Справа № 160/17051/22
Суддя: Кальник Віталій Валерійович
Дата ухвалення: 2023-02-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кальника В.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до відповідача 1 Територіального підрозділу Державної міграційної служби Заводського районного відділу м. Дніпродзержинська, відповідача 2 Головного управління Державної міграційної служби у Дніпропетровській області про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії, -
28 жовтня 2022 року ОСОБА_1 звернулась до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Заводського відділу у м. Кам`янському Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, в якому позивач просить суд:
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 02.11.2022 року відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що вона 04.07.2021 приїхала з російської федерації проживати в Україну. 20.08.2021 року зареєструвала шлюб із своїм теперішнім чоловіком ОСОБА_2 15.09.2021 року позивач у відповідача отримала посвідку на тимчасове проживання № НОМЕР_2 , строк дії якої був до 01.09.2022 року. 29.07.2022 року позивач особисто до закінчення строку дії чинної посвідки звернулась до відповідача з метою подовження строку дії (обміну) посвідки на тимчасове проживання. Позивач вказує, що її заяву прийняли, посвідку відібрали та відправили в банк для сплати державного мита, вартості адміністративних послуг та адміністративний збір за оформлення або обмін посвідки на тимчасове проживання що і було зроблено позивачем. Після повернення із банка, співробітники Державної міграційної служби Заводського районного повідомили позивача про те, що зараз посвідки на тимчасове проживання не подовжуються з причини війни в країні, на питання ОСОБА_1 , що їй робити в такій ситуації, відповіли в усній формі, що все буде добре, штрафів не буде, та позивача повідомлять, коли документи будуть прийматись. Зауважує, що 20.10.2022 року позивачу зателефонували співробітники цієї служби та повідомили про те, що позивачу необхідно з`явитись до Територіального підрозділу Державної міграційної служби Заводського районного відділу. Проте після прибуття позивача до установи, їй було повідомлено, що вона порушила строки подачі документів на подовження посвідки та на її ім`я було виписано постанову про накладення адміністративного стягнення, в якій вказано, що позивач ухиляється від виїзду з України та мешкає без документів на право проживання в Україні, та винесене рішення про примусове повернення позивача до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства. Проте позивач вважає, що вона не ухилялась від виїзду з України та до цього часу їй не повідомлялось, що вона має виїхати, і які дії вона повинна зробити. Зауважує, що вона знаходиться у зареєстрованому шлюбі з громадянином України, а отже має законні підстави на продовження строку дії посвідки (обмін) на тимчасове проживання. Отже, на думку позивача, відповідач допустив протиправну бездіяльність відносно неї, не обмінюючи посвідку на тимчасове проживання, чим наражає її життя на небезпеку та порушує її права відповідно до ст.ст. 21, 27 Конституції України.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 02.11.2022 року відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09.11.2022 року заяву ОСОБА_1 про вжиття заходів забезпечення позову повернуто без розгляду.
02.12.2022 року до суду позивачем подано клопотання про уточнення позовних вимог, в якому позовні вимоги є ідентичними вимогам позову від 28.10.2022 року.
02.12.2022 року відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому відповідач позовні вимоги не визнав та просив суд відмовити в задоволенні позову. Вказав, що у липні 2022 року позивач звернулась до відповідача 1 для отримання консультації з питань обміну посвідки на тимчасове проживання в Україні у зв`язку із закінченням терміну дії посвідки. Співробітниками відділу було переглянуто пакет документів, наданих позивачем, та відповідно до п.21 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання від 25.04.2018 року №322, ними виявлено факт подання позивачем документів не в повному обсязі, у зв`язку з чим позивача було проінформовано про відмову в прийнятті документів із зазначенням підстав такої відмови. Також відповідач 1 зауважив, що формування та реєстрації заяви-анкети, яке здійснюється із застосуванням засобів Реєстру, не відбувалося, відповідно і розгляду заяви-анкети позивача не здійснювалось, а отже, будь-яких рішень або дій за результатом розгляду заяви-анкети не приймалось, а тому, відсутні підстави для повторного розгляду її заяви по суті.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29.12.2022 року відмовлено в задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову.
