Справа № 420/8039/20
Суддя: Скрипченко В.О.
Дата ухвалення: 2023-02-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 лютого 2023 р.м.ОдесаСправа № 420/8039/20
Головуючий в 1 інстанції: Андрухів В.В.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача Скрипченка В.О.,

суддів Косцової І.П. та Осіпова Ю.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу Головного управління МВС України у Луганській області в особі ліквідаційної комісії на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 19 липня 2022 року (суддя Андрухів В.В., м. Одеса, повний текст рішення складений 19.07.2022) по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління МВС України у Луганській області в особі ліквідаційної комісії про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

21 серпня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до адміністративного суду з позовом до ГУМВС України у Луганській області в особі ліквідаційної комісії, в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо несвоєчасної виплати позивачу всіх належних сум в день звільнення з міліції;

- стягнути з відповідача на користь позивача кошти у розмірі середнього заробітку за час, пов`язаний із періодом затримки (прострочення) виплати всіх належних йому сум в день звільнення з міліції - 6 листопада 2015 року по день фактичного розрахунку - 6 серпня 2020 року, у сумі 80779,80 грн. з утриманням усіх передбачених законом відрахувань.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 19 липня 2022 року адміністративний позов задоволено повністю.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням відповідач подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

В обґрунтування поданої скарги апелянт зазначив, що розрахунок суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на користь позивача зроблений судом першої інстанції на підставі не належних доказів.

Позивач надіслав до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначив про законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Справа розглянута судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження.

Апеляційним судом справа розглянута в порядку письмового провадження відповідно до статті 311 КАС України, якою передбачено, що суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, відзиву на неї, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів і вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 з 8 лютого 1996 року по 6 листопада 2015 року проходив службу в органах внутрішніх справ України, а з 7 листопада 2015 року по 27 липня 2016 року в Національній поліції України.

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із адміністративним позовом, у якому просив:

- визнати бездіяльність ГУМВС України у Луганській області в особі ліквідаційної комісії при нарахуванні в повному обсязі грошової винагороди за безпосередню участь в антитерористичній операції ОСОБА_1 в період часу з 07.07.2014 року по 06.11.2015 року протиправною;

- визнати накази ГУМВС України у Луганській області №435 від 20.02.2015 року, №850 від 30.02.2015 року, №1136 від 30.04.2015 року, №1323 від 22.05.2015 року, №2269 від 02.09.2015 року, №2716 від 27.10.2015 року, №2797 від 25.11.2015 року, в частині нарахування ОСОБА_1 грошової винагороди за безпосередню участь в АТО неправомірними;

- зобов`язати ГУМВС України у Луганській області в особі ліквідаційної комісії провести перерахунок ОСОБА_1 грошової винагороди за безпосередню участь в АТО в наказах ГУМВС України у Луганській області №435 від 20.02.2015 року, №850 від 30.02.2015 року, №1136 від 30.04.2015 року, №1323 від 22.05.2015 року, №2269 від 02.09.2015 року, №2716 від 27.10.2015 року, №2797 від 25.11.2015 року в розмірах, обчислених в позовній заяві;

- стягнути кошти з ГУМВС України у Луганській області в особі ліквідаційної комісії на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправною бездіяльністю при нарахуванні в повному обсязі грошової винагороди за безпосередню участь ОСОБА_1 в антитерористичній операції в період часу з 07.07.2014 року по 06.11.2015 року на користь ОСОБА_1 в розмірі: 29729,69 грн., з урахуванням усіх необхідних за законом відрахувань, в тому числі ССВ, перерахувавши зазначену суму на рахунок ОСОБА_1 АТ "Ощадбанк" №4492;

- зобов`язати ГУМВС України у Луганській області в особі ліквідаційної комісії надати ОСОБА_1 оновлену довідку про доходи за період проходження служби в ГУМВС України у Луганській області з 07.07.2014 року по 06.11.2015 року із зазначенням усіх складових грошового забезпечення, в тому числі грошової винагороди за безпосередню участь в АТО з урахуванням позовних вимог ОСОБА_1 , та зазначенням з яких сум відраховано єдиний соціальний внесок (ЄСВ) з метою подальшого звернення до Пенсійного фонду України для перерахунку пенсії.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 13 травня 2019 року адміністративний позов ОСОБА_1 по справі №420/6846/18 задоволено повністю.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 4 березня 2020 року рішення Одеського окружного адміністративного суду від 13 травня 2019 року скасовано в частині зобов`язання ГУМВС України у Луганській області в особі ліквідаційної комісії провести перерахунок ОСОБА_1 грошової винагороди за безпосередню участь в АТО в наказах ГУМВС України у Луганській області №435 від 20.02.2015 року, №850 від 30.02.2015 року, №1136 від 30.04.2015 року, №1323 від 22.05.2015 року, №2269 від 02.09.2015 року, №2716 від 27.10.2015 року, №2797 від 25.11.2015 року в розмірах, обчислених в позовній заяві; стягнення коштів з ГУМВС України у Луганській області в особі ліквідаційної комісії на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправною бездіяльністю при нарахуванні в повному обсязі грошової винагороди за безпосередню участь ОСОБА_1 в антитерористичній операції в період часу з 07.07.2014 року по 06.11.2015 року на користь ОСОБА_1 в розмірі: 29729,69 грн., з урахуванням усіх необхідних за законом відрахувань, в тому числі ССВ, перерахувавши зазначену суму на рахунок ОСОБА_1 АТ "Ощадбанк"; зобов`язання ГУМВС України у Луганській області в особі ліквідаційної комісії надати ОСОБА_1 оновлену довідку про доходи за період проходження служби в ГУМВС України у Луганській області з 07.07.2014 року по 06.11.2015 року із зазначенням усіх складових грошового забезпечення, в тому числі грошової винагороди за безпосередню участь в АТО з урахуванням позовних вимог ОСОБА_1 , та зазначенням з яких сум відраховано єдиний соціальний внесок (ЄСВ) з метою подальшого звернення до Пенсійного фонду України для перерахунку пенсії та ухвалено рішення про відмову в задоволенні позову у вказаній частині позову.

