Справа № 460/7533/22
Суддя: Коваль Роман Йосипович
Дата ухвалення: 2023-02-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2023 рокуЛьвівСправа № 460/7533/22 пров. № А/857/15782/22

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Коваля Р. Й.,

суддів Гуляка В. В.,

Ільчишин Н. В.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 19 серпня 2022 року (прийняте за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у м. Рівному суддею Дуляницькою С. М.) у справі 460/7533/22 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини про зобов`язання вчинення дій,

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2022 року ОСОБА_1 (далі також - позивач) звернувся до Рівненського окружного адміністративного суду із вказаним позовом та просив:

- визнати дії Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини (далі також відповідач) щодо відмови у зверненні з Конституційним поданням про відповідність Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» статтям 22, 64 Конституції України, у частині не виділення видатків для реалізації абзацу п`ятого частини другої статті 32 Закону України Про статус громадян які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи протиправними;

- зобов`язати відповідача звернутись з Конституційним поданням про відповідність Закону України Про Державний бюджет України на 2021 рік статтям 22, 64 Конституції України, у частині не виділення видатків для реалізації абзацу п`ятого частини другої статті 32 Закону України Про статус громадян які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що Уповноважений Верховної Ради України з прав людини не виконав у ході розгляду його звернення від 31.03.2021 вимог пункту 3 частини першої статті 13 Закону України «Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини», а тому вважає, що його права підлягають захисту шляхом зобов`язання Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини звернутися з Конституційним поданням про відповідність Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» статтям 22, 64 Конституції України, у частині не виділення видатків для реалізації абзацу п`ятого частини другої статті 32 Закону України «Про статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 19 серпня 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із цим рішенням, його оскаржив ОСОБА_1 , який вважає, що оскаржуване рішення прийняте з порушенням норм матеріального права. Тому просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує загалом тими ж доводами, що й вимоги позовної зави.

Уповноваженим Верховної Ради України з прав людини подано відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги - безпідставними. Тому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Вказує, що на попереднє аналогічне звернення позивачу було повідомлено, що з огляду на передбачені Конституцією України і Законом України Про Конституційний Суд України повноваження Суду та відсутність у зверненні відомостей про факти порушення прав з урахуванням фактичних вимог клопотання, підстав для звернення з відповідним конституційним поданням до Суду з порушеного питання немає. З огляду на те, що в черговому зверненні позивача відсутня додаткова інформація, ніж та, що містилася у попередніх зверненнях, підстави для вжиття заходів реагування за його зверненням відсутні. Враховуючи, що заяву позивача розглянуто в рамках дискреційних повноважень відповідача у відповідності до вимог Закону України Про звернення громадян, відповідачем здійснено перевірку всіх обставин, викладених у зверненнях позивача, та надано обґрунтовані відповіді.

ОСОБА_1 подав пояснення на відзив, у якому підтримав вимоги апеляційної скарги із аналогічних підстав; просить апеляційну скаргу задовольнити. Вказує, що кошти на забезпечення житлом чорнобильців не виділяються, незважаючи на те, що статтею 32 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи передбачено відповідні пільги. Згідно з положеннями частини третьої статті 22 Конституції України, при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту і обсягу існуючих прав і свобод. Зазначає, що перебуває в черзі для отримання житла зі своєю сім`єю з 1990 року, є інвалідом 2 групи, інвалідність пов`язана з наслідками аварії на Чорнобильській АЕС; повинен бути забезпечений житлом на протязі року з дня подання заяви. А відтак вважає, що відповідач має звернутися з Конституційним поданням про невідповідність Закону України Про Державний бюджет України на 2021 рік статтям 22, 64 Конституції України.

Відповідно до частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) у зв`язку з розглядом справи у письмовому провадженні фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як встановлено судом, 31.03.2021 позивач направив на адресу Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини звернення, в якому просив звернутися з Конституційним поданням про відповідність Закону України Про Державний бюджет України на 2021 рік статтям 22, 64 Конституції України, у частині не виділення видатків для реалізації абзацу п`ятого частини другої статті 32 Закону України Про статус громадян які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.

