Справа № 140/7879/22
Суддя: Плахтій Наталія Борисівна
Дата ухвалення: 2023-02-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2023 року ЛуцькСправа № 140/7879/22

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого-судді Плахтій Н.Б.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про скасування рішення, визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернувся з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області (далі відповідач1, ГУ ПФУ у Волинській області), Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (далі відповідач2, ГУ ПФУ в Рівненській області) про визнання протиправними дій щодо неврахування до страхового стажу роботи, який дає право на пенсію за вислугу років, періодів роботи згідно копії трудової книжки серії НОМЕР_1 від 18.08.1988, а саме: з 26.08.1988 по 30.06.1991, з 20.07.1991 по 22.07.1992, з 11.08.1992 по 17.10.1994, 01.11.1994 по 09.12.1999, та скасування рішення про відмову у призначенні пенсії від 11.10.2022 №75; зобов`язання зарахувати до страхового стажу роботи, який дає право на пенсію за вислугу років, періодів роботи згідно копії трудової книжки серії НОМЕР_1 від 18.08.1988, а саме: з 26.08.1988 по 30.06.1991, з 20.07.1991 по 22.07.1992, з 11.08.1992 по 17.10.1994, 01.11.1994 по 09.12.1999.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м.Єнакієво Донецької області, на даний час проживає в АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою від 22.06.2022 №755- про облік внутрішньо переміщеної особи. По досягненні 55 річного віку позивач звернувся до територіального органу Пенсійного фонду України в м.Ковель для призначення пенсії за вислугу років. Проте за поданими документами до страхового стажу не зараховано періоди роботи згідної трудової книжки серії НОМЕР_1 від 18.08.1988, оскільки долучено її скановану копію.

Позивач не погоджується з рішенням про відмову в призначенні пенсії, оскільки копія трудової книжки серії НОМЕР_2 від 18.08.1988 завірена старшим інструктором по кадрах Відкритого акціонерного товариства «Об`єднане господарство залізничного транспорту» 18.01.2006 з проставленням мокрої печатки фактично за останнім місцем роботи. При цьому зазначає, що вказана копія йому надавалась з метою оформлення нещасного випадку на виробництві, про що додано акт від 11.11.2005 №2, в якому також наявні відомості щодо його стажу роботи на момент його складення.

В підтвердження протиправності дій відповідачів та рішення ОСОБА_1 посилається на те, що зазначені періоди роботи з 1998 по 2006 в копії трудової книжки серії НОМЕР_1 від 18.08.1988 збігаються з довідкою форми ОК-5 Пенсійного фонду України, а також періодом навчання та проходження ним військової служби.

Крім того, позивач зазначає, що подав до Ковельського міськрайонного центру зайнятості заяву про припинення трудових відносин з 06.07.2022 з ТзОВ «Об`єднане господарство залізничного транспорту». Також звертає увагу, що оригінал трудової книжки залишився за останнім місцем роботи, на окупованій території, а адміністративна будівля ТзОВ «Об`єднане господарство залізничного транспорту» повністю знищена пожежею.

З врахуванням наведеного, просить позов задовольнити.

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 26.12.2022 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі за вказаним позовом та ухвалено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) (а.с.35).

У відзиві на позов (а.с.88-89) представник відповідача1 позовних вимог ОСОБА_1 не визнав, вважає позов необґрунтованим і безпідставним та просить відмовити в його задоволенні. Свою позицію обґрунтовує тим, що ОСОБА_1 звернувся до органів Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії за вислугу років. Рішенням ГУ ПФУ в Рівненській області №75 від 11.10.2022 відмовлено позивачу у призначенні пенсії за вислугу років відповідно до статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» через відсутність необхідного страхового стажу станом на 11.10.2017 та невідповідність факту роботи. Згідно поданих документів страховий стаж позивача становить 28 років 8 місяців 29 днів. Станом на 11.10.2017 страховий стаж становить 24 роки 6 місяців 8 днів, стаж за вислугу років зараховано згідно індивідуальних відомостей про застраховану особу та становить 17 років 8 місяців 29 днів.

