної податкової служби України від 12.03.2020 №9170/6/99-00-08-06-01-06.

Відповідачу, який також подав апеляційну скаргу на судове рішення, ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 08.02.2023 відмовлено у відкритті апеляційного провадження.

Справу розглянуто у порядку письмового провадження.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга позивача є необґрунтованою з огляду на таке.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що позивач зареєстрований у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань: дата державної реєстрації - 25.10.2000; дата запису: 22.09.2008; номер запису - 0047061.

З 25.10.2000 по 21.09.2018 позивач перебував на обліку в Маріупольській ОДПІ Головного управління ДФС у Донецькій області (Кіровський район), місце його проживання до 21.09.2018 місто Донецьк вулиця Аверіна, 13.

З 21.09.2018 здійснено перереєстрацію платника єдиного внеску до Головного управління ДФС у м. Києві (ДПІ у Деснянському районі).

06.12.2018 Головним управлінням ДФС у м. Києві було сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 06.12.2018 №Ф-218940-17, відповідно до якої заборгованість позивача зі сплати єдиного внеску станом на 30.11.2018 складала 19302,49 грн.

Не погоджуючись з вимогою про сплату боргу (недоїмки) від 06.12.2018 №Ф-218940-17 позивач звернувся до Головного управління ДФС у м. Києві із заявою про скасування (списання) вимоги, в задоволенні якої відмовлено, про що повідомлено позивача листом від 04.02.2019 №10064/С/26-15-17-04-22, де вказано, що станом на 31.01.2019 відповідно до інтегрованої картки платника за ним обліковується заборгованість зі сплати єдиного внеску у розмірі 20121,55 грн.

Позивач звернувся зі скаргою на вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 06.12.2018 №Ф-218940-17 до Головного управління ДФС у м. Києві, яку рішенням від 25.02.2019 №21411/С/26-15-17-04-22 залишило без розгляду.

Не погоджуючись з вимогою про сплату боргу (недоїмки) від 06.12.2018 №Ф-218940-17 позивач звернувся із скаргою до Державної фіскальної служби України, яку рішенням від 17.04.2019 №18128/С/99-99-11-05-02-25 залишено без задоволення, а вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 06.12.2018 №Ф-218940-17 - без змін.

Головним управлінням ДПС у м. Києві сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 15.01.2020 №Ф-218940-17, відповідно до якої заборгованість ФОП ОСОБА_1 зі сплати єдиного внеску станом на 31.12.2019 склала 18285,43 грн.

Вважаючи таку вимогу протиправною позивач звернувся зі скаргою на вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 15.01.2020 №Ф-218940-17 до Державної податкової служби України, яку рішенням від 12.03.2020 №9170/6/99-00-08-06-01-06 залишено без задоволення, а вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 15.01.2020 №Ф-218940-17 - без змін.

Головним управлінням ДПС у м. Києві сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 07.04.2020 №Ф-218940-17, відповідно до якої заборгованість позивач зі сплати єдиного внеску станом на 31.03.2020 склала 18043,39 грн.

Отже, позивач не згоден був з вимогою про сплату боргу (недоїмки) від 06.12.2018 №Ф-218940-17 у розмірі 19 302,49 грн. з урахуванням додатково нарахованої суми боргу згідно з рішенням Головного управління ДФС у м. Києві в загальному розмірі 20121,55 грн., вимогами про сплату боргу (недоїмки) від 15.01.2020 №Ф-218940-17 в розмірі 18285,43 грн. та від 07.04.2020 №Ф- в розмірі 18043,39 грн., тому й звернувся до суду.

Відповідач надав витяг з інтегрованої картки позивача за період з 01.01.2018 по 31.08.2021 (а.с.126), при цьому розрахунок суми боргу (недоїмки) з єдиного внеску визначену у вимозі про сплату боргу (недоїмки) від 06.12.2018 №Ф-218940-17 відповідачем не надано.

Вказані обставини підтверджені належними, достатніми та допустимими доказами і не є спірними.

Суд апеляційної інстанції розглядає справу в межах доводів апеляційної скарги позивача на підставі тих доказів які надали сторони, відповідно до положень ст.308 КАС України.

Нормативно-правове обґрунтування.

Стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначається Законом України від 08 липня 2010 №2464-VI "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин; далі Закон - №2464-VI).

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону №2464-VI єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування - це консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

За змістом пункту 4 частини першої статті 4 Закону №2464-VI платниками єдиного внеску є фізичні особи-підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Відповідно до положень пункту 1 частини другої статті 6 Закону №2464-VI платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

Порядок обчислення та строки сплати єдиного внеску передбачені статтею 9 Закону №2464-VI. Абзацом третім частини восьмої цієї статті визначено, що платники єдиного внеску, зазначені у пунктах 4, 5 та 5-1- частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.

Статтею 25 Закону №2464-VІ визначено заходи впливу та стягнення, частиною першої цієї статті передбачено, що рішення, прийняті органами доходів і зборів та органами Пенсійного фонду з питань, що належать до їх компетенції відповідно до цього Закону, є обов`язковими до виконання платниками єдиного внеску, посадовими особами і застрахованими особами.

Положення цієї статті поширюються лише на тих платників, які відповідно до цього Закону зобов`язані нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

Відповідно до частини четвертої статті 25 Закону №2464-VІ орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 1 Закону №2464-VI недоїмка - сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені цим Законом, обчислена органом доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом.

Закон України від 2 вересня 2014 року №1669-VII "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" (далі - Закон №1669-VII), який набрав чинності 15 жовтня 2014 року, визначає, серед іншого, тимчасові заходи для забезпечення підтримки суб`єктів господарювання, що здійснюють діяльність на території проведення антитерористичної операції.

Підпунктом 8 пункту 4 статті 11 "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №1669-VII внесено зміни до Закону №2464-VІ, а саме підпункт "б" розділу VIII "Прикінцеві та перехідні положення" доповнено пунктом 9-3 (пункт 9-4 в редакції Закону України від 02.03.2015 №219-VIII "Про внесення змін до розділу VIII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" щодо зменшення навантаження на фонд оплати праці", який набрав чинності 13 березня 2015 року) наступного змісту:

" 9-4. Платники єдиного внеску, визначені статтею 4 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", які перебувають на обліку в органах доходів і зборів, розташованих на території населених пунктів, визначених переліком, зазначеним у статті 2 Закону України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції", де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13.04.2014 "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" від 14.04.2014 №405/2014, звільняються від виконання своїх обов`язків, визначених частиною другою статті 6 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", на період з 14.04.2014 до закінчення антитерористичної операції або військового чи надзвичайного стану.

Підставою для такого звільнення є заява платника єдиного внеску, яка подається ним до органу доходів і зборів за основним місцем обліку або за місцем його тимчасового проживання у довільній формі не пізніше тридцяти календарних днів, наступних за днем закінчення антитерористичної операції.

Відповідальність, штрафні та фінансові санкції, передбачені цим Законом за невиконання обов`язків платника єдиного внеску в період з 14 квітня 2014 року до закінчення антитерористичної операції, до платників єдиного внеску, зазначених у цьому пункті, не застосовуються.

Недоїмка, що виникла у платників єдиного внеску, які перебувають на обліку в органах доходів і зборів, розташованих на території населених пунктів, визначених переліком, зазначеним у статті 2 Закону України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції", де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" від 14.04.2014 №405/2014, визнається безнадійною та підлягає списанню в порядку, передбаченому Податковим кодексом України для списання безнадійного податкового боргу.".

Указом Президента України від 14.04.2014 №405/2014 введено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13.04.2014 "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України".

На виконання абзацу третього пункту 5 статті 11 "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №1669-VII розпорядженням Кабінету Міністрів України від 30.10.2014 №1053-р затверджено перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція (дію розпорядження зупинено згідно з розпорядженням Кабінету Міністрів України від 5 листопада 2014 року №1079-р), яке втратило чинність згідно з розпорядженням Кабінету Міністрів України від 02.12.2015 №1275-р "Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, та визнання такими, що втратили чинність, деяких розпоряджень Кабінету Міністрів України".

