Справа № 420/5321/22
Суддя: Єщенко О.В.
Дата ухвалення: 2023-02-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 лютого 2023 р.м. ОдесаСправа № 420/5321/22

Місце ухвалення рішення суду 1 інстанції:
м. Одеса;
Дата складання повного тексту рішення суду 1 інстанції:
16.09.2022 року;
Головуючий в 1 інстанції: Бжассо Н.В.

П`ятий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:

Головуючого судді Єщенка О.В.

суддів Крусяна А.В.

Яковлєва О.В.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 16 вересня 2022 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про скасування рішення щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту,-

В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив скасувати рішення Державної міграційної служби України від 09.09.2021 року №300-21 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позову зазначено, що під час звернення за захистом позивач зазначав про неможливість повернутись до країни громадянської належності через можливе переслідування за релігійними поглядами і призов на військову службу в бойових конфліктах, організованих російською федерацією.

З посиланням на наявність обґрунтованих побоювань у разі повернення до країни походження, відсутність бажання скористатись захистом своєї країни, а також наявність ризиків переслідування у разі повернення до країни походження, вважає, що його звернення відповідає всім критеріям, передбаченим пунктами 1, 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Таким чином, рішення відповідача є необ`єктивними та не ґрунтується на законі, а тому підлягає скасуванню в судовому порядку.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 16 вересня 2022 року у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Вирішуючи справу, суд першої інстанції виходив з правомірності та обґрунтованості оспорюваного рішення органу міграційної служби про відмову позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки не знайшли свого підтвердження обставини, передбачені пунктами 1, 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», для визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового чи тимчасового захисту.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, просить скасувати судове рішення та прийняти нове про скасування рішення Державної міграційної служби України від 09.09.2021 року №300-21.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначено, що судом першої інстанції залишено поза увагою не виконання відповідачем під час розгляду звернення заявника за захистом положень пунктів 4.1, 5.1 наказу Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 року №649 та не надано належної правової оцінки тим обставинам, що позивач:

є військовим в запасі, має військову спеціальність, брав участь у воєнних конфліктах;

починаючи з 2016 року та до теперішнього часу являється проповідником (служителем) Свідків Єгови.

Посилаючись на звернення Верховної Ради України до Організацій Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання російської федерації державою-агресором, а також рішення верховного суду російської федерації про ліквідацію релігійної організації Свідків Єгови в росії, апелянт наполягає на повній обґрунтованості своїх вимог, наявності підстав для їх задоволення, незаконності і скасуванні оспорюваного рішення відповідача.

У відзиві на апеляційну скаргу Державна міграційна служба України посилається на необґрунтованість доводів апелянта, правильність висновків суду першої інстанції та відсутність обставин для скасування судового рішення.

Судом першої інстанції з`ясовано та як встановлено під час апеляційного розгляду, ОСОБА_1 є громадянином російської федерації, уродженець м. Рязань та житель м. Мурманськ, за національністю - росіянин, за віросповіданням - починаючи з 2016 року почав дотримуватися на території України канонів релігійної течії «Свідки Ієгови».

31.07.2015 року позивач вибув з країни громадянської належності рейсовим автобусом сполученням Сочі (російська федерація) Одеса (Україна). Державний кордон перетнув легально 01.08.2015 року на підставі закордонного паспорту, який загубив в серпні 2015 року разом із національним паспортом та військовим квитком.

28.12.2015 року позивач звернувся до Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування поданої заяви позивач зазначав, що із телефонного повідомлення своєї матері йому стало відомо про непоодинокі візити за адресою проживання представників воєнкомату з метою призову позивача на проходження військових зборів на невизначений строк. Додавав, що заявник є військовозобов`язаним, військовим у запасі та не підтримує агресію росії проти України та інших країн; перебував у складі спільноти «Майдан Євро Майдан Ато», Моя Україна в соціальних мережах Вконтакті.ру, а також підписаний на українські політичні групи.

Звернення в міграційну службу обумовлено наявністю інформації про можливе незаконне притягнення до кримінальної відповідальності на території громадянської належності за ухилення від військової служби, а також побоюваннями у зв`язку із можливим переслідуванням через свої погляди та поміч волонтерам і мешканцям Донбасу.