ГУ ПФУ в Рівненській області не зараховано до страхового стажу періоди роботи згідно трудової книжки НОМЕР_1 від 18.08.1988, оскільки долучено скановану копію даного документу.

Оскільки ОСОБА_1 не надано належного доказу на підтвердження періодів роботи з 26.08.1988 по 30.06.1991, з 20.07.1991 по 22.07.1992, з 11.08.1992 по 17.10.1994, з 01.11.1994 по 31.12.1997, відповідач2 не мав законних підстав для зарахування спірних періодів роботи до страхового стажу. Згідно поданих документів та індивідуальних відомостей про застраховану особу страховий стаж позивача становить 24 роки 1 місяць 11 днів, що є недостатнім для призначення пенсії.

Представник відповідача2 у відзиві на позовну заяву (а.с.93-95) позовні вимоги позивача не визнав з тих підстав, що за доданими документами до страхового стажу не зараховано періоди роботи згідно трудової книжки НОМЕР_1 від 18.08.1988, оскільки долучено скановану копію цього документу. Крім того, згідно заяви станом на дату звернення заявник не працює, згідно записів копії трудової книжки - працює. Неможливо визначити факт роботи заявника на момент звернення за призначенням пенсії.

Згідно з документами, доданими до заяви про призначення пенсії, та даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, страховий стаж позивача становить 28 років 08 місяців 29 днів, з врахуванням спеціального стажу роботи (станом на 11.10.2017), який становить 24 роки 06 місяці 08 днів.

Оскільки вимога щодо тривалості спеціального стажу роботи станом на визначену законодавством дату (не менше ніж 25 років станом на 01.04.2015, не менше 25 років 6 місяців станом на 01.01.2016 та станом на 11.10.2017 не менше 26 років 6 місяців) не виконується, то законних підстав для призначення пенсії за вислугу років для ОСОБА_1 немає. З огляду на викладене просив відмовити в задоволенні адміністративного позову в повному обсязі.

Враховуючи вимоги статті 263 КАС України судом розглянуто дану справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з таких мотивів та підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 03.10.2022, тобто по досягненню віку 55 років, звернувся до пенсійного органу із заявою про призначення пенсії за вислугу років (працівник локомотивних бригад) із зазначенням, що станом на дату звернення не працює (а.с.40)

11.10.2022 ГУ ПФУ в Рівненській області прийняло рішення №75 про відмову у призначенні пенсії за вислугу років відповідно до статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» через відсутність необхідного страхового стажу станом на 11.10.2017 та невідповідність факту роботи. Також в рішенні зазначено, що за доданими документами до страхового стажу не зараховано періоди роботи згідно трудової книжки НОМЕР_1 від 18.08.1988, оскільки долучено скановану копію документу (а.с.24).

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд враховує наступне.

Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

За приписом пункту 6 частини першої статті 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Закон України від 09 липня 2003 року №1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі Закон №1058-IV) визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом.

Згідно з частиною першою статті 9 Закону №1058-IV відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Водночас, пунктом 2-1 розділу ХV Прикінцевих положень Закону №1058-IV передбачено, що особам, які на день набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій», тобто станом на 11.10.2017, мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений статтями 52, 54 та 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом України «Про пенсійне забезпечення».

Розмір пенсії за вислугу років визначається відповідно до статті 27 та з урахуванням норм статті 28 цього Закону. Пенсії за вислугу років фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України.

Відповідно до пункту «а» частини першої статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 №1788-ХІІ (далі Закон №1788-ХІІ) право на пенсію за вислугу років мають робітники локомотивних бригад і окремі категорії працівників, які безпосередньо здійснюють організацію перевезень і забезпечують безпеку руху на залізничному транспорті та метрополітенах, - за списками професій і посад, що затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України; водії вантажних автомобілів, безпосередньо зайнятих у технологічному процесі на шахтах, у рудниках, розрізах і рудних кар`єрах на вивезенні вугілля, сланцю, руди, породи, - після досягнення 55 років і при стажі роботи:

для чоловіків - не менше 30 років, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначеній роботі; для жінок - не менше 25 років, з них не менше 10 років на зазначеній роботі.

