Справа № 580/3576/22
Суддя: Василь ГАВРИЛЮК
Дата ухвалення: 2023-02-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2023 року справа № 580/3576/22

м. Черкаси

Черкаський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Гаврилюка В.О.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,

встановив:

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) подав позов до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (далі відповідач-1), в якому просить:

- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо відмови ОСОБА_1 в призначенні пенсії за віком відповідно до ст. 26 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування починаючи з моменту звернення, а саме з 20.05.2022 року;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві призначити пенсію ОСОБА_1 за віком відповідно до ст. 26 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування починаючи з моменту звернення, а саме з 20.05.2022 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що має достатній стаж для призначення пенсії за віком і така пенсія в Україні йому раніше не призначалася, сам він переїхав з Російської федерації до України та бажає отримувати пенсію відповідно до Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення.

У травні 2022 року позивач звернувся до Головного управління із заявою щодо призначення пенсії за віком, однак відповідач відмовив у такому призначенні.

Ухвалою судді Черкаського окружного адміністративного суду від 19.08.2022 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у адміністративній справі, вирішено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому проваджені).

22.09.2022 від представника Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві до суду надійшов письмовий відзив відповідача на адміністративний позов, в якому просив в задоволенні позову відмовити повністю, зазначивши при цьому, що рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області від 27.05.2022 № 89 позивачу відмовлено у призначенні пенсії за віком відповідно до Закону № 1058, оскільки відповідно до запису № 34 трудової книжки, позивач звільнений з роботи в російській федерації за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію, однак відомості про припинення пенсійної виплати в рф відсутні. Вказано, що згідно ст. 7 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992, при переселенні пенсіонера в межах держав - учасниць Угоди виплата пенсії за попереднім місцем проживання припиняється, якщо пенсія того ж виду передбачена законодавством держави за новим місцем проживання пенсіонера.

Ухвалою суду від 11.11.2022 залучено до участі у даній справі в якості співвідповідача Головне управління Пенсійного фонду України в Черкаській області (далі відповідач-2).

28.11.2022 від представника Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області до суду надійшов письмовий відзив на адміністративний позов, в якому просив в задоволенні позову відмовити повністю, зазначивши при цьому, що у Головного управління є всі об`єктивні підстави вважати, що позивачу призначена та виплачується пенсія за віком в рф. Вказано, що пенсія позивачу може бути призначена в Україні лише після припинення виплати пенсії в рф, що повинно підтверджуватись відповідними документами, однак будь яких підтверджень припинення виплати пенсії в рф позивачем не надано. Звернуто увагу суду на те, що обов`язок витребовувати такі документи на територіальні органи Пенсійного фонду України не покладені.

Розгляд справи по суті відповідно до частини 3 статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) розпочато через п`ятнадцять днів з дня відкриття провадження у справі.

Розглянувши матеріали адміністративної справи, повно, всебічно, об`єктивно дослідивши надані у справі докази, надавши їм юридичну оцінку, суд встановив наступне.

Відповідно до посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 , виданої 22.04.2014, ОСОБА_1 є громадянином російської федерації, ІНФОРМАЦІЯ_1

20.05.2022 позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві із заявою щодо призначення пенсії за віком відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області від 27.05.2022 № 89 відмовлено у призначенні пенсії за віком відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, та зазначено, що відповідно до запису № 34 трудової книжки, позивач звільнений згідно п. 3 ст. 77 Трудового кодексу російської федерації за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію. Вказано, що згідно ст. 7 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992, при переселенні пенсіонера в межах держав - учасниць Угоди виплата пенсії за попереднім місцем проживання припиняється, якщо пенсія того ж виду передбачена законодавством держави за новим місцем проживання пенсіонера, однак відомості про припинення пенсійної виплати в рф відсутні.

Листом від 01.06.2022 № 2600-0208-8/59391 Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві повідомило позивача про відмову у призначенні пенсії за віком відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування із вказаних у рішенні від 27.05.2022 № 89 підстав.

Дії Головного управління щодо відмови в призначенні пенсії за віком позивач вважає протиправними, а тому за захистом своїх прав, свобод та інтересів звернувся до суду з даним позовом.

Під час вирішення спору по суті суд зазначає, що відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Нормами статті 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Відповідно до ст. 26 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування (далі Закон № 1058), особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 4 Закону № 1058, законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, цього Закону, законів України Про недержавне пенсійне забезпечення, Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб, міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (далі - закони про пенсійне забезпечення), а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні.

Якщо міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші норми, ніж ті, що передбачені законодавством України про пенсійне забезпечення, то застосовуються норми міжнародного договору.

13.03.1992 набула чинності Угода про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 (далі - Угода), відповідно до статті 1 якої пенсійне забезпечення громадян держав-учасниць Угоди здійснюються згідно з законодавством держави, на території якої вони проживають.

