Справа № 400/7084/21
Суддя: Домусчі С.Д.
Дата ухвалення: 2023-02-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
__________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
23 лютого 2023 р.м.ОдесаСправа № 400/7084/21
Головуючий в 1 інстанції: Гордієнко Т. О.
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Домусчі С.Д.

суддів: Семенюка Г.В., Шляхтицького О.І.,

розглянувши в письмовому провадженні апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 14 грудня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними, зобов`язання здійснити перерахунок і виплату грошової допомоги на оздоровлення,

В С Т А Н О В И В:
Позивач, ОСОБА_1 звернувся до Миколаївського окружного адміністративного суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 , в якому просив суд:

- визнати протиправними дії, які полягають у нездійсненні нового розрахунку грошової допомоги на оздоровлення з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, яку позивач отримував під час проходження військової служби за період з 2014 по 2017 рік з урахуванням раніше виплачених сум;

- зобов`язати здійснити перерахунок грошової допомоги на оздоровлення, яку позивач отримував під час проходження військової служби з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди під час проходження військової служби за період з 2014 по 2017 рік з урахуванням раніше виплачених сум;

- зобов`язати виплатити грошову допомогу на оздоровлення з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди та здійснити виплату недоплаченої частини одноразової грошової допомоги під час проходження військової служби за період з 2014 по 2017 рік.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що щомісячна додаткова грошова винагорода має постійний характер, а тому повинна враховуватися до грошового забезпечення, з якого обчислюється грошова допомога на оздоровлення, проте відповідач таку додаткову грошову винагороду не врахував при обчисленні грошової допомоги на оздоровлення в період з 2014 року до 2017 року..

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 14 грудня 2021 року, ухваленим за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження, частково задоволений адміністративний позов ОСОБА_1 :

- визнано протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо не включення позивачу щомісячної додаткової грошової винагороди при розрахунку розміру грошової допомоги для оздоровлення за 2014-2016 роки;

- зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 здійснити позивачу перерахунок та виплату грошової допомоги для оздоровлення за 2014-2016 з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди;

- в решті позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням, військова частина НОМЕР_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нову постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначає, що виплачувати грошову допомогу для оздоровлення це не обов`язок, а право, надане Кабінетом Міністрів України Міністру оборони України і делеговане ним командирам військових частин.

Також, апелянт, посилаючись на постанови Великої Палати Верховного Суду від 09.10.2019 по справі №9901/311/19 та від 12.02.2020 по справі №545/1149/17, зазначає, що серед переліку пільг учасникам бойових дій та особам, прирівняним до них, визначені у ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» немає права на звернення до суду зі звільненням від сплати судового збору з вимогами, подібними до тих, з якими позивач звернувся у цій справі.

Позивач своїм процесуальним правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Апеляційний суд, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Суд встановив, що позивач з 2014 року по 2016 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 . Зазначене учасниками справи не оспорюється, а відповідно до витягу з наказу командира військової частини - польова пошта НОМЕР_2 від 07.12.2016 №369 (по стройовій частині), позивач, звільнений з військової служби у відставку за станом здоров`я наказом першого заступника начальника Генерального штабу ЗСУ від 24.11.2016 №397, вважається таким, що вибув, справи та посаду здав, з 07.12.2016 виключений зі списків особового складу військової частини та усіх видів забезпечення (а.с. 28)

Також, як повідомив апелянт суду першої інстанції, з 28.12.2019 умовне найменування «військова частина НОМЕР_1 » анульовано та введено «військова частина НОМЕР_3 » (а.с. 24).

17.07.2021 позивач звернувся з заявою до відповідача щодо нарахування та виплати грошової допомоги на оздоровлення з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди (а.с. 26).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з того, що щомісячна додаткова грошова винагорода є щомісячною та має постійний характер, а відтак відповідач повинен був здійснити виплату грошової допомоги для оздоровлення з її урахуванням.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд дійшов такого висновку.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснюється Законом України 25 березня 1992 року № 2232-XII Про військовий обов`язок і військову службу (далі по тексту - Закон №2232-XII).

Згідно з ч.4 ст.2 Закону №2232-XII порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ст.40 Закону № 2232-XII гарантії правового і соціального захисту громадян України, які виконують конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, забезпечуються відповідно до законів України «Про Збройні Сили України», «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», «Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей» та іншими законами.

Спеціальним законом, який визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі є Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 №2011-XII (далі по тексту - Закон №2011-XII).

Відповідно до ч.1 ст.9 Закону №2011-XII, держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Частиною 2 ст.9 Закону №2011-XII передбачено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Абзацами 1,2 ч.4 ст.9 Закону №2011-XII встановлено, що грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 7 листопада 2007 року №1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (Постанова втратила чинність на підставі Постанови КМУ № 704 від 30.08.2017 з урахуванням змін, внесених Постановами КМУ № 1052 від 27.12.2017, №103 від 21.02.2018) грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Відповідно до пп. 3 п. 5 Постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 30.08.2017 № 704, надано право керівникам державних органів у межах асигнувань, що виділяються на їх утримання, надавати один раз на рік військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), особам рядового і начальницького складу допомогу для оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення.

При цьому, військова частина, як у запереченнях на позов, так і в апеляційній скарзі наполягає на тому, що додаткова грошова винагорода не була включена до складу грошового забезпечення, з якого обчислено грошову допомогу на оздоровлення позивачу.