За відсутності стажу роботи, встановленого абзацами другим і третім цього пункту, у період до 1 квітня 2024 року право на пенсію за вислугу років надається за наявності стажу роботи, встановленого абзацами п`ятнадцятим - двадцять третім пункту «б» частини першої статті 13 цього Закону, що станом на 11.10.2017 становить не менше 26 років 6 місяців.

Отже, за правилами статті 55 Закону №1788-ХІІ право на пенсію за вислугу років мають, зокрема, робітники локомотивних бригад по досягненню 55-річного віку та при наявності загального страхового стажу станом на 11.10.2017 не менше 26 років 6 місяців, з яких не менше 12 років 6 місяців на такій роботі.

Відповідно до статті 1 Закону №1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачувався збір на обов`язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом і за який сплачено страхові внески.

Таке ж визначення містить і частина 1 статті 24 Закону №1058-IV, яка передбачає, що страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Згідно з частиною 2 статті 24 Закону №1058-IV страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Відповідно до частини 4 статті 24 Закону №1058-IV періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Таким чином, до 01.01.2004 стаж роботи підтверджується в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності Законом №1058-IV.

Так, приписами статті 56 Закону №1788-ХІІ визначено, що до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв. До стажу роботи зараховується також військова служба та перебування в партизанських загонах і з`єднаннях, служба в органах державної безпеки внутрішніх справ та Національної поліції, незалежно від місця проходження служби.

Статтею 62 Закону №1788-XII передбачено, що основним документом, який підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Такий порядок затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637 (далі - Порядок №637).

Відповідно до пунктів 1, 2 Порядку №637 основним документом, що підтверджує стаж роботи за період до впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - персоніфікований облік), є трудова книжка.

За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній стаж роботи встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

У разі коли документи про стаж роботи не збереглися, підтвердження стажу роботи здійснюється органами Пенсійного фонду України на підставі показань свідків.

Згідно з пунктом 3 Порядку №637 за відсутності трудової книжки, а також у випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження стажу роботи приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а також виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Відповідно до пунктів 17, 18 Порядку №637 за відсутності документів про наявний стаж роботи та неможливості їх одержання у зв`язку із стихійним лихом, аваріями, катастрофами або іншими надзвичайними ситуаціями стаж роботи, який дає право на пенсію, встановлюється на підставі показань не менше двох свідків, які б знали заявника по спільній з ним роботі на одному підприємстві, в установі, організації (в тому числі колгоспі) або в одній системі.

За відсутності документів про наявний стаж роботи і неможливості одержання їх внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації або відсутності архівних даних з інших причин, ніж ті, що зазначені в пункті 17 цього Порядку, стаж роботи установлюється на підставі показань не менше двох свідків, які б знали заявника по спільній з ним роботі на одному підприємстві, в установі, організації (в тому числі колгоспі) або в одній системі і мали документи про свою роботу за час, стосовно якого вони підтверджують роботу заявника.

У такому ж порядку підтверджується стаж роботи за відсутності документів у разі, коли підприємства, установи, організації або їх правонаступники розміщуються (розміщувалися) на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, в районі проведення антитерористичної операції або здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації, а також на територіях територіальних громад, що розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають/перебували в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні), а також у разі, коли майно (документи) підприємств, установ, організацій або їх правонаступників (незалежно від місця їх реєстрації на території України) розташоване на території України та/або пошкоджене чи знищене внаслідок воєнних (бойових) дій, терористичних актів, диверсій, спричинених військовою агресією Російської Федерації проти України, за умови документального підтвердження пошкодження чи знищення майна (документів).