Пунктом 28 розділу І Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 24.12.2015 №911-VIII, який набрав чинності 01.01.2016, виключено підпункт 8 пункту 4 статті 11 Закону №1669-VII, водночас положення цього підпункту були реалізовані шляхом внесення відповідних змін до Закону №2464-VI, а змін безпосередньо до Закону №2464-VI щодо виключення (або викладення в новій редакції тощо) пункту 9-4 розділу VIII "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону - внесено не було. Вказані обставини спростовують доводи податкового органу щодо втрати чинності положень цього пункту на час виникнення спірних правовідносин.

Пункт 9-4 розділу VIII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №2464-VI й після внесення змін до Закону №1669 продовжили свою дію в часі до 13.02.2020, у зв`язку з набранням чинності Законом України "Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи" від 14.01.2020 №440-IX, на підставі якого пункт 9-4 розділу VIII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №2464-VI виключено.

Висновки суду в межах доводів апеляційної скарги.

Отже, справу розглянуто у межах доводів апеляційної скарги позивача на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 серпня 2022 р. в частині відмови у скасуванні вимоги від 07.04.2020 №Ф-218940-17 у розмірі 18043.39грн.

Відповідач надав витяг з інтегрованої картки позивача за період з 01.01.2018 по 31.08.2021.

Відповідно до сертифікату №3100-19-0006 про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) від 11.01.2019, виданого Торгово-промисловою палатою України, позивач до 21.09.2018 проживав за адресою: місто Донецьк вулиця Аверіна, 13 та перебував на обліку в Маріупольській ОДПІ Головного управління ДФС у Донецькій області (Кіровський район). Починаючи з 21.09.2018 позивач був взятий на облік Головним управлінням ДФС у м. Києві (ДПІ у Деснянському районі). Відомості аналогічного змісту містяться в інформаційній системі Головного управління ДПС у м. Києві та не заперечуються відповідачем у його заявах по суті.

Згідно з витягом з інтегрованої картки позивача станом на 21.09.2018 (дата перереєстрації платника) від Головного управління ДФС у Донецькій області до Головного управління ДФС у м. Києві було передано недоїмку в розмірі 5121,07 грн. по коду платежу 71040000.

Станом на 09.02.2018 позивачу було нараховано розрахункову суму єдиного внеску за 2017 рік в розмірі 8448,00 грн. Вказане призвело до збільшення недоїмки з єдиного внеску на зазначену суму, що також вбачається з інтегрованої картки

Отже, згідно з інтегрованою карткою, нарахування єдиного внеску здійснювалося протягом 2018 року: 19.04.2018 за І квартал 2018 року в розмірі 2457,18 грн., 19.07.2018 за ІІ квартал 2018 року в розмірі 2457,18 грн., 9.10.2018 за ІІІ квартал 2018 року в розмірі 2457,18 грн.

Позивач у вказаний період суми єдиного внеску не сплачував.

Вказані обставини апелянтом не спростовано, суду апеляційної інстанції не були надані додаткові докази щодо спростування наведених обставин.

Крім того, суд першої інстанції враховуючи положення статті 77 КАС України, наголосив, що відповідачем не було надано розрахунку суми боргу з єдиного внеску (на письмову ухвалу суду від 10.08.2021 (а.с. 122)), внаслідок чого суд першої інстанції був позбавлений можливості встановити дату виникнення недоїмки, що була передана від Головного управління ДФС у Донецькій області та розмір єдиного внеску, який підлягає нарахуванню позивачу в третьому кварталі 2018 року за фактичний час його перебування на обліку в Маріупольській ОДПІ - з 01.07.2018 до 21.09.2018.

Суд першої інстанції зазначає, що недоїмка з єдиного внеску в розмірі 5121,07 грн. виникла в період з 14.04.2014, а також враховує розмір єдиного внеску, який нараховано позивачу повністю за ІІІ квартал 2018 року (з 01.07.2018 до 30.09.2018).

Згідно з інтегрованою карткою позивача за час перебування позивача на обліку в Маріупольській ОДПІ Головного управління ДФС у Донецькій області у позивача в автоматичному режимі в інтегрованій картці виникла недоїмка з єдиного внеску в сумі 20940,61 грн.

Так, враховуючи, що в жовтні-листопаді 2018 року позивач сплатив суму єдиного внеску в розмірі 638,12 грн., то відповідач сформовав вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 06.12.2018 №Ф-212940-17, згідно якої заборгованість зі сплати єдиного внеску станом на 30.11.2018 склала 19302,49 грн.

