Справа № 380/7509/22
Суддя: Довга Ольга Іванівна
Дата ухвалення: 2023-02-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2023 рокуЛьвівСправа № 380/7509/22 пров. № А/857/17067/22

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючий-суддя Довга О.І.,

суддя Глушко І.В.,

суддя Запотічний І.І.

секретар судового засідання Юник А.А.

за участю представників:

позивача Кузьмінський Р.Я.

відповідача Невелич Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2022 року (головуючий суддя Сподарик Н.І., м.Львів, проголошено 16:25:15) у справі № 380/7509/22 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Львівській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И В:

16.05.2022 позивач звернувся в суд першої інстанції з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції у Львівській області, в якому просив: визнати протиправним та скасувати наказ начальника ГУ ПН у Львівській області від 15.04.2022 №218 о/с «Про особовий склад» про звільнення ОСОБА_1 з посади слідчого відділення відділу поліції №3 Львівського районного управління поліції №2 ГУПН з 15.04.2022; поновити ОСОБА_1 на посаді слідчого відділення відділу поліції №3 Львівського районного управління поліції №2 ГУПН з 16.04.2022; стягнути з ГУ ПН у Львівській області середній заробіток за час вимушеного прогулу з дня звільнення по день винесення рішення судом першої інстанції.

Позов обгрунтовує тим, що працював в правоохоронних органах з 20.12.2018, в т.ч. на посаді слідчого відділення відділу поліції №3 Львівського районного управління поліції №2 ГУ НП. У зв`язку із особистими обставинами 13.01.2022 подав рапорт про звільнення за власним бажанням з 15.04.2022. Однак, оскільки після написання рапорту, продовжував працювати не один місяць, наказу про звільнення не було. У зв`язку і військовими діями, введенням воєнного стану й необхідністю виконання обов`язку поліцейського 07.04.2022 подав рапорт про продовження служби в межах 3-х місячного строку з моменту написання рапорту на звільнення. Однак, з невідомих причин, Головним управлінням Національної поліції у Львівській області видано наказ №218 о/с від 15.04.2022 «Про особовий склад», яким було вирішено звільнити позивача відповідно до п.7 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про національну поліцію» (за власним бажанням). Позивач вважає такий наказ незаконним, необґрунтованим та таким, що винесений із грубим порушенням його прав, що в свою чергу робить його звільнення незаконним. Оскільки у вказаній ситуації, звільнення є одностороннім волевиявленням працівника-поліцейського, який подав рапорт про звільнення за власним бажанням, він у будь-який момент до закінчення тримісячного строку з моменту подання рапорту може його відкликати і звільнення у такому випадку не проводиться, а також працівник не підлягає звільненню у випадку, коли цей строк закінчився, і він не залишив місце роботи і не вимагає припинення трудових відносин. Крім цього, зазначив, що відповідно до статті 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану», у період воєнного стану не можуть бути припинені повноваження, зокрема органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність і досудове розслідування.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2022 року адміністративний позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано наказ начальника ГУ ПН у Львівській області від 15.04.2022 №218 о/с «Про особовий склад» про звільнення ОСОБА_1 з посади слідчого слідчого відділення відділу поліції №3 Львівського районного управління поліції №2 ГУПН з 15.04.2022. Поновлено ОСОБА_1 на посаді слідчого слідчого відділення відділу поліції №3 Львівського районного управління поліції №2 ГУПН з 16.04.2022. Стягнуто з Головного управління Національної поліції у Львівській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 92 469 (дев`яносто дві тисячі чотириста шістдесят дев`ять) грн. 12 коп. Рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді слідчого слідчого відділення відділу поліції №3 Львівського районного управління поліції №2 ГУПН та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах стягнення суми за один місяць у розмірі 14448,30 грн. підлягає до негайного виконання. Встановлено такий порядок виконання рішення суду щодо стягнення коштів: при виплаті ОСОБА_1 зазначеного середнього заробітку за час вимушеного прогулу роботодавцеві слід нарахувати, утримати та перерахувати у відповідні бюджети/фонди передбачені законодавством податки, збори та інші обов`язкові платежі.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, покликаючись на порушенням норм матеріального права зазначив, що факт реєстрації рапорту ОСОБА_1 щодо продовження служби в Національній поліції України від 07.04.2022 в журналі рапортів, зареєстрованих у ВП №3 ЛРУП №2 ГУ НП у Львівській області, ніяким чином не підтверджує наявність вказаного вище рапорту в ГУ НП у Львівській області, керівник якого має виключні повноваження щодо звільнення поліцейських з органів поліції. Також вказує, що відомості щодо наявності рапорту про продовження несення служби в управлінні кадрового забезпечення ГУ НП у Львівській області відсутні. За таких обставин звільнення ОСОБА_1 зі служби в поліції на підставі написаного ним рапорту Наказом від 15.04.2022 №218 о/с є правомірним. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позову.

