Справа № 120/10247/22
Суддя: Мультян Марина Бондівна
Дата ухвалення: 2023-02-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Вінниця

22 лютого 2023 р. Справа № 120/10247/22

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Мультян М.Б., розглянувши у письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним та скасування наказів, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:
До Вінницького окружного адміністративного суду із позовною заявою звернувся ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , в якій просить:

- визнати протиправним та скасувати підпункт 7.1 пункту 7 командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 288 від 06 листопада 2022 року та наказ командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 05 листопада 2022 року № 84-PC щодо звільнення сержанта ОСОБА_1 , начальника польової лазні взводу матеріального забезпечення військової частини НОМЕР_1 військової частини НОМЕР_2 оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » Сухопутних військ Збройних Сил України відповідно до підпункту «Д» (у зв`язку з набранням законної сили обвинувальним вироком суду, яким призначено покарання у виді позбавлення волі, обмеження волі або позбавлення військового звання) пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову служби з військової служби»;

- поновити сержанта ОСОБА_1 на посаді начальника польової лазні взводу матеріального забезпечення військової частини НОМЕР_1 військової частини НОМЕР_2 оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » Сухопутних військ Збройних Сил України, або на рівнозначну посаду.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 10 квітня 2020 року уклав контракт про проходження військової служби у Збройних силах України в військовій частині НОМЕР_2 оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » на військовій службі у Збройних Силах України.

За наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №102 від 11 квітня 2020 року його зараховано до списків особового складу військової частини, на всі види забезпечення.

Проте, наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 05.11.2022 №84-РС його звільнено відповідно до підпункту «Д» (у зв`язку з набранням законної сили обвинувальним вироком суду, яким призначено покарання у виді позбавлення волі, обмеження волі або позбавлення військового звання) пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову служби з військової служби».

Відповідно до підпункту 7.1 пункту 7 Витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 №288 від 06.11.2022 його виключено із списків особового складу військової частини, із усіх видів забезпечення.

Проте з такими наказами військової частини позивач не погоджується, адже зазначає, що відповідно до статті 75 КК України його звільнено від відбування основного покарання. Крім того зазначає, що його притягнуто до кримінальної відповідальності за злочин, передбачений ч. 2 ст. 286 КК України, тобто за порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому тяжке тілесне ушкодження.

Таким чином вважає, що оскільки його притягнуто до кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 286 КК України, а не за самовільне залишення військової частини або місця служби чи за дезертирство із Збройних Сил України, він мав бути постановлений на облік та надалі виконувати свої обов`язки, а не бути звільненим.

Враховуючи зазначене, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Ухвалою суду від 12.12.2022 відкрито провадження у даній справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Даною ухвалою також встановлено відповідачу строк на подання відзиву на позовну заяву. Витребувано у Військової частини НОМЕР_1 належним чином копію наказу командира військової частини № НОМЕР_3 від 05.11.2022 про звільнення ОСОБА_1 з військової служби та довідку-розрахунок середньомісячного та середньоденного грошового забезпечення ОСОБА_1 станом на день звільнення з військової служби, обчисленого відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100.

16.01.2023 на адресу суду надійшла уточнена позовна заява, відповідно якої позивач визначає позовні вимоги у наступній редакції:

- визнати протиправним та скасувати підпункт 7.1 пункту 7 наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 288 від 06 листопада 2022 року щодо звільнення сержанта ОСОБА_1 , начальника польової лазні взводу матеріального забезпечення військової частини НОМЕР_1 військової частини НОМЕР_2 оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » Сухопутних військ Збройних Сил України відповідно до підпункту «Д» (у зв`язку з набранням законної сили обвинувальним вироком суду, яким призначено покарання у виді позбавлення волі, обмеження волі або позбавлення військового звання) пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову служби з військової служби»;

- визнати протиправним та скасувати пункт 21 параграфа 1 наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) № 84-PC від 05 листопада 2022 року щодо звільнення сержанта ОСОБА_1 , колишнього начальника польової лазні взводу матеріального забезпечення НОМЕР_4 окремого мотопіхотного батальйону ІНФОРМАЦІЯ_2 відповідно до статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» з військової служби за контрактом за підпунктом 4 пунктом «Д» (у зв`язку з набранням законної сили обвинувальним вироком суду, яким призначено покарання у виді позбавлення волі, обмеження волі або позбавлення військового звання);

- поновити сержанта ОСОБА_1 на посаді начальника польової лазні взводу матеріального забезпечення військової частини НОМЕР_1 військової частини НОМЕР_2 оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » Сухопутних військ Збройних Сил України, або на рівнозначну посаду.