Розгляд адміністративної справи за позовом ОСОБА_1 до відповідача 1 Територіального підрозділу Державної міграційної служби Заводського районного відділу м. Дніпродзержинська продовжено в частині позовних вимог про:
Відповідач 2 заяви про визнання позову чи відзив на позовну заяву в строки, передбачені статтею 261 Кодексу адміністративного судочинства України, до суду не надав.
Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується адміністративний позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.
Судом з матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 04.07.2021 року приїхала з російської федерації в Україну. Паспорт № НОМЕР_3 виданий 31.08.2018 року, терміном дії до 31.08.2028 року.
15.09.2021 року ОСОБА_1 у Територіальному підрозділу Державної міграційної служби Заводського районного відділу м. Дніпродзержинська отримала посвідку на тимчасове проживання № НОМЕР_4 , виданою ГУ ДМС у Дніпропетровській області, строк дії якої закінчився 01.09.2022 року та з 09.09.2022 року позивач продовжує проживати на території України за адресою: АДРЕСА_2 .
Як зазначає позивач, вона 29.07.2022 року особисто звернулась до відповідача 1 з заявою з метою подовження строку дії (обміну) посвідки на тимчасове проживання, проте відповідач 1 допустив протиправну бездіяльність стосовно позивача, яка виразилась у не здійсненні розгляду її заяви від 29.07.2022 року по суті.
Не погоджуючись з бездіяльністю відповідача 1 щодо розгляду заяви від 29.07.2022, позивач звернулась з відповідним позовом до суду.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до пунктів 1, 2, 3 Положення про Державну міграційної служби затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 серпня 2014 року № 360, Державна міграційна служба України (ДМС) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ і який реалізує державну політику у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.
Державна міграційна служба у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства.
Основними завданнями Державної міграційної служби є: 1) реалізація державної політики у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів; 2) внесення на розгляд Міністра внутрішніх справ пропозицій щодо забезпечення формування державної політики у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.
Відповідно до підпункту 9 пункту 4 Положення, Державна міграційна служба відповідно до покладених на неї завдань: приймає рішення про продовження (скорочення) строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, про добровільне повернення або примусове повернення іноземців та осіб без громадянства до країн їх громадянської належності або країн походження, звертається до судів з позовами про примусове видворення іноземців та осіб без громадянства, здійснює заходи, пов`язані з примусовим видворенням іноземців та осіб без громадянства з України.
Згідно із частиною першою статті 33 Конституції України, кожному хто на законних підставах перебуває на території України, гарантуються свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Статтею 26 Конституції України визначено, що іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.
Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22 вересня 2011 №3773-VI (далі Закон №3773-VI) визначає правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 1 Закону №3773-VI, возз`єднання сім`ї це в`їзд та тимчасове або постійне проживання в Україні членів сім`ї іноземця або особи без громадянства, які проживають в Україні на законних підставах та можуть підтвердити відповідними документами наявність достатнього фінансового забезпечення для утримання членів сім`ї в Україні, з метою спільного проживання сім`ї незалежно від того, коли виникли сімейні відносини до чи після прибуття іноземця або особи без громадянства до України.
Пунктом 7 частини першої статті 1 Закону №3773-VI встановлено, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, - іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в`їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території, або тимчасово перебувають в Україні.
Відповідно до пункту 14 статті 1 Закону №3773-VI, нелегальний мігрант - іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеною їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України.
Частиною третьою статті 3 Закону №3773-VI встановлено, що іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.
Відповідно до частин першої та третьої статті 9 Закону №3773-VI, іноземці та особи без громадянства в`їжджають в Україну за наявності визначеного цим Законом чи міжнародним договором України паспортного документа та одержаної у встановленому порядку візи, якщо інше не передбачено законодавством чи міжнародними договорами України. Це правило не поширюється на іноземців та осіб без громадянства, які перетинають державний кордон України з метою визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового або тимчасового захисту чи отримання притулку. Строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.
Згідно з частиною першою статті 15 Закону № 3773-VI, в`їзд в Україну та виїзд з України здійснюється іноземців та осіб без громадянства, які перебувають у шлюбі з громадянами України, - за паспортним документом та посвідкою на тимчасове проживання.