Представник відповідача в судовому засіданні підтримує вимоги апеляційної скарги.

Представник позивача заперечує доводи апеляційної скарги. Вважає, що суд першої інстанції прийняв законне і обгрунтоване рішення.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з огляду на наступні підстави.

Судом встановлені наступні обставини.

Позивач з 20.12.2018 перебував на посаді слідчого слідчого відділення відділу поліції №3 Львівського районного управління поліції №2 ГУ НП у Львівській області, проходив службу в Національній поліції України.

13.01.2022 позивач подав рапорт на ім`я начальника ГУ НП у Львівській області, в якому просив звільнити його зі служби в Національній поліції України за власним бажанням у зв`язку з сімейними обставинами з 15.04.2022.

Згідно копії журналу рапортів Пустомитівського ВП ГУ НП у Львівській області, 07.04.2022 зареєстровано рапорт позивача під №44 щодо продовження служби в Національній поліції.

Реєстрація рапорту від 07.04.2022 №44 щодо продовження служби в Національній поліції України підтверджується листом Львівського районного управління поліції №22 відділу поліції №3 ГУ НП у Львівській області НП України від 22.04.2022 за №3050/43/01-2021.

Відповідно до наказу Головного управління Національної поліції у Львівській області №218 о/с від 15.04.2022 «Про особовий склад», старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1 , слідчого відділення відділу поліції №3 Львівського районного управління поліції №2 ГУ НП, з 15.04.2022 звільнено зі служби в поліції за пунктом 7 частини 1 статті 77 Закону України «Про національну поліцію».

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не довів ті обставини, на яких ґрунтуються його заперечення.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком з огляду на наступне.

Згідно із положеннями частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначено Законом України від 02.07.2015 №580-VIII «Про Національну поліцію» (Закон №580-VIII, у редакції станом на момент виникнення спірних правовідносин).

Згідно з статтею 1 та статтею 3 Закону №580-VIII Національна поліція України (поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку. У своїй діяльності поліція керується Конституцією України, міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цим та іншими законами України, актами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, а також виданими відповідно до них актами Міністерства внутрішніх справ України, іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до частини 1 статті 17 Закону України №580-VIII поліцейським є громадянин України, який склав Присягу поліцейського, проходить службу на відповідних посадах у поліції і якому присвоєно спеціальне звання.

Згідно з частиною 2 статті 56 Закону України №580-VІІІ службові відносини особи, яка вступає на службу в поліції, розпочинаються з дня видання наказу про призначення на посаду поліцейського.

Відповідно до частини першої статті 60 Закону України №580-VІІІ проходження служби в поліції регулюється цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно частин 1, 3 та 4 статті 59 Закону №580-VIII служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень. Рішення з питань проходження служби оформлюються письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік та форма яких установлюються Міністерством внутрішніх справ України. Видавати накази по особовому складу можуть керівники органів, підрозділів, закладів та установ поліції відповідно до повноважень, визначених законом та іншими нормативно-правовими актами, та номенклатурою посад, затвердженою Міністерством внутрішніх справ України.

Згідно з пунктом 7 частини першої статті 77 Закону №580-VIII поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється за власним бажанням.

Відповідно до частини другої та третьої статті 77 Закону №580-VIII днем звільнення зі служби в поліції вважається день видання наказу про звільнення або дата, зазначена в наказі про звільнення. День звільнення вважається останнім днем служби.

Більш детальної регламентації звільнення поліцейського за власним бажанням Закон № 580-VIII не містить.

Проте, приписами статті 60 Закону №580-VIII встановлено, що проходження служби в поліції регулюється цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до пункту 4 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №580-VIII до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом акти законодавства застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, їх права і обов`язки визначає Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 №114 (Положення №114).

