Справа № 147/18/23
Суддя: Борейко О. Г.
Дата ухвалення: 2023-02-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 147/18/23
Провадження № 2-а/147/2/23
Р І Ш ЕН Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2023 року смт Тростянець

Тростянецький районний суд Вінницької області в складі:

головуючого судді Борейко О. Г. ,

із секретарем Подолян Т. І.,

за участю:

представника позивача адвоката Дудіна Л. В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до інспектора з паркування Департаменту транспорту, зв`язку та організації дорожнього руху Одеської міської ради Кузнєцова Олега Олександровича, Департаменту транспорту, зв`язку та організації дорожнього руху Одеської міської ради про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення,

ВСТАНОВИВ:

03 січня 2023 року до суду від представника позивача ОСОБА_1 адвоката Дудіна Л.В. надійшла позовна заява в інтересах ОСОБА_1 до інспектора з паркування Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради Кузнєцова Олега Олександровича та Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради про скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності. Позов обґрунтовано тим, що постанова винесена 26.12.2022 серії ОДП3404276 незаконна, та така, що підлягає скасуванню, оскільки Правил дорожнього руху позивач не порушувала, а дії інспектора з паркування при її ухваленні є протиправними, з огляду на таке. Притягнення водія до адміністративної відповідальності за порушення ч. 3 ст. 122 КУпАП можливе лише в разі наявності одночасно двох підстав, перша: порушення правил зупинки, стоянки, та друга: що створюють перешкоди дорожньому руху або загрозу безпеці руху. Позивачка не порушувала жодних правил дорожнього руху та одночасно не створила перешкоди дорожнього руху або загрозу безпеці руху для інших учасників. Як вбачається з світлокопій доданих до позовної заяви автомобіль Toyota Camry номерний знак НОМЕР_1 , знаходиться на стоянці саме на прибудинковій території бізнес центру «Сонячний», а тому в діях позивача відсутній склад правопорушення передбачений ч. 3 ст. 122 КУпАП. Відповідно до п. ґ ) 15.9 ПДР зупинка, зокрема, забороняється: на перехрестях та ближче 10 м від краю перехрещуваної проїзної частини за відсутності на них пішоходного переходу, за винятком зупинки для надання переваги у русі та зупинки проти бокового проїзду на Т-подібних перехрестях, де є суцільна лінія розмітки або розділювальна смуга. Відповідно до п. 1.10 ПДР, перехрестя це місце перехрещення, прилягання або розгалуження доріг на одному рівні, межею якого є уявні лінії між початком заокруглень країв проїзної частини кожної з доріг. Не вважається перехрестям місцем прилягання до дороги з прилеглої території; прилегла територія це територія, що прилягає до краю проїзної частини та не призначена для наскрізного проїзду, а лише для в`їзду до дворів, на стоянки, автозаправні станції, будівельні майданчики тощо або виїзду з них. Позивач стверджує, що під час розгляду матеріалів справи та винесення оскарженої постанови, були порушені норми процесуального та матеріального права, що є беззаперечною підставою для скасування постанови.

27.01.2023 від представника позивача надійшла заява про заміну первісних відповідачів належними відповідачами та заява про уточнення позовних вимог. Просить скасувати постанову ухвалену 26 грудня 2022 року серії ОДП 3404276 інспектором з паркування Департаменту транспорту, зв`язку та організації дорожнього руху Одеської міської ради Кузнєцовим Олегом Олександровичем і закрити справу про адміністративне правопорушення, стягнути всі судові витрати, а саме 536,80 гривень судового збору та 10000 гривень за надану професійну правничу допомогу за рахунок бюджетних асигнувань відповідача 2 (Департаменту транспорту, зв`язку та організації дорожнього руху Одеської міської ради).

Від Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради надійшов відзив на позов, в якому відповідач просить відмовити у задоволенні позову, у зв`язку з тим, що належним відповідачем у цій справі є Департамент транспорту, зв`язку та організації дорожнього руху Одеської міської ради.

Ухвалою суду від 06.01.2023 у даній справі відкрито провадження та призначено судовий розгляд справи.