На своє звернення отримав відповідь від 16.04.2021 № 10741.4/Т-5586.3/21/24.1, якою повідомлено, зокрема, таке: …З огляду на те, що у Вашому черговому зверненні відсутня додаткова інформація, ніж та, що містилася в попередніх зверненнях, повідомляю, що підстави для вжиття заходів реагування за Вашим зверненням відсутні.

Не погоджуючись з такою відмовою, позивач звернувся до суду з цим адміністративним позовом.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено наявності порушеного права, яке підлягає захисту. А зобов`язання Уповноваженого звернутися з Конституційним поданням про відповідність Закону України Про Державний бюджет України на 2021 рік статтям 22, 64 Конституції України у частині не виділення видатків для реалізації абзацу п`ятого частини другої статті 32 Закону України Про статус громадян які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи буде втручанням у дискреційні повноваження Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Закон України «Про звернення громадян» від 2 жовтня 1996 року № 393/96-ВР (далі - Закон № 393/96-ВР), регулює питання практичної реалізації громадянами України наданого їм Конституцією України права вносити в органи державної влади, об`єднання громадян відповідно до їх статуту пропозиції про поліпшення їх діяльності, викривати недоліки в роботі, оскаржувати дії посадових осіб, державних і громадських органів. Закон забезпечує громадянам України можливості для участі в управлінні державними і громадськими справами, для впливу на поліпшення роботи органів державної влади і місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, для відстоювання своїх прав і законних інтересів та відновлення їх у разі порушення.

Частиною першою статті 1 Закону № 393/96-ВР визначено, що громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Відповідно до приписів статті 3 Закону № 393/96-ВР під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги.

Стаття 19 Закону № 393/96-ВР передбачає, що органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об`єднання громадян, засоби масової інформації, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов`язані:

об`єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги;

у разі прийняття рішення про обмеження доступу громадянина до відповідної інформації при розгляді заяви чи скарги скласти про це мотивовану постанову;

на прохання громадянина запрошувати його на засідання відповідного органу, що розглядає його заяву чи скаргу;

скасовувати або змінювати оскаржувані рішення у випадках, передбачених законодавством України, якщо вони не відповідають закону або іншим нормативним актам, невідкладно вживати заходів до припинення неправомірних дій, виявляти, усувати причини та умови, які сприяли порушенням;

забезпечувати поновлення порушених прав, реальне виконання прийнятих у зв`язку з заявою чи скаргою рішень;

письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення;

вживати заходів щодо відшкодування у встановленому законом порядку матеріальних збитків, якщо їх було завдано громадянину в результаті ущемлення його прав чи законних інтересів, вирішувати питання про відповідальність осіб, з вини яких було допущено порушення, а також на прохання громадянина не пізніш як у місячний термін довести прийняте рішення до відома органу місцевого самоврядування, трудового колективу чи об`єднання громадян за місцем проживання громадянина;

у разі визнання заяви чи скарги необґрунтованою роз`яснити порядок оскарження прийнятого за нею рішення;

не допускати безпідставної передачі розгляду заяв чи скарг іншим органам;

особисто організовувати та перевіряти стан розгляду заяв чи скарг громадян, вживати заходів до усунення причин, що їх породжують, систематично аналізувати та інформувати населення про хід цієї роботи.

Як видно з матеріалів справи, відповідач розглянув звернення позивача та надав на нього розгорнуту відповідь в строки та в порядку, визначеному Законом № 393/96-ВР.

Позивач зазначає. що частина друга статті 32 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» передбачає, що громадяни, які самостійно переселяються або переселилися відповідно до статті 4 цього Закону за направленнями обласних державних адміністрацій, за новим місцем проживання включаються підприємствами, установами та організаціями, де вони працевлаштовані, або місцевими державними адміністраціями, виконавчими органами сільських, селищних, міських рад до окремих від інших категорій списків для позачергового одержання житла без подання документів про здачу приміщення, яке вони займали. При цьому громадяни, які є особами з інвалідністю внаслідок Чорнобильської катастрофи, користуються пільгою, передбаченою пунктом 10 статті 20 цього Закону, незалежно від реєстрації місця проживання.