12.01.2016 року Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області складено Висновок у справі №2015OD0393 про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Розглянувши вказаний висновок, Головним управлінням ДМС в Одеській області видано наказ від 12.01.2016 року №5, яким відмовлено ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Підставою для відмови в оформленні вказаних матеріалів стала відсутність обставин, передбачених п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 року № 3671-VI.

Не погоджуючись із наказом органу міграційної служби, позивач оскаржив це рішення в судовому порядку.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 14 березня 2016 року по справі №815/290/16, яка набрала законної сили 25.05.2016 року, скасовано наказ Головного управління ДМС України в Одеській області від 12.01.2016 року №5 та зобов`язано Головне управління ДМС України в Одеській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

На виконання вказаного судового рішення наказом Головного управління ДМС України в Одеській області від 14.07.2016 року №133 визначено повторно розглянути заяву ОСОБА_1 для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

26.07.2016 року Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області складено Висновок у справі №2015OD0393 про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Розглянувши вказаний висновок, Головним управлінням ДМС в Одеській області видано наказ від 26.07.2016 року №141, яким відмовлено ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Підставою для відмови в оформленні вказаних матеріалів стала відсутність обставин, передбачених п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 року № 3671-VI.

Не погоджуючись із вказаним наказом органу міграційної служби, позивач оскаржив це рішення в судовому порядку.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 17 жовтня 2016 року по справі №815/3915/16 скасовано наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 26.07.2016 року №141 про відмову ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зобов`язано Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 31 січня 2017 року по справі №815/3915/16 скасовано постанову Одеського окружного адміністративного суду від 17 жовтня 2016 року.

Прийнято по справі нову постанову, якою відмовлено у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про скасування наказу та зобов`язання вчинити певні дії.

Постановою Верховного Суду від 10 квітня 2019 року постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 31 січня 2017 року по справі №815/3915/16 залишено без змін.

06.06.2019 року ОСОБА_1 повторно звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою №120 із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У вказаній заяві заявник зазначає, що є військовозобов`язаним, військовим у запасі та не підтримує агресію росії проти України та інших країн. Із телефонного повідомлення своєї матері йому стало відомо про непоодинокі візити за адресою проживання представників воєнкомату з метою призову позивача на проходження військових зборів на невизначений строк.

Звернення в міграційну службу обумовлено наявністю інформації про можливе незаконне притягнення до кримінальної відповідальності на території громадянської належності за ухилення від військової служби, а також релігійні погляди (є проповідником релігійної організації Свідки Ієгови та участь в такій організації на території російської федерації є злочином), побоюваннями у зв`язку із можливим переслідуванням через свої погляди та поміч волонтерам і мешканцям Донбасу.

24.04.2019 року Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області складено Висновок у справі №2019OD0113 про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Розглянувши вказаний висновок, Головним управлінням ДМС в Одеській області видано наказ від 24.06.2019 року №118, яким відмовлено ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Підставою для відмови в оформленні вказаних матеріалів стала відсутність обставин, передбачених п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 року № 3671-VI.

Не погоджуючись із вказаним наказом органу міграційної служби, позивач оскаржив це рішення в судовому порядку.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 18 листопада 2019 року, залишеним без змін постановою П?ятого апеляційного адміністративного суду від 04 березня 2020 року по справі №420/3979/19, скасовано наказ Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області №118 від 24.06.2019 року про відмову ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зобов`язано Головне управління Державної міграційної служби в Одеській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 06.06.2019 року.

На виконання вказаного судового рішення Головне управління Державної міграційної служби в Одеській області видало наказ від 06.04.2020 року №66, яким визначено оформити документи для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, ОСОБА_1 .

22.07.2021 року Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області складено Висновок у справі №2019OD0113 про відмову у визнанні ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Розглянувши вказаний висновок, Державною міграційною службою України прийнято рішення від 09.09.2021 року №300-21, яким відмовлено ОСОБА_1 в наданні статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Підставою для відмови у наданні заявленого статусу стала відсутність обставин, передбачених п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 року № 3671-VI.

Не погоджуючись із рішенням відповідача, посилаючись на його необґрунтованість та неправомірність, позивач звернувся до суду із цим позовом за захистом своїх прав та інтересів.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, колегія суддів виходить з наступного.