Ухвалою суду від 01 лютого 2023 року клопотання представника позивача адвоката Дудіна Леоніда Володимировича про заміну первісних відповідачів на належних задоволено: замінено в адміністративній справі первісного відповідача 1 інспектора з паркування Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради Кузнєцова Олега Олександровича на належного інспектора з паркування Департаменту транспорту, зв`язку та організації дорожнього руху Одеської міської ради Кузнєцова Олега Олександровича (Думська площа, 1, м. Одеса, 65004); замінено в адміністративній справі первісного відповідача 2 Департамент надання адміністративних послуг Одеської міської ради на належного Департамент транспорту, зв`язку та організації дорожнього руху Одеської міської ради (Думська площа, 1, м. Одеса, 65004); розгляд справи відкладено на 13 годину 00 хвилин 10 лютого 2023 року, та надано відповідачам строк до 10 лютого 2023 року на подання письмового відзиву на позовну заяву з нормативно обґрунтованими поясненнями по суті заявлених вимог у порядку, передбаченому ст. ст. 162, 261 КАС України, встановлено строк позивачу для подання до суду відповіді на відзив протягом трьох днів з дня отримання ним відзиву та строк відповідачу для подання до суду заперечення на відповідь позивача протягом трьох днів з дня отримання відповіді позивача на відзив.

16.02.2023 від відповідача Департаменту транспорту, зв`язку та організації дорожнього руху Одеської міської ради надійшов відзив на адміністративний позов. Відповідач зазначив про те, що на перетині вулиць Шовкуненка-Сонячна, 5 має місце перехрестя, в межах уявних заокруглень якого здійснено зупинку автомобіля, так своїми діями, зупинкою автомобіля на перехресті вулиць, позивач створила перешкоду учасникам дорожнього руху, що в`їжджають на перехрестя, чим порушено п.п. ґ п. 15.9 ПДР України, за що відповідальність передбачена ч. 3 ст. 122 КУпАП. Крім того, зазначено, що відповідач діяв згідно норм КУпАП, а саме: ч.ч. 7-10 ст. 279-1, ч. 2 ст. 291 та ст. 300-1. Постанову було направлено на адресу реєстрації власника автомобіля 29.07.2021, після повернення постанови за закінченням встановленого терміну зберігання направлено до органів виконавчої служби для примусового виконання. Відповідач зазначив, що дії інспектора з паркування відділу контролю за безпекою дорожнього руху та паркуванням управління розвитку транспортної інфраструктури Департаменту транспорту, зв`язку та організації дорожнього руху Одеської міської ради Кузнєцова О. О. під час виявлення адміністративного правопорушення та винесення постанови про адміністративне стягнення є цілком правомірним і таким, що відповідають чинному законодавству, а дії позивача такими, що порушують ПДР України та передбачені ч. 3 ст. 122 КУпАП, позов безпідставним та необґрунтованим. Враховуючи наведене, відповідач просить в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі та розглянути справу без участі представника відповідача.

Представник позивача адвокат Дудін Л. В. в судовому засіданні підтримав заявлений позов, за обставин викладених в ньому, просить його задовольнити. Додатково зазначив, що відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, не підтверджено правомірність своєї постанови, не спростовано доводів позивача про те, що транспортний засіб позивача знаходився на парковці, біля бізнес-центру «Сонячний», що на прилеглій території, в той час, як прилегла територія не може бути перехресттям, не надано схеми дорожнього руху, і не зазначено де ці вулиці проходять, в той час, як автомобіль був припаркований на прилеглій території до бізнес-центру. Окрім того, особа, яка винесла спірну постанову, дійшла висновку, що автомобіль позивача припаркований з порушенням ПДР, не викликавши позивача для надання пояснень, не надавши позивачу можливості реалізувати право на захист, безпідставно дійшов висновку що автомобіль позивача припаркований на перехресті, однак жодного доказу в підтвердження такої обставини не надано, а тому спірна постанова не може вважатися законною.

Відповідач - 1 інспектор з паркування Департаменту транспорту, зв`язку та організації дорожнього руху Одеської міської ради Кузнєцов О. О. в судове засідання не з`явився, про причини неприбуття суд не повідомив, клопотання про відкладення розгляду справи, чи проведення судового засідання в режимі відеоконференції не подавав.