Отже, за відсутності трудової книжки наявний стаж роботи може підтверджуватись іншими документами, які містять відомості про періоди роботи. При цьому при відсутності інших документів стаж роботи може бути установлено на підставі показань не менше двох свідків, які б знали заявника по спільній з ним роботі на одному підприємстві, в установі, організації (в тому числі колгоспі) або в одній системі і мали документи про свою роботу за час, стосовно якого вони підтверджують роботу.

Судом встановлено, що позивач є внутрішньо переміщеною особою, що підтверджується відповідною довідкою від 22.06.2022 №755- (а.с.48).

На момент початку збройної агресії російської федерації проти України позивач проживав у м.Сєвєродонецьк Луганської області, про що свідчать копія його паспорта серії НОМЕР_3 (а.с.4-6), та працював в ТзОВ «Об`єднане господарство залізничного транспорту» упорядником поїздів, що підтверджується довідкою форми ОК-5 з Реєстру застрахованих осіб (а.с.72-79), службовим посвідченням №3 від 16.01.2018 (а.с.8) та дозволом підприємства на занесення (винесення) радіостанції, ручного ліхтаря, протигаза ГП-5 від 21.12.2021 (а.с.9).

З матеріалів справи слідує, що при розгляді заяви ОСОБА_1 про призначення пенсії за вислугу років відповідач2 зарахував до страхового стажу заявника період навчання в СПТУ №50 м.Єнакієво Донецької області за спеціальністю помічника машиніста локомотива з 01.09.1983 по 06.07.1986, період строкової військової служби з 07.07.1986 по 31.05.1988, а також період трудової діяльності за даними Реєстру застрахованих осіб з 01.01.1988 по 31.12.2021, що підтверджується розрахунком стажу (а.с.25).

Загальний страховий стаж позивача, розрахований відповідачем2, становить 28 років 8 місяців 20 днів, в тому числі станом на 11.10.2017 24 роки 6 місяців 8 днів.

Разом з тим, до заяви про призначення пенсії за вислугу років позивач долучав копію трудової книжки НОМЕР_1 від 18.08.1988 та у заяві від 18.10.2022 просив пенсійний орган врахувати інформацію, що міститься у ній, позаяк оригінал трудової книжки знищено разом з адмінприміщенням підприємства. При цьому зазначав, що факт приналежності йому трудової книжки підтверджується дипломом, військовим квитком та відомостями з Реєстру застрахованих осіб (а.с.45).

Проте пенсійний орган не зарахував до страхового стажу періоди трудової діяльності ОСОБА_1 згідно з трудовою книжкою НОМЕР_1 від 18.08.1988, так як долучено скановану копію зазначеного документу.

З такими діями відповідача2 суд не погоджується з таких підстав.

Так, з наданої позивачем копії трудової книжки НОМЕР_1 від 18.08.1988 на ім`я ОСОБА_1 , яка завірена підписом відповідальної особи та мокрою печаткою ТзОВ «Об`єднане господарство залізничного транспорту» 18.01.2006 (а.с.50-52), слідує наступне:

запис №1 про навчання позивача в період з 01.09.1983 по 22.07.1986 в СПТУ №50 м.Єнакієво Донецької області внесений на підставі диплома серії НОМЕР_4 від 23.07.1986, який долучений до заяви про призначення пенсії (а.с.58);

запис №2 про службу в лавах Радянської Армії в період з 07.07.1986 по 31.05.1988 внесений на підставі військового квитка серії НОМЕР_5 , який також додавався до заяви про призначення пенсії (а.с.65-71).

Відомості щодо періодів навчання та строкової військової служби, занесені до зазначеної трудової книжки, повністю збігаються з відомостями первинних документів (диплома та військового квитка).

Разом з тим, записи №№14, 15 свідчать про роботу позивача машиністом штукатурної станції на Сєвєродонецькому підприємстві «МЖК «Мрія» в період з 01.11.1994 по 09.12.1999, а записи №№13-15 помічником упорядника поїздів та упорядником поїздів в ТзОВ «Об`єднане господарство залізничного транспорту» в період з 20.12.1999 по 05.05.2001.