За визначеннями, наведеними у п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 року №3671-VI,

біженець це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань;

особа, яка потребує додаткового захисту, є особою, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону України від 08.07.2011 року №3671-VI не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

За правилами ч.ч. 1, 2 ст. 9 Закону України від 08.07.2011 року №3671-VI розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

Працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником.

Згідно із ч. 5 ст. 10 Закону України від 08.07.2011 року №3671-VI за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Виходячи із змісту Конвенції про статус біженців 1951 року, Протоколу 1967 року та статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Слід враховувати, що відповідно до п.п. 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї, під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Згідно з Позицією УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права, обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Обов`язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Разом з цим, відповідно до Керівництва з процедур та критеріїв статусу біженця, наявність інших політичних переконань, відмінних від тих, які розділяються владою, сама по собі не є підставою для подання клопотання про надання статусу біженця. Шукач захисту повинен довести, що у нього є достатні побоювання стати жертвою переслідувань за свої переконання. Це передбачає, що прохач є носієм поглядів, які є неприйнятними для влади, оскільки він критикує її політику та методи.

Переслідування слід відрізняти від покарань за злочини закону згідно із звичаєвим правом. Особи, які тікають від переслідування або покарання за такі злочини, як правило, не є біженцями. Слід нагадати, що біженцем є жертвою чи потенційною жертвою несправедливості, а не особою, що переховується від правосуддя.

Відповідно до п. 5 ст. 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27.04.2004 року №8043/04 заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Також, підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватися, зокрема із публікацій у засобах масової інформації.

Таким чином, особа, яка звертається із заявою про надання, їй статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту має довести, що її побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань є обґрунтованими, або її життю, безпеці чи свободі в країні походження загрожує небезпека і вона не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Особа, яка намагається себе врятувати від переслідування або покарання за скоєний злочин відповідно до законодавства зі звичаєвим правом не є визнається у якості біженця.

Виходячи з обставин цієї справи, колегія суддів враховує, що заявник є громадянином російської федерації, виїзд з країни громадянської належності здійснив без перешкод, легально, на підставі внутрішнього паспортного документу та документу для виїзду за кордон, державний кордон України перетнув на відповідному кордонному пропускному пункті.

Виїзд з країни громадянської належності обумовлений запланованим відпочинком на території України.

Також, за матеріалами справи не встановлено та заявником під час звернення за захистом не зазначено про факти його звернення до правоохоронних органів у країні походження щодо свого переслідування з боку влади за політичні переконання, утиски або погрози.

Не підтвердженими позивачем залишаються факти недозволеного поводження ні відносно себе, ні відносно близьких членів сім`ї, не надано доказів перебування членом жодної політичної, військової або громадської організації та не надано доказів причетності до інцидентів із застосуванням фізичного насильства, які були пов`язані з расовою, національною належністю, політичними поглядами.

Разом з цим, слід зазначити про відсутність фактів, які б підтверджували про можливість застосування до позивача смертної кари, катування чи нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання в країні походження, або ж серйозної особистої загрози життю особи з причин недиференційованого насилля в умовах внутрішнього збройного конфлікту.

Колегія суддів враховує, що доводам позивача стосовно його побоювань у разі повернення до країни громадянської належності через наявність в останнього статусу військовозобов`язаного та політичних переконань вже надана правова оцінка судовим рішенням, яке набрало законної сили в адміністративній справі №815/3915/16, і суд, підтверджуючи правомірність і обґрунтованість висновків міграційної служби про відсутність у позивача обставин для визнання останнього біженцем чи наданні йому додаткового захисту, визначив відсутньою доведеність жодного конкретного факту про можливі утиски позивача через політичні погляди щодо нього в країні походження, а відповідні твердження не можуть розцінюватись як переслідування та загроза його життю по політичним причинам.