Представник відповідача 2 Департамент транспорту, зв`язку та організації дорожнього руху Одеської міської ради в судове засідання не з`явився, хоча належним чином повідомлялись про дату та час розгляду справи, клопотань про відкладення не надходило. У відзиві на адміністративний позов заявив клопотання про розгляд справи без участі представника.

Відповідно до ч.3 ст. 268 КАС України неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до ч.1 ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Згідно з ч.1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною першою статті 6 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Частиною 1 статті 9 КАС України передбачено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Судом встановлені наступні обставини.

26 грудня 2022 року інспектором з паркування Департаменту транспорту, зв`язку та організації дорожнього руху Одеської міської ради Кузнєцовим О. О. за адресою: вул. Шовкунека Сонячна, 5, м. Одеса було ухвалено постанову серії ОДП3404276 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 122 КУпАП та накладено стягнення у розмірі 680 гривень (а.с. 7).

Як вбачається зі змісту оскаржуваної постанови, 26.12.2022 о 13:32:28 год в м. Одеса на вул. Шовкуненка Сонячна, 5, водій транспортного засобу Toyota Camry номерний знак НОМЕР_1 , здійснив зупинку, стоянку на перехресті чим порушив п.п. 15.9 ґ ПДР, та скоїв адміністративне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 122 КУпАП.

Також позивачем в якості доказів надано світлокопії транспортного засобу Toyota Camry номерний знак НОМЕР_1 (а.с.8-11).

Згідно з п.8 ч.1 ст. 23 Закону України «Про Національну поліцію» поліція відповідно до покладених на неї завдань у випадках, визначених законом, здійснює провадження у справах про адміністративні правопорушення, приймає рішення про застосування адміністративних стягнень та забезпечує їх виконання.

Пунктом 11 частини першої статті 23 Закону України "Про Національну поліцію" визначено, що поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі.

Статтею 14 Закону України «Про дорожній рух» визначено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху, створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам, виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух.

Пунктом 1.3 Правил дорожнього руху передбачено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил.

Згідно з п.1 ст.247 КУпАП обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення.

Згідно зі ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Статтею 280 КУпАП встановлено, що орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» №14 від 23.12.2005 передбачено, що зміст постанови має відповідати вимогам, передбаченим статтями 283 і 284 КУпАП. У ній зокрема потрібно навести докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення та зазначити мотиви відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник, чи висловлених останнім доводів.

Верховний Суд у постанові від 23.10.2019 у справі №357/10134/17 звертає увагу судів на приписи ст. 251 КУпАП, в якій обумовлено, що орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи на підставі доказів, тобто будь-яких фактичних даних, які встановлюються, зокрема, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, а також іншими документами. Звертає увагу, що відповідно до вимог статті 71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

В силу принципу презумпції невинуватості, чинної в адміністративному праві, всі сумніви у винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості.

Оспорюючи законність постанови серії ОДП3404276 від 26.12.2022 позивач посилається на те, що відповідач не дотримався норм процесуального та матеріального права під час розгляду матеріалів справи та винесення постанови про адміністративне правопорушення.

Процедура оформлення поліцейськими підрозділів патрульної поліції та поліцейськими, на яких покладаються обов`язки із забезпечення безпеки дорожнього руху матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі регламентується Інструкцією з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі", затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України № 1395 від 07.11.2015.

Відповідно до п. 5 розділу V Інструкції Постанова про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі (додаток 5), складається у письмовій формі (заповнюється відповідно до вимог пункту 8 розділу ХІІІ цієї Інструкції) або за наявності технічної можливості в електронній формі у вигляді стрічки, яка роздруковується за допомогою спеціальних технічних пристроїв, із зазначенням відомостей, що відповідають пунктам постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, наведеної у додатку 5 до цієї Інструкції.

Згідно з оскаржуваною постановою, позивача притягнуто до адміністративної відповідальності у зв`язку з порушенням Правил дорожнього руху, а саме, п.15.9 ґ Правил Дорожнього руху.

