Справа № 280/2152/22
Суддя: Сіпака Андрій Васильович
Дата ухвалення: 2023-02-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

24 лютого 2023 року Справа № 280/2152/22 м.Запоріжжя

Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Сіпаки А.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Сонячне-2003 (70313, Запорізька область, Розівський район, с. Новозлатопіль, вул. Центральна, буд. 1, ) до Головного управління ДПС у Запорізькій області (69107, м. Запоріжжя, пр. Соборний, 166, код ЄДРПОУ ВП 44118663) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення - рішення,

ВСТАНОВИВ:

08.02.2022 до Запорізького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю Сонячне-2003 (далі позивач) до Головного управління ДПС у Запорізькій області (далі відповідач), в якій позивач просить суд: визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Запорізькій області від 19.08.2021 № 8, яким до Товариства з обмеженою відповідальністю Сонячне-2003 застосовано суму штрафних (фінансових) санкцій (штрафу) у розмірі 500000,00 грн. прийняте на підставі акту перевірки № 6487/08-01-07-18/31694849 від 20.07.2021, як таке, що не відповідає чинному законодавству України, а також порушує права та охоронювані законом інтереси Товариства з обмеженою відповідальністю Сонячне-2003.

На обґрунтування позовних вимог у позовній заяві позивач зазначає про незаконність та протиправність прийнятого відповідачем податкового повідомлення-рішення. Вказує, що порушуючи норми чинного законодавства відповідач документальну планову виїзну перевірку провів всупереч п. 52-2 підрозділу 10 розділу ХХ Податкового кодексу. Крім того, вважає необгрунтованими доводи відповідача щодо порушення позивачем норм Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного, плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального» в частині зберігання пального без отримання ліцензії на право зберігання пального. Просить позов задовольнити.

Ухвалою суду від 14.02.2022 відкрито провадження за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання 10.03.2022.

Указом Президента України Про введення воєнного стану в Україні з 24 лютого 2022 року №64/2022 у зв`язку з військовою агресією Російської федерації в Україні введений воєнний стан.

Наказами тимчасово виконуючого обов`язки голови Запорізького окружного адміністративного суду від 09.03.2022 №12, від 11.03.2022 №13, від 18.03.2022 №14, від 25.03.2022 №15, від 01.04.2022 №16, від 08.04.2022 №17, від 15.04.2022 №18, від 22.04.2022 №21, від 29.04.2022 №22 строк дії наказу від 28.02.2022 №11 про встановлення особливого режиму роботи Запорізького окружного адміністративного суду в умовах воєнного стану продовжений до 06.05.2022 включно. Роботу суду відновлено з 10.05.2022.

Враховуючи зазначені обставини, призначене на 10.03.2022 підготовче засідання не відбулось, та його було відкладено на 16.06.2022.

Ухвалою суду від 16.06.2022 відкладено підготовче засідання на 10.08.2022.

26.07.2022 до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву. Так відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог, оскільки прийняте податкове повідомлення-рішення прийняте у відповідності до вимог законодавства, що регулює спірні правовідносини, оскільки під час проведення перевірки позивачем не було надано документального підтвердження щодо зберігання пального в паливних баках транспортних засобів та у споживчій тарі ємністю до 5 літрів включно, отримане від виробника або особи, яка здійснила його розлив у таку тару. Просить у задоволенні позову відмовити повністю.

Ухвалою суду від 10.08.2022 відкладено підготовче засідання на 17.10.2022.

Ухвалою суду від 17.10.2022 відкладено підготовче засідання на 12.12.2022.

Ухвалою від 12.12.2022 відкладено підготовче засідання на 22.02.2023.

Ухвалою суду від 22.02.2023 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті у цей же день.

Представник позивача в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи був належним чином повідомлений, просив розглянути справу за його відсутності.

Представник відповідача в судове засідання з`явився, подав до суду клопотання про проведення підготовчого засідання та розгляд справи в порядку письмового провадження.

Якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта (ч. 9 ст. 205 КАС України).

Відтак, суд дійшов висновку про можливість завершення розгляду даної справи в порядку письмового провадження.

Суд, всебічно та повно встановивши обставини справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Щодо обґрунтованості проведення перевірки.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює Податковий кодекс України (далі - ПК України; в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Пунктом 75.1 статті 75 ПК України визначено, що контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.

Реалізація відповідних функцій у визначеній сфері щодо проведення таких перевірок не є безмежною. Такими функціями контролюючий орган наділений законодавчо на постійній основі, однак реалізація таких функцій певним чином обмежена законодавством. Тобто, не в будь-якому випадку за наявності компетенції на проведення перевірки, така перевірка може бути проведена. Така правова позиція неодноразово підтримувалася Верховним Судом, наприклад, в постанові від 15.05.2020 р. у справі № 816/3238/15.

З березня 2020 року на території України був запроваджений спеціальний режим у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби та згідно п. 522 підрозділу 10 розділу ХХ Податкового кодексу України установлено мораторій на проведення документальних та фактичних перевірок на період з 18 березня 2020 року по останній календарний день місяця (включно), в якому завершується дія карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID-19), крім:

документальних позапланових перевірок, що проводяться на звернення платника податків;

документальних позапланових перевірок з підстав, визначених підпунктами 78.1.7 та 78.1.8 пункту 78.1 статті 78 цього Кодексу;

фактичних перевірок в частині порушення вимог законодавства в частині:

обліку, ліцензування, виробництва, зберігання, транспортування та обігу пального, спирту етилового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів;

цільового використання пального та спирту етилового платниками податків;

обладнання акцизних складів витратомірами-лічильниками та/або рівномірами-лічильниками;

здійснення функцій, визначених законодавством у сфері виробництва і обігу спирту етилового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів, пального, з підстав, визначених підпунктами 80.2.2, 80.2.3 та 80.2.5 пункту 80.2 статті 80 цього Кодексу.

Дію карантину введено постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» та продовжено до 31 березня 2022 року.

У відповідності до п. 2.1 ст. 2 Податкового кодексу України зміна положень цього Кодексу може здійснюватися виключно шляхом внесення змін до цього Кодексу.

Норма п. 522 підрозділу 10 розділу ХХ Податкового кодексу України, якою встановлений мораторій на проведення документальних та фактичних перевірок з відповідними виключеннями, була чинною в період проведення Головним управлінням ДПС у Запорізькій області планової виїзної перевірки Товариства з обмеженою відповідальністю «СОНЯЧНЕ-2003» з 22.06.2021 по 13.07.2021 року та складення її результатів в акті від 20.07.2021 року № 6487/08-01-07-18/31694849.

Виходячи із визначених у ч. 3 ст. 7 Кодексу адміністративного судочинства України загальних засад пріоритетності законів над підзаконними актами, для визначення правомірності дій ГУ ДПС у Запорізькій області щодо проведення документальної планової виїзної перевірки ТОВ «СОНЯЧНЕ-2003» суд застосовує норми Податкового кодексу України, який має вищу юридичну силу.

З урахуванням зазначеного, суд не приймає посилання відповідача на постанову Кабінету Міністрів України від 03.02.2021 року № 89 «Про скорочення строку дії обмеження в частині дії мораторію на проведення деяких видів перевірки», як на законну підставу проведення документальної планової виїзної перевірки позивача.

З урахуванням вказаного суд вважає, що документальна планова виїзна перевірка позивача за період його діяльності з 01.07.2017 по 31.03.2021 була проведена відповідачем з порушенням ст. 522 підрозділу 10 розділу ХХ Податкового кодексу України.