Проаналізувавши дані Реєстру застрахованих осіб (довідка форми ОК-5), який ведеться з 1998 року, слід дійти висновку про те, що інформація, що міститься в копії трудової книжки НОМЕР_1 від 18.08.1988 про роботу позивача на Сєвєродонецькому підприємстві «МЖК «Мрія» та в ТзОВ «Об`єднане господарство залізничного транспорту» за 1998-2001 роки, повністю співпадає з даними Реєстру.

Зазначена обставина підтверджує факт приналежності зазначеної книжки позивачу та дійсність інформації, що занесена до неї.

Суд зазначає, що хоча копія трудової книжки не є тим документом, на підставі якого пенсійний орган встановлює страховий стаж заявника, однак за існуючих обставин враховує, що в результаті збройної агресії рф оригінал трудової книжки втрачено, так як трудова книжка, за поясненнями позивача, залишилася за останнім місцем роботи на тимчасово окупованій території. Вказане підтверджується Переліком територіальних громад, що розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні) станом на 25 квітня 2022 року, який затверджений наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 25.04.2022 №75, відповідно до якого м.Сєвєродонецьк належить до територіальних громад, які перераховані вказаним переліком (а.с.21-22).

Таким чином, позивач втратив трудову книжку НОМЕР_1 від 18.08.1988 за обставин, які не залежали від нього, а втрата трудової книжки не може слугувати підставою для позбавлення позивача права на пенсію за наявності у нього необхідного страхового стажу.

Зокрема, з копії трудової книжки НОМЕР_1 від 18.08.1988 слідує, що ОСОБА_1 у період:

з 01.09.1983 по 06.07.1986 - навчався у СПТУ № 50 м.Єнакієво Донецької області;

з 07.07.1986 по 31.05.1988 - проходив військову службу у лавах Радянської армії;

з 26.08.1988 по 30.06.1991 - працював помічником машиніста тепловозу залізнодорожного цеху в Єнакієвському металургійному заводі;

з 20.07.1991 по 22.07.1992 - був учнем гірноробочого підземного 1 розряду, працював гірноробочим підземним 2го розряду на підприємстві «Юнком»;

з 11.08.1992 по 17.10.1994 - працював помічником машиніста тепловозу на Єнакієвському державному металургійному заводі;

з 01.11.1994 по 09.12.1999 - працював машиністом штукатурної станції 4 розряду на Сєвєродонецькому підприємстві МЖК «Мрія»;

з 20.12.1999 по 04.05.2001 працював по строковому трудовому договору в службі експлуатації помічником упорядником поїздів 3 розряду у ТзОВ «Об`єднане господарство залізничного транспорту»;

з 05.05.2001 був переведений упорядником поїздів 4 розряду.

Водночас в акту №2 про нещасний випадок, пов`язаний з виробництвом, затвердженого головою правління-директором ТзОВ «Об`єднане господарство залізничного транспорту» 11.11.2005, слідує, що стаж роботи позивача (загальний) становить 21 рік 10 місяців, в тому числі стаж роботи за професією (посадою) 4 роки 6 місяців, що повністю відповідає інформації, наведеній в копії трудової книжки НОМЕР_1 від 18.08.1988 (а.с.16-18).

Отже, матеріалами справи підтверджується факт роботи позивача в періоди, інформація про які внесена до копії трудової книжки НОМЕР_1 від 18.08.1988, відтак зазначені періоди підлягають зарахуванню до страхового стажу останнього.

Разом з тим, суд зазначає, що в позовній заяві позивач просить зарахувати до його страхового стажу наступні періоди: з 26.08.1988 по 30.06.1991, з 20.07.1991 по 22.07.1992, з 11.08.1992 по 17.10.1994, 01.11.1994 по 09.12.1999, таким чином визначивши зазначені періоди спірними.

Однак, відповідно до розрахунку стажу, проведеного відповідачем2 (а.с.25), до страхового стажу ОСОБА_1 зараховано періоди його трудової діяльності, починаючи з 01.01.1998.

Таким чином, період з 01.01.1998 по 09.12.1999 не є спірним в межах даної справи.