У встановлений судом строк відповідачем подано витребувані докази та відзив на позовну заяву, в якому останній заперечує щодо задоволення даного адміністративного позову. Зокрема вказує на законність та обґрунтованість прийнятих наказів. Зазначає, що із аналізу вимог п.п. «в» п. 3 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», вбачається, що у зв`язку з набранням законної сили обвинувальним вироком суду, яким призначено покарання у виді позбавлення волі, обмеження волі або позбавлення військового звання військовослужбовець звільняється з військової служби.

Так, Вироком Роздільнянського районного суду Одеської області від 31 січня 2022 року по справі №511/1653/20 ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України та призначено покарання у виді 3 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортним засобом на строк 1 рік.

На підставі частини 1 статті 75 КК України ОСОБА_1 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік 6 місяців та покладенням на нього обов`язків, передбачених частиною 1 статті 76 цього Кодексу.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 09 червня 2022 року по справі №511/1653/20 апеляційну скаргу задоволено частково, та призначено ОСОБА_1 покарання за вчинення злочину передбаченого ч.2 ст.286 КК України у виді позбавленні волі строком на 3 роки без позбавлення права керувати транспортними засобами.

Відповідач відмічає, що встановлення судом іспитового строку звільняє від відбування покарання, але не змінює його вид (позбавлення волі), як підставу прийняття наказу командиром військової частини НОМЕР_1 , у зв`язку із чим просить відмовити у задоволені позову.

Суд, вивчивши матеріали справи та оцінивши наявні у ній докази в їх сукупності встановив, що 10 квітня 2020 року ОСОБА_1 уклав контракт про проходження військової служби у Збройних силах України в військовій частині НОМЕР_2 оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » на військовій службі у Збройних Силах України.

За наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №102 від 11 квітня 2020 року ОСОБА_1 зараховано до списків особового складу військової частини, на всі види забезпечення.

Вироком Роздільнянського районного суду Одеської області від 31 січня 2022 року по справі №511/1653/20 ОСОБА_1 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та призначено йому покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 (один) рік.

На підставі статті 75 КК України звільнено ОСОБА_1 від відбування призначеного основного покарання у виді позбавлення волі строком на 1 (один) рік 6 (шість) місяців, якщо він протягом вказаного іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 09 червня 2022 року по справі №511/1653/20 апеляційну скаргу задоволено частково, Вирок Роздільнянського райсуду Одеської обл. від 31.01.2022, яким ОСОБА_1 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України змінено в частині призначеного покарання.

Призначено ОСОБА_1 покарання за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі строком на 3 (три) роки, без позбавлення права керувати транспортними засобами.

На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_1 від відбування призначеного покарання строком на 1 (один) рік 6 (шість) місяців, якщо він протягом вказаного іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 06 листопада 2022 року №288 (по стройовій частині) (з урахуванням наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 02.12.2022 №314) сержанта ОСОБА_1 , колишнього начальника польової лазні взводу матеріального забезпечення військової частини військової частини НОМЕР_2 оперативного командування " ІНФОРМАЦІЯ_1 " НОМЕР_5 Сухопутних військ Збройних Сил України, звільненого наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 05 листопада 2022 року №84-PC за підпунктом "В"(у зв`язку із набранням законної сили обвинувального вироку суду, яким призначено покарання у виді позбавлення волі, обмеження волі або позбавлення військового звання) пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", визначено вважати таким, що справи та посаду здав, направлено для зарахування на військовий облік до ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Вважаючи протиправними накази командира військової частини НОМЕР_1 від 06 листопада 2022 року №288 та від 05 листопада 2022 року №84-PC, позивач звернувся до суду.

Вирішуючи адміністративну справу по суті заявлених вимог, надаючи оцінку обставинам (фактам), якими обґрунтовано вимоги і заперечення учасників справи, суд виходить з такого.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Закон України від 25 березня 1992 року № 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі Закон № 2232-XII) здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.

Частина перша статті 2 Закону № 2232-XII визначає, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Згідно з частиною другою статті 2 Закону № 2232-XII проходження військової служби здійснюється: громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом; іноземцями та особами без громадянства - у добровільному порядку (за контрактом) на посадах, що підлягають заміщенню військовослужбовцями рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил України.

Громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які проходять військову службу, є військовслужбовцями (частина третя статті 2 Закону № 2232-XII).

Відповідно до частини четвертої статті 2 Закону № 2232-XII порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Видами військової служби згідно з частиною шостою статті 2 Закону № 2232-XII є: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів); військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу.