Пунктом 15.9 ґ Правил дорожнього руху, затверджених Постановою КМУ від 10.10.2001 № 1306, про порушення якого вказано поліцейським у оскаржуваній постанові, встановлено, що зупинка забороняється на перехрестях та ближче 10 м від краю перехрещуваної проїзної частини за відсутності на них пішохідного переходу, за винятком зупинки для надання переваги в русі та зупинки проти бокового проїзду на Т-подібних перехрестях, де є суцільна лінія розмітки або розділювальна смуга.

Пунктом 1.10 Правил дорожнього руху визначено, що перехрестя це місце перехрещення, прилягання або розгалуження доріг на одному рівні, межею якого є уявні лінії між початком заокруглень країв проїзної частини кожної з доріг. Не вважається перехрестям місце прилягання до дороги виїзду з прилеглої території. У цьому ж пункті ПДР визначено, що прилегла територія - це територія, яка прилягає до краю проїзної частини та не призначена для наскрізного проїзду, а лише для в`їзду до дворів, на стоянки, автозаправні станції, будівельні майданчики тощо або виїзду з них.

Частиною третьою статті 122 КУпАП передбачено адміністративну відповідальність за ненадання переваги в русі транспортним засобам аварійно-рятувальних служб, швидкої медичної допомоги, пожежної охорони, поліції, що рухаються з увімкненими спеціальними світловими або звуковими сигнальними пристроями, ненадання переваги маршрутним транспортним засобам, у тому числі порушення правил руху і зупинки на смузі для маршрутних транспортних засобів, а так само порушення правил зупинки, стоянки, що створюють перешкоди дорожньому руху або загрозу безпеці руху.

Відповідно до ч.3 ст. 283 КУпАП постанова по справі про адміністративне правопорушення у сферах забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, крім даних, визначених частиною другою цієї статті, повинна містити відомості про технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис (якщо такий запис здійснювався).

Інструкцією із застосування органами та підрозділами поліції технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, затвердженої наказом МВС України №1026 від 18.12.2018 містить чіткий перелік пристроїв, за допомогою яких поліції надано право проводити фіксацію.

Із постанови серія ОДП3404276 від 26.12.2022 вбачається, що фіксація правопорушення здійснювалася, графа 9 «Lenovo Tab M8 28fd500237c00e43». Крім того, зазначено посилання на адресу вебсайту в мережі Інтернет, на якому особа могла б ознайомитися із зображенням чи відеозаписом транспортного засобу в момент вчинення адміністративного правопорушення: https://carparking.omr.gov.ua, ідентифікатор ОДП3404276.

Позивач в позовній заяві обґрунтовує правомірність своїх дій тим, що правил дорожнього руху нею не вчинялось, оскільки автомобіль Toyota Camry номерний знак НОМЕР_1 , знаходилась на стоянці саме на прибудинковій території бізнес центру «Сонячний», а не на перехресті, окрім того ніякого перешкоджання в русі транспортних засобів не було, її автомобіль не створював жодних прешкод.

З матеріалів фотофіксації, за адресою вебсайту в мережі Інтернет: https://carparking.omr.gov.ua, ідентифікатор ОДП3404276, не вбачається, що транспортний засіб Toyota Camry номерний знак НОМЕР_1 , який належить позивачу, припаркований на перехресті, тобто з наявних світлокопій, неможливо встановити «поза розумним сумнівом» про порушення позивачем п.п.«ґ» п.15.9 ПДР України.

Будь-яких інших належних та допустимих доказів у підтвердження вини позивача ОСОБА_1 у вчиненні зазначеного адміністративного правопорушення відповідачем не надано, посилання на них у постанові відсутнє.

Відповідач у відзиві зазначає про те, що на перетині вулиць Шовкуненка-Сонячна, 5 має місце перехрестя, в межах уявних заокруглень якого здійснено зупинку автомобіля, так своїми діями, зупинкою автомобіля на перехресті вулиць, позивач створила перешкоду учасникам дорожнього руху, що в`їжджають на перехрестя. Однак з матеріалів справи не вбачається що транспортний засіб позивача знаходився на перехресті вулиць Шовкуненка-Сонячна, 5, не підтверджено зазначені обставини і світлокопіями доданими до відзиву. Окрім того відповідачем не спростовано доводи позивача про те, що транспортний засіб Toyota Camry номерний знак НОМЕР_1 , знаходився на стоянці саме на прибудинковій території бізнес центру «Сонячний».