Абзац п`ятий частини другої статті 32 вказаного Закону передбачає, що органи місцевого самоврядування щорічно виділяють для забезпечення жилою площею вказаних громадян 15 процентів всього збудованого житла (в тому числі підприємствами, установами, організаціями), для чого Кабінет Міністрів України щорічно виділяє обласним державним адміністраціям, на території яких самостійно переселяються громадяни з території радіоактивного забруднення, цільовим призначенням капітальні вкладення відповідно до кількості сімей, що самостійно переселилися.

У Законі про Державний бюджет України на 2021 рік відсутні бюджетні призначення на вказані цілі, що свідчить про звуження змісту та обсягу його прав, а також інших громадян України, якій мають пільги відповідно до Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.

А відтак, Закон України Про Державний бюджет України на 2021 рік не відповідає статтям 22, 64 Конституції України, що є підставою для звернення відповідача з Конституційним поданням.

Тому позивач вважає, що Уповноважений повинен був звернутися з Конституційним поданням, як про це просив позивач у зверненні, проте не зробив цього.

Щодо наведеного колегія суддів зазначає таке.

Згідно зі статтею 101 Конституції України парламентський контроль за додержанням конституційних прав і свобод людини і громадянина здійснює Уповноважений Верховної Ради України з прав людини.

Статтею 1 Закону України Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини від 23.12.1997 № 776/97-ВР (далі - Закон № 776/97-ВР) регламентовано, що парламентський контроль за додержанням конституційних прав і свобод людини і громадянина та захист прав кожного на території України і в межах її юрисдикції на постійній основі здійснює Уповноважений, який у своїй діяльності керується Конституцією України, законами України, чинними міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до статті 3 Закону № 776 метою парламентського контролю, який здійснює Уповноважений, є: 1) захист прав і свобод людини і громадянина, проголошених Конституцією України, законами України та міжнародними договорами України; 2) додержання та повага до прав і свобод людини і громадянина суб`єктами, зазначеними у статті 2 цього Закону; 3) запобігання порушенням прав і свобод людини і громадянина або сприяння їх поновленню; 4) сприяння приведенню законодавства України про права і свободи людини і громадянина у відповідність з Конституцією України, міжнародними стандартами у цій галузі; 5) поліпшення і подальший розвиток міжнародного співробітництва в галузі захисту прав і свобод людини і громадянина; 6) запобігання будь-яким формам дискримінації щодо реалізації людиною своїх прав і свобод; 7) сприяння правовій інформованості населення та захист конфіденційної інформації про особу.

Стаття 4 Закону № 776 передбачає, що Уповноважений здійснює свою діяльність незалежно від інших державних органів та посадових осіб. Діяльність Уповноваженого доповнює існуючі засоби захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина, не відміняє їх і не тягне перегляду компетенції державних органів, які забезпечують захист і поновлення порушених прав і свобод.

А стаття 13 Закону № 776 передбачає, що Уповноважений, зокрема, має право, звертатися до Конституційного Суду України з поданням про відповідність Конституції України законів України та інших правових актів Верховної Ради України, актів Президента України, актів Кабінету Міністрів України, правових актів Верховної Ради Автономної Республіки Крим, які стосуються прав і свобод людини і громадянина.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що звернення з Конституційним поданням є правом, а не обов`язком Уповноваженого і входить до його дискреційних повноважень.

За таких обставин колегія суддів приходить до переконання, що позивачем не доведено факту порушення його права відповідачем; місцевий суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Статтею 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням викладеного, рішення суду першої інстанції є законним, доводи апеляційної скарги зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують, тому підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції відсутні.

Керуючись ст. ст. 229, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 19 серпня 2022 року у справі 460/7533/22 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя Р. Й. Коваль
судді В. В. Гуляк
Н. В. Ільчишин