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 6 Угоди для встановлення права на пенсію, в тому числі пенсію на пільгових умовах і за вислугу років, громадянам держав - учасниць Угоди враховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР за час до набуття чинності цією Угодою. Обчислення пенсій проводиться з заробітку (доходу) за періоди роботи, які зараховуються до трудового стажу.

Згідно ст. 7 Угоди при переселенні пенсіонера в межах держав - учасниць Угоди виплата пенсії за попереднім місцем проживання припиняється, якщо пенсія того ж виду передбачена законодавством держави за новим місцем проживання пенсіонера.

Розмір пенсії переглядається відповідно до законодавства держави - учасниці Угоди за новим місцем проживання пенсіонера з дотриманням умов, передбачених пунктом 3 статті 6 цієї Угоди.

Аналіз вказаних положень Угоди вказує на право особи на пенсію за віком в Україні і у випадку набуття нею трудового стажу на території будь-якої з держав - учасниць Угоди, зокрема російської федерації. Разом з тим, за змістом ст. 7 Угоди право на отримання пенсії передбачене виключно в одній із країн держав - учасниць Угоди, оскільки при переселенні пенсіонера виплата пенсії за попереднім місцем проживання припиняється, якщо пенсія того ж виду передбачена законодавством держави за новим місцем проживання пенсіонера. Таким чином, у разі отримання особою у російській федерації пенсії, при переселенні такої особи до України, виплата пенсії у російській федерації має бути припинена.

Суд встановив, що відповідно до запису № 34 вкладення до трудової книжки серії НОМЕР_2 , позивач згідно наказу № 058 від 13.04.2012 звільнений із ГУП КК Камчаттрансфлот згідно п. 3 ст. 77 Трудового кодексу російської федерації за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію.

Крім того, суд врахував, що серед підстав позову позивачем зазначено, що у зв`язку з військовою агресію російської федерації та оголошенням військового стану позивач не може перетинати кордон до російської федерації для отримання пенсії, а картки держави агресора на території України не працюють, в зв`язку із чим фактично позивач не отримує пенсію, а після закінчення військового стану та можливості направлення відповідачем запиту до пенсійного фонду російської федерації щодо бажання отримувати пенсію на території України позивачем пенсійний фонд російської федерації закриє пенсійну справу.

Беручи до уваги встановлені відомості трудової книжки та вищевказані доводи позивача, у суду є об`єктивні підстави вважати, що позивачеві призначена та продовжує нараховуватися пенсія в рф. При цьому жодних доказів припинення нарахування пенсійних виплат в рф позивачем не надано ні до пенсійного органу, під час його звернення із заявою про призначення пенсії, ні до матеріалів даної справи.

Суд зазначає, що отримання особою пенсій одночасно у двох різних державах - учасницях Угоди суперечить принципам пенсійного забезпечення, встановленим Угодою. Таким чином, за відсутності відомостей про припинення нарахування позивачу пенсійних виплат в рф, суд доходить висновку, що оскаржувані дії відповідача щодо відмови у призначенні пенсії не містять ознак протиправності та вчинені у відповідності до вимог Закону.

Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 6 Угоди обчислення пенсій проводиться з заробітку (доходу) за періоди роботи, які зараховуються до трудового стажу. Натомість позивачем не було надано а ні до пенсійного органу, а ні до суду жодних відомостей про заробітну плату позивача за періоди роботи позивача.

Підсумовуючи наведене, беручи до уваги, відсутність відомостей про припинення нарахування позивачу пенсійних виплат в рф, а також не подання позивачем відомостей про заробітну плату за періоди його роботи, суд доходить висновку про відсутність підстав для зобов`язання відповідача призначити позивачу пенсію за віком.

Згідно частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. При цьому в силу положень частини 2 статті 77 вказаного кодексу, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

За вказаних обставин, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що викладені в позовній заяві доводи позивача є необґрунтованими, а вимоги такими, в задоволенні яких слід відмовити.

Під час вирішення питання про розподіл судових витрат, суд враховує таке.

Згідно статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Відповідно до частини 1 статті 139 вказаного Кодексу при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Зважаючи на те, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню, то підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 9, 14, 73-77, 139, 242 246, 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

У задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Розподіл судових витрат не здійснювати.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга може бути подана до Шостого апеляційного адміністративного суду у строк, встановлений статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України з урахуванням вимог пункту 3 розділу VI Прикінцеві положення цього Кодексу.

Учасники справи:

1) позивач ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 );

2) відповідач-1 Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві (03056, м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, 16, );

3) відповідач-2 Головне управління Пенсійного фонду України в Черкаській області (18000, м. Черкаси, вул. Смілянська, 23, ).

Рішення складене у повному обсязі та підписане 24.02.2023.

Суддя Василь ГАВРИЛЮК