Статтею 26 Закону № 2232-XII регламентовано, що звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється: а) у запас, якщо військовослужбовці не досягли граничного віку перебування в запасі і за станом здоров`я придатні до військової служби; б) у відставку, якщо військовослужбовці досягли граничного віку перебування в запасі та у військовому резерві або визнані військово-лікарськими комісіями непридатними за станом здоров`я до військової служби з виключенням з військового обліку.

Відповідно до підпункту «в» пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону № 2232-XII контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби на підставах: з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації: у зв`язку з набранням законної сили обвинувальним вироком суду, яким призначено покарання у виді позбавлення волі, обмеження волі або позбавлення військового звання.

Суд зазначає, що обов`язковою ознакою для звільнення з військової служби військовослужбовця, який проходить військову службу за контрактом, під час дії особливого періоду, відповідно до підпункту «в» пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону № 2232-XII є у набрання законної сили обвинувальним вироком суду, яким призначено покарання у виді позбавлення волі, обмеження волі або позбавлення військового звання.

Згідно з частиною першою статті 75 Кримінального кодексу України якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

У випадках, передбачених частинами першою, другою цієї статті, суд ухвалює звільнити засудженого від відбування призначеного покарання, якщо він протягом визначеного іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки. Тривалість іспитового строку та обов`язки, які покладаються на особу, звільнену від відбування покарання з випробуванням, визначаються судом. Іспитовий строк встановлюється судом тривалістю від одного року до трьох років (частини третя, четверта статті 75 Кримінального кодексу України).

Суд наголошує, що факт звільнення позивача від відбування покарання з випробуванням не спростовує наявності щодо нього обвинувального вироку суду, що набрав законної сили та яким позивачеві призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 3 (три) роки. Встановлення судом іспитового строку звільняє від відбування покарання, але не змінює його вид (позбавлення волі).

Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних силах України, затвердженим Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008 (далі Положення № 1153/2008), визначається порядок проходження громадянами України (далі - громадяни) військової служби у Збройних Силах України та регулюються питання, пов`язані з проходженням такої служби під час виконання громадянами військового обов`язку в запасі.

Розділом XII «Звільнення з військової служби» Положення № 1153/2008 передбачені особливості звільнення деяких категорій військовослужбовців.

Так, абзацом першим пункту 246 розділу XII «Звільнення з військової служби» Положення № 1153/2008 (в редакції, яка діяла на час звільнення позивача з військової служби) визначено, що військовослужбовці, яким за вироком суду призначено покарання, не пов`язане з позбавленням або обмеженням волі (крім військовослужбовців, притягнутих до кримінальної відповідальності за самовільне залишення військової частини або місця служби чи за дезертирство із Збройних Сил України), та ті яких звільнено від відбування покарання з випробуванням, можуть бути залишені на військовій службі за рішенням командирів (начальників), яким надано право звільнення таких осіб з військової служби, на підставі клопотання командира (начальника) військової частини, в якій військовослужбовець проходить службу, в порядку, визначеному цим Положенням. При прийнятті рішення про залишення зазначених військовослужбовців на військовій службі враховуються високі професійні, ділові та моральні якості військовослужбовців, нагальна потреба в таких фахівцях, попереднє ставлення їх до військової служби та придатність до неї за станом здоров`я, наявність державних нагород, вид і ступінь тяжкості вчиненого злочину.

Отже, наведеною нормою вирішення питання про залишення на військовій службі військовослужбовця, якому за вироком суду призначено покарання, не пов`язане з позбавленням або обмеженням волі, або якого звільнено від відбування покарання з випробуванням, віднесено до компетенції командирів (начальників), яким надано право звільнення таких осіб з військової служби, на підставі клопотання командира (начальника) військової частини, в якій військовослужбовець проходить службу з урахуванням вищенаведених обставин.

Тобто, законодавчо передбачена можливість, а не обов`язок залишення на військовій службі військовослужбовця, якого звільнено від відбування покарання з випробуванням, за рішенням командирів (начальників), яким надано право звільнення таких осіб з військової служби, на підставі клопотання командира (начальника) військової частини, в якій військовослужбовець проходить службу.