Відповідно до пунктів 10, 21 Положення №114 особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ користуються всіма соціально-економічними, політичними та особистими правами і свободами, виконують усі обов`язки громадян, передбачені Конституцією та іншими законодавчими актами, а їх права, обов`язки і відповідальність, що випливають з умов служби, визначаються законодавством, Присягою, статутами органів внутрішніх справ і цим Положенням. Особи рядового і начальницького складу зобов`язані проходити службу там, де це викликано інтересами служби і обумовлено наказами прямих начальників.

У відповідності до підпункту «ж» пункту 64 Положення №114 особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) за власним бажанням - при наявності поважних причин, що перешкоджають виконанню службових обов`язків.

Пунктом 68 Положення №114 встановлено, що особи рядового і начальницького складу, які виявили бажання звільнитися зі служби за особистим проханням, попереджають прямого начальника органу внутрішніх справ про прийняте ними рішення не пізніш як за три місяці до дня звільнення, про що подають рапорт за командою.

Відповідно до пункту 70 Положення №114 звільнення осіб середнього, старшого і вищого начальницького складу в запас і відставку провадиться: до полковника міліції, полковника внутрішньої служби включно - начальниками головних управлінь, управлінь МВС в Автономній Республіці Крим, областях, мм. Києві та Севастополі і рівними їм начальниками, яким таке право надано Міністром внутрішніх справ; осіб вищого начальницького складу - відповідно до законодавства.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави колегії суддів для висновку про те, що служба в поліції є добровільною і може бути припинена за власним бажанням поліцейського за пунктом 7 частини першої статті 77 Закону №580-VIII.

Разом з тим, порядок звільнення з цієї підстави визначений підпунктом «ж» пункту 64 та пунктом 68 Положення №114, яке з огляду на приписи пункту 4 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №580-VIII у частині, що не суперечить Закону №580-VIII, є чинним спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює порядок проходження служби в поліції.

З аналізу пункту 68 Положення №114 вбачається, що про припинення служби в поліції за власним бажанням працівник поліції повинен попередити прямого начальника не пізніше як за три місяці до дня звільнення, подавши відповідний рапорт.

Приписи Положення № 114 у частині звільнення за власним бажанням не суперечать вимогам Закону № 580-VIII, а лише встановлюють певні конкретизовані гарантії для осіб, що проходять службу, у разі звільнення за власним бажанням. Норми статті 38 КЗпП України та статті 86 Закону №889-VIII, не є спеціальними у спірних правовідносинах щодо звільнення працівника поліції зі служби за власним бажанням.

Верховний Суд України у постанові від 24.06.2014 у справі №21-241а14 зазначив, що така позиція законодавця, на відміну від загального правила про обов`язок попередити власника чи уповноважений ним орган про звільнення за власним бажанням за два тижні, обумовлена особливим правовим положенням працівника органу внутрішніх справ, що стосується, наприклад, виконання ним обов`язків щодо забезпечення безпеки громадян і громадського порядку, здійснення оперативно-розшукових заходів тощо. У цьому ж судовому рішенні Верховний Суд України висловив правову позицію, згідно з якою в межах передбаченого пунктом 68 Положення №114 строку з дня подання рапорту про звільнення сторони трудового договору мають право домовитися про звільнення в більш короткий строк. Такою домовленістю необхідно вважати зазначення в рапорті конкретної дати, з якої (до настання якої) працівник міліції має бажання звільнитися зі служби до закінчення передбаченого пунктом 68 Положення №114 строку та згоду уповноваженого органу звільнити цього працівника у визначений ним термін. Крім того, Верховний Суд України вказав, що така позиція законодавця, на відміну від загального правила про обов`язок попередити власника чи уповноважений ним орган про звільнення за власним бажанням за два тижні, обумовлена особливим правовим положенням працівника органу внутрішніх справ, що стосується, наприклад, виконання ним обов`язків по забезпеченню безпеки громадян та громадського порядку, здійснення оперативно-розшукових заходів тощо.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд звертає увагу, що до закінчення визначеного у пункті 68 Положення №114 строку служба в поліції за власним бажанням припиняється за умови, якщо між поліцейським та органом, уповноваженим приймати рішення про прийняття/звільнення зі служби в поліції, було досягнуто згоди щодо конкретної дати, з якої служба в поліції припиняється.