У подальшому внаслідок подальшого нарахування та сплати єдиного внеску, що здійснювалися позивачем протягом IV кварталу 2018 року, 2019 року та І-ІІ кварталу 2020 року, розмір заборгованості за вказаним платежем було визначено відповідачем вимогою про сплату боргу (недоїмки) від 15.01.2020 №Ф-218940-17 у розмірі склала 18285.

Ці вимоги від 06.12.2018 №Ф-212940-17 та від 15.01.2020 №Ф-218940-17 були скасовані через те, що м. Маріуполь Донецької області, на території якого розташовано Маріупольська ОДПІ Головного управління ДФС у Донецькій області, в якій на обліку як платник єдиного внеску перебував позивач, входить до Переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, затверджених розпорядженням Кабінету Міністрів України від 30.10.2014 №1053-р (втратило чинність) і розпорядженням Кабінету Міністрів України від 02.12.2015 №1275-р (чинне), те що позивач на час виникнення спірних правовідносин перебував на обліку в органі доходів і зборів, розташованому на території населеного пункту, де проводиться антитерористична операція, тому, керуючись абзацем 3 пункту 9-4 розділу VIII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №2464-VІ, позивач звільняється від відповідальності за несвоєчасну сплату єдиного внеску з 14.04.2014 до закінчення антитерористичної операції.

Ці вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 06.12.2018 №Ф-218940-17 та від 15.01.2020 №Ф-218940-17 прийняті відповідачем з посиланням на абзац 2 ч.1 статті 25 Закону №2464-VI.

Доводи апелянта, що відсутні були підстави для списання боргів не заслуговують уваги через вищенаведене, і через наявність з аналогічних спорів судової практики, яку врахував суд першої інстанції при прийнятті рішення.

Щодо вимог про скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 07.04.2020 №Ф-218940-17, то, як вбачається з інтегрованої картки, заборгованість позивача зі сплати єдиного внеску станом на 31.03.2020 склала 18043,39 грн.

Суд першої інстанції приймаючи рішення про відмову у скасуванні вимоги від 07.04.2020 зазначає, що пункт 9-4 розділу VIII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №2464-VI й після внесення змін до Закону №1669 продовжили свою дію в часі до 13.02.2020, у зв`язку з набранням чинності Законом України "Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи" від 14.01.2020 №440-IX, на підставі якого пункт 9-4 розділу VIII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №2464-VI виключено.

Отже, на час виникнення заборгованості зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та під час прийняття спірних вимог про сплату боргу (недоїмки) від 06.12.2018 №Ф-218940-17 та від 15.01.2020 №Ф-218940-17 пункт 9-4 розділу VIII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №2464-VI діяв, разом з тим на час формування спірної вимоги про сплату боргу від 07.04.2020 №Ф-218940-17, норма, яка тимчасово звільняла позивача від виконання обов`язків, визначених частиною другою статті 6 Закону №2464-VI (своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок) втратила чинність.

Таким чином, позивач з 13.02.2020 повинен виконувати покладені на нього обов`язки зі сплати єдиного соціального внеску відповідно до положень Закону №2464-VI, який на час формування вимоги від 07.04.2020 №Ф-218940-17 не містить положень щодо звільнення позивача від виконання обов`язків, встановлених статтею 6 цього Закону.

Вказаний висновок є правильний, а доводи апелянта-позивача цей висновок не спростовують, оскільки він ґрунтується на нормі закону і не суперечить конституційним принципам.

Вимога від 07.04.2020 №Ф-218940-17 сформована за інший період на підставі іншої норми закону, тому доводи апелянта, що його двічі притягнуто до відповідальності не відповідають дійсності.

Щодо інших доводів апелянта колегія суддів враховує рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, в якому суд зазначив, що «…хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід…».

Згідно зі ст. 6 КАС України та ст. 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Таким чином, колегія суддів вирішила згідно ст. 316 КАС України залишити апеляційні скарги без задоволення, а рішення суду - без змін, з урахуванням того, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 244, 250, 1, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 серпня 2022 р. - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 серпня 2022 р. у справі за адміністративним позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби у м. Києві про скасування вимог - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена в касаційному порядку.

Колегія суддів: О.В. Карпушова

Л.В. Губська

О.В. Епель