Одночасному врахуванню підлягає й та обставина, що на відповідний запит міграційної служби у листі від 22.04.2021 року голова Координаційного комітету Релігійної організації «Одеська місцева релігійна громада Свідків Єгови» повідомив про те, що на ім`я ОСОБА_1 не видавався документ «Характеристика» від 03.06.2019 року. Релігійна організація не має до вказаного документу жодного відношення, не використовує та ніколи не використовувала ані печатку, відтиск якої міститься в даному документі, ані бланк. Підпис, який міститься на вказаному документі, не належить голові Координаційного комітету Релігійної організації «Одеська місцева релігійна громада Свідків Єгови» ОСОБА_2 та є підробленим. Релігійна організація «Одеська місцева релігійна громада Свідків Єгови» не володіє жодними відомостями щодо особи на ім?я ОСОБА_1 .

Таким чином, є вірним висновок суду першої інстанції щодо необгрунтованості доводів позивача стосовно його членства в релігійній організації, забороненій в країні його громадянської належності.

Як наслідок, не знаходять свого обґрунтованого підтвердження повідомлені заявником побоювання у разі повернення до країни громадянської належності через статус члена релігійної організації, пов`язаність побоювань із релігійною належністю.

Аналізом матеріалів особової справи підтверджується, що під час проживання у країні громадянської належності заявник не зазнавав жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог п. 1 ч. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а саме в нього відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Також, аналізом наданих матеріалів разом із наявною інформацією по країні громадянського походження заявника можливо підтвердити відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання заявникові додаткового захисту в Україні згідно п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» через відсутність доведених фактів загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування до нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини.

Відповідач, приймаючи оскаржуване рішення, належним чином дослідив, який рівень небезпеки для позивача існував на момент залишення ним країни походження, в тому числі, з урахуванням країни походження позивача та проаналізував належним чином інформацію, повідомлену позивачем в заяві про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, анкеті та протоколах співбесід.

За такого правового врегулювання та обставин справи, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про обґрунтованість оскаржуваного рішення, оскільки позивач за жодною із конвенційних ознак в країні походження не переслідувався, побоювання стати жертвою переслідувань достовірними доводами не підтверджуються, інформаційні матеріали носять загальний характер і свідчать, що позивач не тікав від небезпеки, рятуючи своє життя, а залишив територію країни добровільно.

Отже, колегія суддів погоджується із висновками міграційної служби про те, що повідомлені заявником обставини не можуть бути визнані підставою для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, у відповідності до умов, передбачених п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

У зв`язку із чим, є вірними висновки органу міграційної служби відносно того, що заявником не доведено факт переслідувань в країні громадської належності за расовою належністю, віросповіданням, національністю, громадянством та підданством, відношення до певної соціальної групи, політичних переконань.

Враховуючи викладене, оскільки під час звернення щодо надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, позивач не навів обґрунтованих прикладів та обставин, які свідчать про його переслідування, або його родичів за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, загрозу життю, безпеці чи свободі, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження, тощо, такі обставини не підтверджуються і інформацією по країні громадянської належності заявника, доводи позивача є очевидно не переконливими, колегія суддів вважає оспорюване рішення міграційної служби обґрунтованим та правомірним і підстав для його скасування не вбачає.

Водночас, є помилковими посилання суду першої інстанції на акти Президента України про введення воєнного стану в Україні як не підставу для повторного звернення позивача із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

При цьому, апеляційний суд звертає увагу на те, що зміст вказаних актів не є інформацією по країні походження позивача, ці акти не слугували підставою для звернення заявника за захистом, не аналізувалась компетентним органом на предмет надання особі заявленого статусу і, відповідно, із виданням цих актів не виникають підстави, передбачені п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», які, як помилково зазначив суд першої інстанції, можуть підтверджувати право особи на надання статусу біженця чи на додатковий захист.

З огляду на те, що висновки суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову є правильними, але не у повній мірі відповідають нормам матеріального і процесуального права та обставинам справи, колегія суддів вважає, що судове рішення відповідно до вимог ст. 317 КАС України підлягає зміні в мотивувальній частині.

Відповідно до приписів ч. 5 ст. 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Керуючись ст.ст. 139, 308, 311, п. 2 ч. 1 ст. 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 16 вересня 2022 року змінити в мотивувальній частині.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її прийняття, але може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Головуючий-суддя: О.В. Єщенко

Судді: А.В. Крусян

О.В. Яковлєв