Поняття дискреційних повноважень наведене у Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, відповідно до якої під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Пунктами 1.6, 2.4 Методології проведення антикорупційної експертизи, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 23 червня 2010 року № 1380/5, передбачено, що дискреційні повноваження - сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

Дискреційні повноваження можуть закріплюватися в нормативно-правових актах, проектах нормативно-правових актів такими способами:

1) за допомогою оціночних понять, наприклад: «за наявності поважних причин орган вправі надати …», «у виключних випадках особа, уповноважена на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, може дозволити…», «рішення може бути прийнято, якщо це не суперечить суспільним інтересам…» тощо;

2) шляхом перерахування видів рішень, що приймаються органом (особою, уповноваженою на виконання функцій держави або місцевого самоврядування), не вказуючи підстав для прийняття того чи іншого рішення або шляхом часткового визначення таких підстав;

3) шляхом надання права органу (особі, уповноваженій на виконання функцій держави або місцевого самоврядування) при виявленні певних обставин (настанні конкретних юридичних фактів) приймати чи не приймати управлінське рішення залежно від власної оцінки цих фактів;

4) за допомогою нормативних приписів, що містять лише окремі елементи гіпотези чи диспозиції правової норми, що не дозволяють зробити однозначний висновок про умови застосування нормативного припису або правові наслідки застосування такого припису.

Стосовно дискреційних повноважень, суд, за наслідками аналізу вказаних положень, зазначає, що такими є повноваження суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом таких повноважень є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може».

Адміністративний суд, за загальним правилом, не обмежений у виборі ефективного способу відновлення права особи, порушеного суб`єктом владних повноважень, і вправі обрати найоптимальніший або такий, що відповідає характеру такого порушення та враховує обставини конкретної справи; при цьому перебирання непритаманних суду повноважень відповідного суб`єкта владних повноважень не відбувається лише за умови відсутності встановлених судом у спосіб, передбачений процесуальним законом, обставин для використання відповідним суб`єктом публічного права альтернативності у прийнятті рішення за зверненням суб`єкта приватного права.

Верховний Суд у постанові від 24 грудня 2019 року у справі № 823/59/17 зробив такий правовий висновок: «…повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

У справі, що розглядається, повноваження командирів (начальників), яким надано право звільнення з військової служби військовослужбовця, якому за вироком суду призначено покарання, не пов`язане з позбавленням або обмеженням волі, або якого звільнено від відбування покарання з випробуванням, щодо залишення на військовій службі такої особи на підставі клопотання командира (начальника) військової частини, в якій військовослужбовець проходить службу з урахуванням наведених у абзаці першому пункту 246 розділу XII «Звільнення з військової служби» Положення № 1153/2008 обставин, є дискреційними повноваженнями, втручання в які перебуває за межами завдань адміністративного судочинства.

Суд ще раз наголошує, що питання про залишення на військовій службі військовослужбовця, якому за вироком суду призначено покарання, не пов`язане з позбавленням або обмеженням волі, або якого звільнено від відбування покарання з випробуванням, вирішується рішенням командира (начальника), якому надано право на звільнення зазначених осіб, при цьому, прийняття рішення про залишення на військовій службі військовослужбовця, в цьому випадку, є правом, а не обов`язком командира (начальника).

На підставі викладеного, наказ №84-РС від 05.11.2022 командира військової частини НОМЕР_1 про звільнення позивача з військової служби та наказ № 288 від 06.11.2022 командира військової частини НОМЕР_1 про виключення позивача зі списків особового складу військової частини та зняття з усіх видів забезпечення, суд вважає такими, що прийняті відповідно до вимог Закону № 2232-XII та Положення № 1153/200, а тому у задоволенні позовних вимог про визнання їх протиправними слід відмовити за безпідставністю.

З огляду на відсутність підстав для скасування наказів про звільнення позивача з військової служби та виключення із списків військової частини, похідні вимоги про поновлення позивача на посаді задоволенню також не підлягають.

Сторонами суду не наведено інших специфічних, доречних та важливих аргументів, які суд зобов`язаний оцінити, виконуючи свої зобов`язання щодо пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

За практикою Європейського суду з прав людини пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09 грудня 1994 року, Серія A, № 303-A, параграф 29). Водночас, відповідь суду повинна бути достатньо детальною для відповіді на основні (суттєві) аргументи сторін.

За встановлених в цій справі фактичних обставин та з урахуванням правового регулювання спірних правовідносин, оскільки в межах даної адміністративної справи основні (суттєві) аргументи позовної заяви є необґрунтованими, а відповідач як суб`єкт владних повноважень, на якого частиною другою статті 77 КАС України покладено обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності, довів суду правомірність оскаржуваних дій та рішення, суд дійшов висновку, що у задоволенні адміністративного позову належить відмовити повністю.

Питання про розподіл судових витрат судом не вирішується.

Керуючись ст.ст. 73-77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, -

ВИРІШИВ:
У задоволенні адміністративного позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 КАС України.
Відповідно до статті 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Інформація про учасників справи:
Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_6 )
Відповідач: Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_7 )

Суддя Мультян Марина Бондівна