Посвідка на тимчасове проживання - документ, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує законні підстави для тимчасового проживання в Україні (пункт 18 частини першої статті 1 Закону № 3773-VI).
Відповідно до частини чотирнадцятої статті 4 Закону № 3773-VI, іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну з метою возз`єднання сім`ї з особами, які є громадянами України, або під час перебування на законних підставах на території України у випадках, зазначених у частинах третій тринадцятій цієї статті, уклали шлюб з громадянами України та отримали посвідку на тимчасове проживання, вважаються такими, які на законних підставах перебувають на території України на період до отримання посвідки на постійне проживання чи набуття громадянства України.
Згідно з частиною чотирнадцятою статті 5 Закону №3773-VI, підставою для видачі посвідки на тимчасове проживання у випадку, передбаченому частиною чотирнадцятою статті 4 цього Закону, є заява іноземця або особи без громадянства і документ, що підтверджує факт перебування у шлюбі з громадянином України, дійсний поліс медичного страхування.
Строк дії посвідки на тимчасове проживання для відповідних категорій іноземців та осіб без громадянства у випадку, визначеному частиною чотирнадцятою статті 4 Закону № 3773-VI становить один рік. Строк дії посвідки на тимчасове проживання може бути продовжено необмежену кількість разів, за наявності підстав, передбачених законом.
Отже, наведені норми Закону №3773-VI передбачають право для перебування іноземців та осіб без громадянства на території України з метою возз`єднання сім`ї за наявності укладеного шлюбу з громадянином України та посвідки на тимчасове проживання.
При цьому, приписами чинного законодавства встановлено чіткий порядок дій органу міграційної служби щодо розгляду поданих заяв іноземцями та особами без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, для оформлення посвідок.
Частиною першою статті 26 №3773-VI передбачено, що іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції.
Відповідно до частини другої статті 26 Закону № 3773-VI, рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частині першій цієї статті, може супроводжуватися забороною щодо подальшого в`їзду в Україну строком на три роки. Строк заборони щодо подальшого в`їзду в Україну обчислюється з дня винесення такого рішення.
Відповідно, Постановою Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2018 року № 322 затверджено Порядок оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання (далі Порядок №322), відповідно до пункту 1 якого посвідка на тимчасове проживання є документом, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує законні підстави для тимчасового проживання в Україні.
Відповідно до пункту 7 Порядку № 322, обмін посвідки здійснюється у разі: 1) зміни інформації, внесеної до посвідки; 2) виявлення помилки в інформації, внесеній до посвідки; 3) закінчення строку дії посвідки; 4) непридатності посвідки для подальшого використання.
Згідно із пунктом 19 Порядку № 322, у разі закінчення строку дії посвідки документи для її обміну можуть бути подані не пізніше ніж за 15 робочих днів до дати закінчення строку її дії. У такому випадку посвідка, що підлягає обміну, після прийому документів повертається особі та здається нею під час отримання нової посвідки.
Відповідно до пункту 21 Порядку № 322, працівник територіального органу/територіального підрозділу ДМС, уповноваженого суб`єкта під час приймання документів від іноземця або особи без громадянства перевіряє повноту поданих іноземцем або особою без громадянства документів, зазначених у пунктах 32,33 і 39 цього Порядку, відповідність їх оформлення вимогам законодавства, своєчасність їх подання, наявність підстав для оформлення та видачі посвідки, наявність відмітки про перетинання державного кордону чи продовження строку перебування або наявність документа, що підтверджує законність перебування іноземця або особи без громадянства в Україні, звіряє відомості про іноземця або особу без громадянства, зазначені в паспортному документі іноземця або документі, що посвідчує особу без громадянства, з даними, що містяться в заяві-анкеті. У разі виявлення факту подання документів не в повному обсязі або подання документів, оформлення яких не відповідає вимогам законодавства, територіальний орган/територіальний підрозділ ДМС, уповноважений суб`єкт інформують іноземця або особу без громадянства про відмову в прийнятті документів із зазначенням підстав такої відмови. За бажанням іноземця або особи без громадянства відмованадається у письмовій формі. Іноземець або особа без громадянства мають право повторно звернутися до територіального органу/територіального підрозділу ДМС, уповноваженого суб`єкта в разі зміни або усунення обставин, у зв`язку з якими їм було відмовлено в прийнятті документів, за умови дотримання строків, визначених пунктами 17 і 19 цього Порядку.