Таким чином, матеріалами справи не доведено, що автомобіль було виявлено безпосередньо в межах перехрестя проїзної частини вулиць, а тому відсутні підстави для висновку про порушення позивачем п.15.9 ґ ПДР.

Варто також зазначити, що у відзиві на позов відповідачем зазначено дані, які суперечать одне одному, а саме вказано, що оскаржену постанову позивачу залишено на лобовомі склі, в той же час, далі по тексту зазначено, що постанову було направлено на адресу реєстрації власника автомобіля 29.07.2021, після повернення постанови за закінченням встановленого терміну зберігання направлено до органів виконавчої служби для примусового виконання. Однак оскаржена постанова прийнята 26.12.2022, тому наведені обставини ставлять під сумнів те, що зазначені відповідачем у відзиві обставини мають відношення до цієї справи.

Крім того, візуальні спостереження працівників органу Національної поліції, жодним чином не можуть бути доказом вчинення порушення п.15.9 Правил дорожнього руху, де виходячи з природи порушення, належним доказом його вчинення може бути лише замір відстані на місці вчинення правопорушення під час його вчинення (позиція Верховного Суду в рішеннях у справі №216/5226/16а (2-а/216/33/17) від 18.07.2019 та справі №760/3696/16-а від 08.02.2018).

Однак всупереч зазначеним вимогам, замірів працівники поліції не проводили.

При цьому, суд не бере до уваги покликання позивача на те, що автомобіль жодним чином не перешкоджав руху іншим транспортним засобам, адже факт зупинки транспортного засобу на перехресті не підтверджується належними і допустимими доказами, тоді як рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.1 ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Факт порушення позивачем п. 15.9 «ґ» Правил дорожнього руху в частині здійснення зупинки транспортного засобу на перехресті та створення перешкод дорожньому руху не доведений належними, достовірними та достатніми доказами, що свідчить про неправомірність оскарженої постанови.

Відповідно до ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною другою ст. 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Разом з тим, вказане не можна розуміти таким чином, що позивач взагалі звільнений від обов`язку доказування своїх вимог, тому обов`язок доказування розподіляється таким чином, що позивач повинен довести обставини, якими він обґрунтовує позовні вимоги, тобто підставу позову, а відповідач повинен довести обставини, якими він обґрунтовує заперечення проти позову.

Наведене вище узгоджується з висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 14 лютого 2018 року № 536/583/17 та від 14 березня 2018 року № 760/2846/17.

Згідно з ч.3 ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях, а усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

При цьому суд зазначає, що постанова про притягнення позивача до адміністративної відповідальності не є беззаперечним доказом вчинення правопорушення, оскільки саме по собі описання адміністративного правопорушення не може бути належним доказом вчинення особою такого порушення. Така постанова по своїй правовій природі є рішенням суб`єкта владних повноважень щодо наслідків розгляду зафіксованого правопорушення, якому передує фіксування цього правопорушення.

Відповідна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 26.04.2018 у справі № 338/1/17, провадження № К/9901/15804/18.

Однією з правових презумпцій є закріплена у ст. 62 Конституції України презумпція невинуватості, згідно якої особа вважається невинуватою до тих пір, поки її вина не буде доказана у встановленому законом порядку.

Частиною 1 ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" визначено, що українські суди при вирішенні справ застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У своєму рішенні від 10 лютого 1995 року, у справі "Алене де Рібермон проти Франції" Європейський Суд з прав людини зазначив, що сфера застосування принципу презумпції невинуватості є значно ширшою: він обов`язковий не лише для кримінального суду, який вирішує питання про обґрунтованість обвинувачення, а й для всіх інших суспільних відносин.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 11 жовтня 2016 року по справі № 816/4340/14, визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі й обов`язок суб`єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень.

При цьому, суд вважає за потрібне наголосити на необхідності дотримуватися позиції, вказаної у рішенні Європейського суду з прав людини, яку він висловив у пункті 53 рішення у справі "Федорченко та Лозенко проти України", відповідно до якої суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом".