Зокрема, таке не включення обґрунтується апелянтом нормами Інструкції про розміри і порядок виплати щомісячної додаткової грошової винагороди військовослужбовцям Збройних Сил України, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 24.10.2016 року №550, п. 8 якої визначено, що додаткова грошова допомога, не включається до складу грошового забезпечення, з якого здійснюється обчислення одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Разом із цим, апелянт, застосовуючи вказану інструкцію як спеціальний нормативно-правовий акт, що визначає структуру та склад грошового забезпечення при нарахуванні та виплаті грошової допомоги на оздоровлення, не врахував пріоритету законів над підзаконними актами та дискреції держави щодо визначення порядку та розміру гарантій особам, які проходять військову службу.

Так, за змістом ч.4 ст.9 Закону № 2011-ХІІ Міністру оборони України надано повноваження лише визначати порядок виплати грошового забезпечення, тоді як право визначення розміру грошової допомоги на оздоровлення та види виплат військовослужбовцям, які включаються до складу місячного грошового забезпечення законом, не віднесено до його компетенції та може бути змінений лише законодавцем.

Отже, при визначенні розміру грошового забезпечення застосуванню підлягає Закон №2011-ХІІ, а не підзаконні акти, які звужують поняття грошового забезпечення та суперечать вимогам цього Закону.

Відповідно до частин 2,3 ст.9 Закону № 2011-ХІІ до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням, щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Таким чином, до складу грошового забезпечення військовослужбовців входять чотири види складових: 1) посадовий оклад; 2) оклад за військовим званням; 3) щомісячні додаткові види грошового забезпечення; 4) одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Тобто, до грошового забезпечення військовослужбовців як обрахункової величини не включаються одноразові додаткові види грошового забезпечення, зокрема щорічні, щоквартальні, разові додаткові види грошового забезпечення, крім щомісячних, або тих, що виплачуються раз на місяць.

Такий принциповий підхід застосовується незалежно від виду виплат, що як правильно зауважив суд першої інстанції, узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 21.04.2021 року у справі №380/2427/20, від 30.04.2021 року у справі №620/561/20.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що фактично відповідач по справі, як суб`єкт владних повноважень, не заперечує факт нарахування та виплати позивачу додаткової грошової винагороди, передбаченої Постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 р. №889, яка була чинною на час спірних правовідносин.

Зазначена вище винагорода не може вважатися одноразовою, оскільки щомісячна винагорода відповідає ознакам додаткового виду грошового забезпечення військовослужбовців, які мають щомісячний та постійний характер, що також узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.11.2021 року у справі №825/997/17.

Таким чином, апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що у спірних правовідносинах розрахунок грошової допомоги на оздоровлення позивача мав проводитися відповідачем з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, яка передбачена Постановою Кабінету Міністрів України №899 від 22.09.2010, яку позивач отримував під час проходження військової служби, проте відповідачем протиправно не було здійснено відповідних дій.

З урахуванням вже наведених вище висновків, є помилковим посилання апелянта на те, що додаткова винагорода не включається до складу грошового забезпечення, з якого здійснюється обчислення одноразових додаткових видів грошового забезпечення, а також доводів про те, що щомісячна додаткова грошова винагорода, яка передбачена Постановою Кабінету Міністрів України №899 не входить до структури і складу місячного грошового забезпечення військовослужбовців, з якого нараховується й виплачується грошова допомога на оздоровлення.

Апеляційний суд відхиляє посилання апелянта на постанову Верховного Суду України від 13.06.2017 у справі №800/490/15, оскільки предметом спору в цій справі була бездіяльність Вищої ради юстиції; на постанову Верховного Суду від 11.08.2020 у справі №320/5970/17, оскільки в цій справі предметом спору була бездіяльність міського голови; на постанову ВП ВС від 06.02.2019 у справі №522/2738/17, оскільки в цій справі вирішувалось питання включення додаткової грошової винагороди військовослужбовця до складу грошового забезпечення з якого обчислюється пенсія; на постанову ВП ВС від 10.11.2021 у справі №825/997/17, оскільки в цій справі Верховний Суд, вирішуючи справу дійшов висновку, що щомісячна винагорода відповідає ознакам додаткового виду грошового забезпечення військовослужбовців, які мають щомісячний та постійний характер.

Стосовно посилань апелянта на неможливість звільнення позивача від сплати судового збору лише за фактом наявності у позивача статусу учасника бойових дій та зазначення постанов ВП ВС від 09.10.2019 у справі №9901/311/19, від 12.02.2020 у справі №545/1149/17 (провадження № 14-730цс19), апеляційний суд зазначає, що в оскаржуваному рішенні суд першої інстанції відхилив аналогічні посилання відповідача, заявлені у клопотання про залишення позову без руху. При цьому, суд першої інстанції правильно зазначив, що в цій справі позивач звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 1 частини 1статті 5 Закону України «Про судовий збір», як позивач у справі щодо стягнення заробітної плати, а не як позивач учасник бойових дій у справі, пов`язаній з порушенням його прав (п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір»). За таких самих обставин, апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги щодо обов`язку позивача сплатити судовий збір при звернення до суду з позовом в цій справі.

Інші доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки зводяться до незгоди з оскаржуваним судовим рішенням, не містять належних та обґрунтованих міркувань, які б спростовували висновки суду першої інстанції. У ній також не наведено інших міркувань, які б не були предметом перевірки суду та щодо яких не наведено мотивів відхилення наведеного аргументу.

Відповідно до ст. 242 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, внаслідок чого апеляційна скарга залишається без задоволення, а оскаржуване судове рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. 19, Конституції України, ст. ст. 2-12, 72-77, 242, 257, 293, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України,

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 - залишити без задоволення.

Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 14 грудня 2021 року у справі № 400/7084/21 - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, за виключенням випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, за наявності яких постанова апеляційного суду може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 23.02.2023

Головуючий суддя Домусчі С.Д.
Судді Семенюк Г.В. Шляхтицький О.І.