Отже, з врахуванням встановлених обставин справи та досліджених письмових доказів періоди роботи позивача з 26.08.1988 по 30.06.1991, з 20.07.1991 по 22.07.1992, з 11.08.1992 по 17.10.1994, 01.11.1994 по 31.12.1997 підлягають зарахуванню до його страхового стажу.

При цьому з врахуванням вказаних періодів роботи загальний страховий стаж позивача станом на 11.10.2017 є достатнім для призначення пенсії за вислугу років відповідно до вимог статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Суд не приймає до уваги твердження відповідача2 про те, що станом на дату звернення позивача із заявою про призначення пенсії неможливо визначити, чи він працює, оскільки вказана обставина не впливає саме на призначення пенсії.

Крім того, суд враховує, що відповідно до частини четвертої статті 7 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» внутрішньо переміщена особа, яка не мала можливості припинити трудовий договір (інший вид зайнятості) відповідно до пункту 1 статті 36, статей 38, 39 Кодексу законів про працю України у зв`язку з неможливістю продовження роботи за таким трудовим договором (іншого виду зайнятості) за попереднім місцем проживання, для набуття статусу безробітного та отримання допомоги по безробіттю і соціальних послуг за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням на випадок безробіття має право припинити такий трудовий договір в односторонньому порядку, подавши до центру зайнятості за місцем проживання внутрішньо переміщеної особи заяву на ім`я роботодавця про припинення трудового договору.

Датою припинення трудового договору є день, наступний за днем подання такої заяви.

В силу вимог пункту 5-2 розділу ХІ Закону України «Про зайнятість населення» для отримання статусу безробітного внутрішньо переміщені особи, а також особи, які перебувають на територіях, на яких ведуться бойові дії, у яких не розірвані трудові договори з роботодавцем, подають особисто під час безпосереднього відвідування або в електронній формі за допомогою засобів Єдиного державного веб-порталу електронних послуг, веб-порталу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції або за допомогою засобів телекомунікаційного зв`язку до територіального органу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, заяву на ім`я роботодавця про припинення трудового договору на підставі пункту 1 частини першої статті 36 або статей 38, 39 Кодексу законів про працю України за формою, визначеною центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, про що повідомляються роботодавець (будь-якими засобами комунікації, у тому числі електронними), територіальний орган центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, та територіальний орган Пенсійного фонду України. Положення цього абзацу не поширюються на припинення трудових договорів із керівниками підприємств, установ, організацій всіх форм власності, а також особами, які обіймають виборні посади. У разі якщо у таких осіб не припинені трудові договори з роботодавцем, який перебуває на непідконтрольній території або щодо якого відсутня інформація про місце перебування, заява зберігається у територіальному органі центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, на підконтрольній території до моменту деокупації (розблокування) відповідних територій, після чого протягом 7 календарних днів повідомляється роботодавець (будь-якими засобами комунікації, у тому числі електронними).

Позивач подав до Ковельського міськрайонного центру зайнятості заяву від 05.07.2022 про припинення трудових відносин з 06.07.2022 з ТзОВ «Об`єднане господарство залізничного транспорту» за згодою сторін на підставі ч.1 ст.36 КЗпП України (а.с.23), отже вважається таким, що звільнений з роботи.

Водночас суд враховує, що з огляду на факт переміщення позивача зі свого постійного місця проживання, яке на даний час знаходиться в окупації, він не може підтвердити свій стаж роботи показаннями двох свідків.

При вирішені цього спору суд керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

За юридичною позицією Конституційного Суду України верховенство права - це панування права в суспільстві; верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо; всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України; справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права; у сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом, цілях законодавця і засобах, що обираються для їх досягнення (підпункт 4.1 пункту 4 мотивувальної частини Рішення від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004).

Конституційний Суд України в абзаці другому пункту 4 мотивувальної частини Рішення від 11 жовтня 2005 року №8-рп/2005 зазначив, що діяльність правотворчих і правозастосовчих органів держави має здійснюватися за принципами справедливості, гуманізму, верховенства і прямої дії норм конституції України, а повноваження - у встановлених Основним Законом України межах і відповідно до законів.