Пунктом 22 Порядку встановлено, що у разі відповідності поданих документів вимогам цього Порядку, працівник територіального органу/територіального підрозділу ДМС, уповноваженого суб`єкта з використанням електронного цифрового підпису та із застосуванням засобів Реєстру формує заяву-анкету (в тому числі здійснює отримання біометричних даних, параметрів). Реєстрація заяви-анкети здійснюється із застосуванням засобів Реєстру під час її формування.
Відповідно до положень пунктів 53-59 Порядку № 322, видача іноземцеві або особі без громадянства посвідки здійснюється територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС, уповноваженим суб`єктом, який прийняв документи для її оформлення (у тому числі замість втраченої або викраденої), обміну.
Пунктом 67 Порядку № 322, передбачено, що після закінчення строку дії посвідки іноземець та особа без громадянства зобов`язані в семиденний строк знятися з реєстрації місця проживання та виїхати за межі України. При цьому посвідка здається до територіального органу/територіального підрозділу ДМС.
Відповідно до підпункту 7 пункту 71 Порядку №322, посвідка вилучається, визнається недійсною та знищується у разі закінчення строку її дії або прийняття рішення про обмін посвідки до закінчення строку її дії.
Таким чином, з аналізу наведених норм вбачається, що після закінчення строку дії посвідка на тимчасове проживання в Україні підлягає обміну, для чого іноземцю необхідно подати до територіального органу ДМС відповідну заяву та документи у строк не пізніше ніж за 15 робочих днів до дати закінчення строку дії посвідки, або після закінчення строку дії посвідки в семиденний строк знятися з реєстрації місця проживання та виїхати за межі України, здавши посвідку до територіального органу/територіального підрозділу ДМС.
Як встановлено судом, позивач документована посвідкою на тимчасове проживання в Україні № НОМЕР_4 від 15.09.2021 року, термін дії посвідки до 01.09.2022 року. Таким чином, позивач зобов`язана була подати відповідну заяву та документи у строк не пізніше ніж за 15 робочих днів до дати закінчення строку дії посвідки, або після закінчення строку дії посвідки в семиденний строк знятися з реєстрації місця проживання та виїхати за межі України, здавши посвідку до територіального органу/територіального підрозділу ДМС.
Матеріали справи не містять, а позивачем не було надано жодних належних та допустимих доказів того, що вона звернулась до відповідача 1 із відповідною заявою та документами з метою подовження строку дії (обміну) посвідки на тимчасове проживання.
В матеріалах справи відсутні докази формування та реєстрації заяви-анкети, яке здійснюється із застосуванням засобів Реєстру, як наслідок, суд приходить до висновку, що розгляд заяви-анкети здійснюватись не був повинен.
Враховуючи встановлені обставини, оскільки позивачем під час судового розгляду справи не доведено факт звернення її до Територіального підрозділу Державної міграційної служби Заводського районного відділу м. Дніпродзержинська із відповідною заявою про обмін посвідки на тимчасове проживання, суд відмовляє в задоволенні вимог про визнання протиправною бездіяльності Територіального підрозділу Державної міграційної служби Заводського районного відділу м. Дніпродзержинськ щодо здійснення розгляду по суті заяви від 29.07.2022 року.
Як наслідок, також відсутні підстави для зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивача про обмін посвідки на тимчасове проживання по суті, з огляду на похідний характер такої позовної вимоги.
Решта доводів висновків суду по суті спору не спростовують.
Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені судом, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
При цьому суд враховує положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
Зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Згідно із ст.72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
За вимогами ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин. Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.
Виходячи із заявлених позовних вимог, аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню.
Відповідно до вимог ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України, питання щодо розподілу судових витрат судом не вирішується.
Керуючись ст. ст. 139, 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -
В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до відповідача 1 Територіального підрозділу Державної міграційної служби Заводського районного відділу м. Дніпродзержинська, відповідача 2 Головного управління Державної міграційної служби у Дніпропетровській області про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в порядку та у строки, встановлені ст. ст. 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.В. Кальник