На виконання судового рішення 6 серпня 2020 року ГУМВС України у Луганській області в особі ліквідаційної комісії було перераховано на рахунок ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 21345,68 грн.

Вважаючи, що несвоєчасний розрахунок з працівником при звільнені дає право на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку, передбаченої статтею 117 КЗпП України, ОСОБА_1 звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції визнав позовні вимоги позивача обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступного.

Так, частиною другою статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 43 Конституції України закріплює, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом (частини перша, друга, четверта та сьома).

Приписами частини першої статті 47 КЗпП України визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Варто зазначити, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. Водночас питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні поліцейського не врегульовані положеннями спеціального законодавства. Проте такі питання врегульовані КЗпП України.

Ураховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанцій про можливість застосування норм статті 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення із військової служби.

Як зазначив Конституційний Суд України у Рішенні від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012, за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає, що розглядаючи цю справу, суд першої інстанції правомірно застосував до спірних правовідносин норми статей 116, 117 КЗпП України.

При вирішенні заявлених позивачем вимог щодо стягнення на його користь середнього заробітку за час затримки з ним розрахунку при звільненні суд першої інстанції обґрунтовано врахував принцип співмірності та розумності, що відповідає висновкам, викладеним у постановах Верховного Суду від 14 липня 2022 року в справі №620/3095/20, від 03 серпня 2021 року у справі №580/278/19, від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц та від 30 листопада 2020 року у справі №480/3105/19.

Так, з матеріалів справи вбачається, що сплачена позивачу сума розрахунку при звільненні склала 28320,44 грн. (13421,86 грн. (грошове забезпечення за жовтень 2015р.) + 14894,58 грн. (грошове забезпечення по 06.11.2015р.) = 28320,44 грн.), що підтверджується довідкою про доходи від 06.07.2017 року (а.с.154 звор. бік).

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 04.03.2020 року по справі №420/6846/18 стягнуто з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Луганській області (ліквідаційна комісія) на користь позивача грошову винагороду за безпосередню участь в антитерористичній операції за період з 07.07.2014 р. по 06.11.2015 р. в розмірі 25571,47 грн. (21345,68 грн з урахуванням податків і зборів).

Оскільки позивач був звільнений 06.11.2015 року, період затримки розрахунку при звільненні обраховується з 07.11.2015 року по 06.08.2020 року та складає 1735 днів.

З довідки ГУМВС України у Луганській області в особі Ліквідаційної комісії вбачається, що за два місяці, що передували звільненню, грошове забезпечення позивача складало: за вересень 2015 року 18364,94 грн., за жовтень 2015 року 13425,86 грн.

Тобто, за 61 календарний день протягом вересня-жовтня 2015 року позивачу було нараховане грошове забезпечення в загальній сумі 31790,80 грн. (18364,94 грн. + 13425,86 грн.)

Тому середньоденне грошове забезпечення позивача складає 521,16 грн. (31790,80 грн. / 61 календарний день).

Вся сума середнього заробітку позивача за час затримки розрахунку при звільненні (100%) складає 904212,60 грн. (521,16 грн. (середньоденний заробіток) х 1735 днів (кількість днів затримки розрахунку)).

Повна сума розрахунку при звільненні позивача повинна була становити 53891,92 грн. (28320,44 грн. (сплачена при звільненні сума) + 25571,48 грн. (сплачена 06.08.2020р. сума за рішенням суду)).

З вищевикладеного вбачається, що недоплачена сума розрахунку (25574,48 грн.) складає 47,45% від загальної суми належного позивачу розрахунку при звільненні (53891,92 грн.), що обраховується таким чином: (25574,48 грн. / 53891,92 грн.) х 100% = 47,45%.

Таким чином сума середнього заробітку за весь час затримки розрахунку складає 429048,88 грн. ((904212,60 грн. (уся сума середнього заробітку за 1735 днів затримки розрахунку) х 47,45% = 429048,88 грн.). Між тим оскільки позивачем заявлено до стягнення 80779,80 грн.