Колегія суддів зазначає, що позивача звільнили (відповідно до пункту 7 частини першої статті 77 Закону № 580-VIII) на підставі його рапорту від 13.01.2022. Враховуючи зміст положень підпункту «ж» пункту 64 та пункту 68 Положення №114, апеляційний суд приходить до висновку, що службовець може бути звільнений: за власним бажанням при наявності поважних причин, що перешкоджають виконанню службових обов`язків, про що він зобов`язаний повідомити прямого начальника органу внутрішніх справ про прийняте ними рішення не пізніш як за три місяці до дня звільнення; за взаємною домовленістю службовця із суб`єктом призначення (тобто за угодою сторін) до закінчення вказаного тримісячного строку, передбаченого пунктом 68 Положення №114. Наведені положення кореспондуються із приписами частини першої статті 36 КЗпП України згідно якої однією з підстав припинення трудового договору є угода сторін. Особливість підстави припинення трудового договору за угодою сторін полягає в тому, що в цьому разі потрібне спільне волевиявлення сторін, спрямоване на припинення трудових відносин в певно обумовлений строк. За угодою сторін безстроковий трудовий договір може бути припинено в будь-який строк, щодо якого працівник і роботодавець досягли домовленості. Недосягнення сторонами згоди щодо припинення трудового договору та відсутність чіткої узгодженої дати звільнення позбавляє роботодавця права на звільнення працівника з такої підстави, як угода сторін.

Крім того, апеляційний суд вказує, що якщо державний службовець подає письмову заяву про звільнення за цією підставою, то в ній має бути зазначено прохання звільнити його за угодою сторін i бажану дату звільнення, яка може співпадати з датою подачі заяви. Своєю чергою, суб`єкт призначення, розглядаючи цю заяву вирішує чи погоджуватися на таку пропозицію чи ні. Саме у цьому і полягає процедура досягнення згоди між сторонами, коли державний службовець і суб`єкт призначення спільно вирішують коли і як звільнитися державному службовцю.

Суд апеляційної інстанції встановив, що вказаний рапорт від 13.01.2022 і містить дату звільнення, однак і після такого позивач вправі протягом трьох місяців подати рапорт про відкликання свого рапорту про звільнення, що в даному випадку останнім і зроблено. А покликання апелянта на відсутність такого не відповідає дійсним матеріалам справи, так як відповідачем долучено до матеріалів справи докази про реєстрацію рапорту про продовження служби позивачем у журналі рапортів Національної поліції України ГУ НП у Львівській області Пустомитівського ВП ГУНП у Л/обл. Окрім того, вказаний рапорт містить прохання позивача звільнити його зі служби за власним бажанням, що в свою чергу відповідає положенню підпункту «ж» пункту 64 Положення №114, який передбачає звільнення позивача зі служби за власним бажанням при наявності поважних причин, що перешкоджають виконанню службових обов`язків, про що він зобов`язаний повідомити прямого начальника органу внутрішніх справ про прийняте ними рішення не пізніш як за три місяці до дня звільнення. Також, колегія суддів звертає увагу, що згідно з підпунктом «ж» пункту 64 Положення №114, особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) за власним бажанням виключно при наявності поважних причин, що перешкоджають виконанню службових обов`язків. Натомість, як слідує із змісту рапорту позивача від 13.01.2022 року ним не зазначено жодних поважних причин, які перешкоджали йому виконання службових обов`язків, наявність яких могло бути беззаперечною підставою для звільнення позивача відповідачем. Окрім того, в порушення приписів підпункту «ж» пункту 64 Положення №114 відповідачем не було з`ясовано обставини з приводу того, які саме наявні поважні причини перешкоджали позивачу виконувати службові обов`язки та потребували звільнення позивача за власним бажанням.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що 07.04.2022 позивачем подано рапорт щодо продовження служби в ГУ НП у Львівській області, в якому він просив відповідача не розглядати поданий рапорт про звільнення від 13.01.2022. Подання такого рапорту підтверджується копією журналу реєстрації рапортів зареєстрованих у ВП №3 ЛРУП №2 ГУ НП у Львівській області (а.с.158-161), листом ВП №3 Львівського районного управління поліції №2 ГУ НП у Львівській області від 22.04.2022 за №3050/43/01-2021.