Так, у п.29 Рішення Європейського суду з прав людини від 09.12.1994 Справа "Руїз Торіха проти Іспанії" (серія А, №303А) Суд повторює, що згідно з його установленою практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтованості рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Окрім зазначеного вище, суд звертає увагу, що усі сумніви у правомірності рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень на користь особи-позивача. Для позивача достатньо вказати на факт прийняття рішення, вчинення дії чи допущення бездіяльності, якщо допустимі докази для цього недоступні. У свою чергу відповідач має довести факт прийняття такого рішення чи вчинення дії і їх правомірність, або ж спростувати цей факт і довести правомірність своєї бездіяльності. У разі невиконання цього обов`язку адміністративний суд повинен задовольнити вимогу позивача і визнати протиправними рішення, дії чи бездіяльність, на які вказував позивач.

Таким чином, суд вважає, що фактичні обставини справи не можуть ґрунтуватися на припущеннях, а в даному випадку відповідачем, в порушення вимог 72 КАС України, не виконано обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, не надано належних і допустимих доказів наявності в діях позивача складу адміністративного правопорушення, що у свою чергу не дає можливості встановити вину позивача у вчиненні адміністративного правопорушення.

Отже, суд дійшов висновку, що факт вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, відповідальність, за яке передбачена ч. 3 ст.122 КУпАП, не доведений.

Відповідно до ч.3 ст. 286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право: 1) залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення; 2) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи); 3) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення; 4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.

Таким чином, аналізуючи в сукупності наявні у справі докази, враховуючи, що під час судового розгляду справи не було встановлено у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 3 ст. 122 КУпАП, відсутні законні підстави для надіслання справи на новий розгляд, суд дійшов висновку, що вимоги ОСОБА_1 про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення та закриття провадження у справі обґрунтовані, постанова серії ОДП3404276 від 26.12.2022 підлягає скасуванню, а справа про притягнення її до адміністративної відповідальності за ч.3 ст.122 КУпАП закриттю за відсутністю події та складу правопорушення, на підставі ч. 3 ст. 286 КАС України.

Щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного.

Згідно з п. 2 ч. 5 ст. 246 КАС України у резолютивній частині рішення зазначається розподіл судових витрат.

Позивачем в позовній заяві завлено вимогу про стягнення на її користь понесених судових витрат.

Згідно з ч.1 ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до ч.1 ст. 139 КАС України, зокрема вони підлягають відшкодуванню за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі.

Позивачем ОСОБА_1 при зверненні до суду з позовом сплачено судовий збір в розмірі 536,80 грн., що підтверджується квитанцією 0.0..1 від 02.01.2023 (а.с. 1).

Отже, на користь позивача підлягають стягненню витрати зі сплати судового збору.

Зі змісту заяви про відшкодування витрат на правничу допомогу вбачається, що витрати на професійну правничу допомогу у цій справі позивачем оцінено у наступних розмірах: вартість правничої допомоги в сумі 10000 грн.

Відповідно до п.1 ч.3 ст. 132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з ч.1 ст. 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката (ч. 2 ст. 134 КАС України).

Розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (ч. 3 ст. 134 КАС України).

Згідно з ч.4 ст. 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до ч.5 ст. 134 КАС України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Статтею 1 Закону України "Про адвокатську діяльність" передбачено, що договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Відповідно до ст. 30 Закону України "Про адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі "Баришевський проти України" (Заява № 71660/11), пункті 80 рішення у справі "Двойних проти України" (Заява № 72277/01), пункті 88 рішення у справі "Меріт проти України" (заява № 66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Крім того, у пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19).

Склад та розмір судових витрат, зокрема, на професійну правничу допомогу та/або проведенням експертизи, входить до предмета доказування у справі. Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження судових витрат, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 04.02.2020 у справі №280/1765/19.

Cуд також має враховувати чи пов`язані ці витрати з розглядом справи, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес тощо.

Аналогічні висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 200/14113/18-а, від 31.03.2020 у справі № 726/549/19, від 21.05.2020 у справі № 240/3888/19, від 11.02.2021 у справі № 520/9115/19.