Отже, сума належного позивачу середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з органів внутрішніх справ України, розрахована судом першої інстанції відповідно до останньої правової позиції Верховного Суду зі спірного питання щодо застосування статті 117 КЗпП України, висловленої у постанові від 30 листопада 2020 року по справі №480/3105/19, та задоволена судом у межах вимог позовної заяви.

Доводи апеляційної скарги, що розрахунок суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на користь позивача зроблений судом першої інстанції на підставі не належних доказів не заслуговують на увагу, оскільки такий розрахунок судом був зроблений на підстав довідки Управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку ГУМВС України у Луганській області від 06.07.2017 (а.с.154 звор.бік).

Доказів того, що згадано довідка не є достовірною, чи доказів на спростування зазначених у ній відомостей суду надано не було та в матеріалах справи не міститься.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Між тим будь-яких доказів на спростування відомостей, зазначених у Довідки про доходи, що видана 6 липня 2017 року Управлінням фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку, за підписом голови ліквідаційної комісії ГУМВС України в Луганській області, суду надано не було.

Таким чином доводами апеляційної скарги не спростовано висновків суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , та не доведено неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права як необхідних передумов для скасування оскаржуваного рішення суду.

Резюмуючи все вищевикладене колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на належній юридичній оцінці встановлених обставин справи із правильним застосуванням норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини. Доводи апеляційної скарги відповідача не містять належних чи переконливих аргументів, які б спростовували висновки суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Згідно з пунктом першим частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права

Відтак, апеляційна скарга відповідача задоволенню не підлягає.

При розгляді даної справи колегією суддів також було враховано, що постановою Верховного Суду від 27 квітня 2021 року, скасовано рішення Одеського окружного адміністративного суду від 13 травня 2019 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 4 березня 2020 року в справі №420/6846/18 у частині позовних вимог про: 1) визнання протиправною бездіяльність щодо нарахування ОСОБА_1 в повному обсязі грошової винагороди за безпосередню участь в антитерористичній операції за період з 7 липня 2014 року по 6 листопада 2015 року; 2) визнання протиправними наказів ГУМВС України в Луганській області в особі ліквідаційної комісії від 20 лютого 2015 року №435, від 30 лютого 2015 року №850, від 30 квітня 2015 року №1136, від 22 травня 2015 року №1323, від 02 вересня 2015 року №2269, від 27 жовтня 2015 року №2716, від 25 листопада 2015 року №2797, в частині нарахування позивачу грошової винагороди за безпосередню участь в АТО в обмеженому розмірі; 3) зобов`язання провести ОСОБА_1 перерахунок грошової винагороди за безпосередню участь в АТО в наказах ГУМВС України у Луганській області від 20 лютого 2015 року №435, від 30 лютого 2015 року №850, від 30 квітня 2015 року №1136, від 22 травня 2015 року №1323, від 02 вересня 2015 року №2269, від 27 жовтня 2015 року №2716, від 25 листопада 2015 року №2797 в розмірах, обчислених в позовній заяві; 4) стягнення на користь ОСОБА_1 грошової винагороди за безпосередню участь в антитерористичній операції за період з 7 липня 2014 року по 6 листопада 2015 року в розмірі 29729 грн. 69 коп., з урахуванням усіх необхідних за законом відрахувань, в тому числі єдиного соціального внеску, перерахувавши зазначену суму на рахунок позивача в АТ "Ощадбанк" № НОМЕР_1 та направити справу у цій частині позовних вимог на новий розгляд до Одеського окружного адміністративного суду.

Підставою для скасування судових рішень в частині стягнення на користь позивача грошової винагороди у розмірі 29729,69 грн. слугувало те, що суди першої та апеляційної інстанцій не зазначили у своїх рішеннях мотивів, якими суди керувалися при постановленні рішень у частині врахування або не врахування індексації та матеріальної допомоги при здійсненні розрахунку грошової винагороди позивача за безпосередню участь в антитерористичній операції та не застосували жодну норму матеріального права, на підставі якої суди дійшли вказаних висновків.

За результатом нового розгляду справи №420/6846/18, 6 червня 2021 року Одеський окружний адміністративний суд прийняв рішення, що набрало законної сили 14 грудня 2021 року, яким на користь ОСОБА_1 стягнуто грошову винагороду за безпосередню участь в антитерористичній операції за період з 07 липня 2014 року по 06 листопада 2015 року в розмірі 29729,69 грн., з урахуванням усіх необхідних за законом відрахувань, в тому числі єдиного соціального внеску, перерахувавши зазначену суму на рахунок позивача в АТ "Ощадбанк" №4492.

Таким чином скасування постановою Верховного Суду від 27 квітня 2021 року у справі №420/6846/18 рішення Одеського окружного адміністративного суду від 13 травня 2019 року та постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 4 березня 2020 року на результат розгляду даної справи не впливає.

Керуючись статтями 292, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління МВС України у Луганській області в особі Ліквідаційної комісії Головного управління МВС України у Луганській області залишити без задоволення, а рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 19 липня 2022 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає відповідно до ч. 6 статті 12, статті 257 та ч. 5 статті 328 КАС України.

Головуючий суддя-доповідач В.О.Скрипченко

Суддя І.П.Косцова

Суддя Ю.В.Осіпов