Апеляційний суд відхиляє покликання апелянта на той факт, що рапорт позивача від 07.04.2022 про відкликання рапорту від 13.01.2022 про звільнення зі служби в поліції на розгляд керівництва не надходив, оскільки факт подання такого рапорту зафіксовано в журналі реєстрації рапортів зареєстрованих у ВП №3 ЛРУП №2 ГУ НП у Львівській області, а наказ про звільнення позивача зі служби в поліції виданий відповідачем 15.04.2022. З огляду на наявність законодавчого припису п.68 Положення 114 до закінчення тримісячного строку попередження особа має право відкликати поданий рапорт, якщо сторони не домовилися про звільнення у більш короткий строк. Подано було рапорт позивачем про продовження служби 07.04.2022, тобто до дати 15.04.2022 (дати звільнення), про яку йдеться у рапорті від 13.01.2022. У відносинах звільнення за власним бажанням діє правило за яким, звільнення у порядку пункту 68 Положення є одностороннім волевиявленням працівника-поліцейського, який подав рапорт про звільнення за власним бажанням, він у будь-який момент до закінчення тримісячного строку з моменту подання рапорту може його відкликати і звільнення у такому випадку не проводиться, а також працівник не підлягає звільненню у випадку, коли цей строк закінчився, і він не залишив місце роботи і не вимагає припинення трудових відносин. Інших строків щодо звільнення за власним бажанням у Положенні не встановлено.

Отже, колегія суддів, з врахуванням як правових позицій Верховного Суду, так і з аналізу Положення 114, зазначає, що в даному випадку позивач наділений правом відкликати рапорт про звільнення до завершення тримісячного строку звільнення.

Згідно з ч. 1 ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Відповідно до абзацу другого п.2.27 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року №58, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 року за №110, останнім днем роботи вважається день звільнення.

Відповідно до ч.2 ст.235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Відповідно до ч.1 ст.27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 24 Положення №114 встановлено, що у разі незаконного звільнення або переведення на іншу посаду особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають поновленню на попередній посаді з виплатою грошового забезпечення за час вимушеного прогулу або різниці в грошовому забезпеченні за час виконання службових обов`язків, але не більш як за один рік.

У свою чергу розмір середнього заробітку працівника визначається за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (Порядок № 100).

Згідно з пунктом 2 Порядку №100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або для виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Зі змісту пункту 9 Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.04.2016 №260, випливає, що грошове забезпечення поліцейських обраховується та виплачується з розрахунку календарних днів відповідного місяця їх служби.

Як випливає з довідки ГУ Національної поліції у Львівській області про грошове забезпечення ОСОБА_1 підтверджується те, що у лютому 2022 року та у березні 2022 року (два останні календарні місяці роботи, що передували звільненню позивача) йому нараховано 14633,94 гривень та 13781,51 гривень відповідно.

Кількість днів у лютому 2022 року 28, а у березні 2022 року 31. Звідси середньоденне грошове забезпечення позивача становить 481,61 грн.

Отже, грошове забезпечення позивача за час вимушеного прогулу з 16.04.2022 (наступний день після звільнення) по дату винесення судом рішення 25.10.2022 становить 92469 грн 12 коп. (481,61 грн (розмір середньоденного грошового забезпечення з розрахунку календарних днів) х 192 (кількість днів вимушеного прогулу, а саме: квітень 2022 року-15 днів; травень 2022 року-31 днів; червень 2022 року-30 день; липень 2022 року- 31 день, серпень 2022 року 31 день; вересень 2022 року 30 днів, жовтень 2022 року 24 дні) = 92469 грн 12 коп.

За таких обставин, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 грошового забезпечення за час вимушеного прогулу за період з 16.04.2022 по 25.10.2022 у сумі 92469 грн 12 коп.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції, зробивши системний аналіз положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, дійшов вірного висновку про задоволення позову, а тому апеляційну скаргу слід відхилити.

Згідно з ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Зазначене положення поширюється на доказування правомірності оскаржуваного рішення (дії чи бездіяльності). Окрім доказування правових підстав для рішення (тобто правомірності), суб`єкт владних повноважень повинен доказувати фактичну підставу, тобто наявність фактів, з якими закон пов`язує можливість прийняття рішення, вчинення дії чи утримання від неї.

В розумінні ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним, обґрунтованим та відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та прийняв рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.

Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції у Львівській області залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2022 року у справі № 380/7509/22 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення, у разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя О. І. Довга
судді І. В. Глушко
І. І. Запотічний