Визначаючись із відшкодуванням понесених витрат на правничу допомогу, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

На підтвердження витрат на правничу допомогу представником позивача адвокатом Дудіним Л. В. надано: договір про надання професійної правничої допомоги від 02.01.2023, укладений між адвокатом Дудіним Л. В. та Царій В. А. (а.с.12,13); розрахунок суми гонорару за надану професійну правничу (правову) допомогу від 03.01.2023 (а.с. 14); акт приймання-передачі наданої професійної правничої допомоги від 03.01.2023 (а.с.15); ордер про надання правничої (правової) допомоги серії АВ №1032061 (а.с. 18). Крім того, надано суду копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю адвоката Дудіна Л. В.

Дослідивши зміст наданих доказів на підтвердження витрат на правничу допомогу суд вважає, що такі витрати були пов`язані саме із розглядом цієї справи та підтверджені документально, однак розмір понесених витрат на правничу допомогу є значно завищеним щодо іншої сторони спору, не є співмірним із складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт, витраченим адвокатом часом та значення спору для сторони.

Велика Палата Верховного Суду вказала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

Ключовим критерієм під час розгляду питання щодо можливості стягнення "гонорару успіху" у справі яка розглядається є розумність заявлених витрат. Тобто розмір відповідної суми має бути обґрунтованим. Крім того, підлягає оцінці необхідність саме такого розміру витрат.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції.

Зокрема, у рішеннях у справі «Двойних проти України» від 12.10.2006 року (пункт 80), у справі «Гімайдуліна і інших проти України» від 10.12.2009 року (пункти 34-36), у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23.01.2014 року, у справі «Баришевський проти України» від 26.02.2015 року (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28.11.2002 у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Таким чином враховуючи обсяг позовної заяви, доданих до неї документів (копії паспорта позивача, копії картки платника податків, копія оскарженої постанови, світлокопії транспорного засобу), виконані адвокатом роботи (надані послуги), час витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсяг наданих послуг та виконаних робіт, предмет спору та категорію (складність) справи, надані матеріали та пояснення по справі, зміну первісних відповідачів належними, з урахуванням помилкового визначення первісних відповідачів, суд вважає, що на користь позивача підлягає стягненню частина судових витрат, понесена позивачем на правову допомогу, а саме 1500,00 грн за рахунок бюджетних асигнувань відповідача 2, що відповідає засадам розумності, співмірності та справедливості.

Керуючись ст. 280 КУпАП, ст. 72-77, 139, 241-246, 286 КАС України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до інспектора з паркування Департаменту транспорту, зв`язку та організації дорожнього руху Одеської міської ради Кузнєцова Олега Олександровича, Департаменту транспорту, зв`язку та організації дорожнього руху Одеської міської ради про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення - задовольнити.

Скасувати постанову серії ОДП 3404276 від 26 грудня 2022 року ухвалену інспектором з паркування Департаменту транспорту, зв`язку та організації дорожнього руху Одеської міської ради Кузнєцовим Олегом Олександровичем про накладення адміністративного стягнення на ОСОБА_1 у виді штрафу в розмірі 680 грн. за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 122 КУпАП.

Справу про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 за ч. 3 ст. 122 КУпАП - закрити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту транспорту, зв`язку та організації дорожнього руху Одеської міської ради на користь ОСОБА_1 понесені нею судові витрати по сплаті судового збору в сумі 536,80 грн. (п`ятсот тридцять шість гривень 80 коп.) та 1500,00 грн. (одна тисяча п`ятсот гривень 00 коп.) витрат за надану професійну правничу допомогу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення.

Повне найменування сторін:

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП - НОМЕР_2 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 ;

Відповідач - інспектор з паркування Департаменту транспорту, зв`язку та організації дорожнього руху Одеської міської ради Кузнєцов Олег Олександрович, службова адреса: Думська площа, 1, м. Одеса, 65004;

Відповідач - Департамент транспорту, зв`язку та організації дорожнього руху Одеської міської ради, адреса місцезнаходження: Думська площа, 1, м. Одеса, 65004, код ЄДРПОУ - 23987115.

Повний текст рішення суду складено 23 лютого 2023 року.

Суддя О. Г. Борейко