Конституційний Суд України у Рішенні від 29 червня 2010 року № 17-рп/2010 вказав, що одним із елементів конституційного принципу верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями; обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дадуть змогу особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини).

Відповідно до частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Враховуючи факт переміщення позивача з території України, яка перебуває під окупацією, та неможливістю забезпечити подання усіх визначених законодавством документів для призначення пенсії, суд вважає, що відповідач2 при прийнятті спірного рішення діяв необґрунтовано, тобто без урахування усіх обставин, що мають значення для його прийняття, та непропорційно, чим не дотримався необхідного балансу між несприятливими наслідками у вигляді порушення права позивача на пенсію та цілями, для досягнення яких спірне рішення було спрямоване.

Вирішуючи даний спір, суд зазначає, що обставини, які підлягали встановленню судом у даній справі і доказуванню, значно віддалені у часі, та враховує відсутність вини позивача у неможливості подання повного об`єму необхідних для реалізації його прав документів.

Повноваження суду при вирішенні справи визначені статтею 245 КАС України. Як встановлено частиною другою вказаної статті, у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (частина перша статті 2 КАС України).

Відповідно до частини другої статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Суд зазначає, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту прав чи інтересів підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. The United Kingdom) Європейський суд з прав людини виснував, що зазначена норма Конвенції гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені у правовій системі тієї чи іншої країни. Отже, ефективний засіб правового захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення саме порушеного права особи, яка звернулася за судовим захистом.

Слід зазначити, що спосіб захисту порушеного права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду. Застосування будь-якого способу захисту порушеного права чи інтересу має бути об`єктивно виправданим і обґрунтованим, належним та ефективним. Ефективність позовної вимоги має оцінюватися, виходячи з обставин справи та залежно від того, чи призведе задоволення такої вимоги до дійсного захисту інтересу позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту.

З урахуванням встановлених обставин справи, наведених норм чинного законодавства України, виходячи із наданих частиною другою статті 245 КАС України повноважень, суд у даній справі дійшов висновку, що належним та ефективним способом захисту прав позивача є прийняття судом рішення про визнання протиправним та скасування рішення ГУ ПФУ в Рівненській області від 11.10.2022 №75 щодо відмови позивачу у призначенні пенсії, зобов`язання ГУ ПФУ у Волинській області зарахувати до його страхового стажу роботу періоди з 26.08.1988 по 30.06.1991, з 20.07.1991 по 22.07.1992, з 11.08.1992 по 17.10.1994, 01.11.1994 по 31.12.1997, та призначити пенсію за вислугу років відповідно до статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з 03.10.2022.

Згідно із частиною першою статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Отже, на користь позивача необхідно стягнути за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ПФУ в Рівненській області судовий збір в розмірі 992,40 грн, сплачений згідно з квитанцією (а.с.3).

Керуючись статтями 243-246 Кодексу адміністративного судочинства України, на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», Закону України «Про пенсійне забезпечення», суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області від 11.10.2022 №75 про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 .

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди роботи з 26.08.1988 по 30.06.1991, з 20.07.1991 по 22.07.1992, з 11.08.1992 по 17.10.1994, 01.11.1994 по 31.12.1997 та призначити ОСОБА_1 з 03.10.2022 пенсію за вислугу років відповідно до статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Рівненській судовий збір у розмірі 992,40 грн (дев`ятсот дев`яносто дві грн 40 коп.).

Рішення набирає законної сили в порядку та строки, визначені статтею 255 КАС України, та може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_6 );

Відповідач1: Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області (43026, Волинська обл., м.Луцьк, вул.Кравчука, 22-В, ідентифікаційний код 13358826);

Відповідач2: Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (33028, Рівненська обл., м.Рівне, вул.Борисенка Олександра, 7, ідентифікаційний код 21084076).

Головуючий-суддя Н.Б.Плахтій