Суд зазначає, що судова палата з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду в постанові від 21 лютого 2020 року у справі №826/17123/18 сформулювала правовий висновок, відповідно до якого незалежно від прийнятого платником податків рішення про допуск (недопуск) посадових осіб до перевірки, оскаржуючи в подальшому наслідки проведеної контролюючим органом перевірки у вигляді податкових повідомлень-рішень та інших рішень, платник податків не позбавлений можливості посилатись на порушення контролюючим органом вимог законодавства щодо проведення такої перевірки, якщо вважає, що вони зумовлюють протиправність таких податкових повідомлень-рішень. При цьому, таким підставам позову, за їх наявності, суди повинні надавати правову оцінку в першу чергу, а у разі, якщо вони не визнані судом такими, що тягнуть протиправність рішень, прийнятих за наслідками такої перевірки, - переходити до перевірки підстав позову щодо наявності порушень податкового та/або іншого законодавства.

Колегія суддів також зазначила, що перевірка є способом реалізації владних управлінських функцій контролюючим органом як суб`єктом владних повноважень, який зобов`язаний діяти тільки на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України та законами України.

Порушення вимог Податкового кодексу України щодо неможливості проведення перевірки без наявності підстав для її проведення, які повинні бути зазначені у відповідному наказі, має наслідком визнання перевірки незаконною та не породжує правових наслідків такої перевірки, акт перевірки, виходячи із положень щодо допустимості доказів, закріплених частиною другою статті 74 Кодексу адміністративного судочинства України, не може визнаватися допустимим доказом у справі, оскільки одержаний з порушенням порядку, встановленого законом.

За таких обставин податкове повідомлення-рішення, прийняте за наслідками перевірки та на підставі акту перевірки, який є недопустимим доказом, не може вважатися правомірним і підлягає скасуванню. Встановлені судом обставини щодо протиправності призначення та проведення відповідачем перевірки, за наслідками якої і прийнято оскаржене податкове повідомлення-рішення, є достатніми для висновку про протиправність такого рішення.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом в постанові від 22 вересня 2020 року у справі № 520/8836/18.

Щодо суті виявлених порушень.

З матеріалів справи судом встановлено, що за результатами перевірки складено акт від 20.07.2021 року № 6487/08-01-07-18/ НОМЕР_1 та прийнято, в тому числі, оскаржуване податкове повідомлення-рішення від 19.08.2021 № 828, яким встановлено порушення позивачем ч. 1, ч. 8, ч. 16 ст. 15 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального» від 19.12.1995 р. № 481/95-ВР зі змінами та доповненнями (далі - Закон № 481/95-ВР), у зв`язку з чим на підставі абзацу 8 частини 2 статті 17 Закону України № 481/95-ВР застосовано штрафні санкції в сумі 500 000 гривень.

Фактичною підставою для прийняття спірного податкового повідомлення-рішення став висновок відповідача, що зберігання пального в період з 16.03.2020 р. до 31.07.2020 р. (включно) здійснювалося позивачем без отримання ліцензії на право зберігання пального за адресами: с. Комсомольське, Гуляйпільський р н, Запорізька обл. та с. Новозлатопіль, Розівський р н, Запорізька обл.

Вказаних висновків відповідач дійшов так як згідно первинних документів, досліджених під час перевірки, розвантаження паливно мастильних матеріалів здійснювалося у місцях, відмінних від місця зберігання, що зазначений в ліцензії позивача на право зберігання пального (виключно для потреб власного споживання чи промислової переробки) від 21.02.2020 реєстраційний номер № 2000302.

Отже, предметом доказування у цій справі є обставини, які підтверджують або спростовують висновки контролюючого органу про наявність в діях позивача складу правопорушення, за яке його притягнуто до відповідальності на підставі статті 17 Закону № 481/95-ВР.

Стаття 15 Закону № 481/95-ВР визначає умови провадження діяльності з імпорту, експорту, оптової і роздрібної торгівлі алкогольними напоями, тютюновими виробами, пальним та зберігання пального, зокрема, що оптова торгівля пальним та зберігання пального здійснюються суб`єктами господарювання (у тому числі іноземними суб`єктами господарювання, які діють через свої зареєстровані постійні представництва) всіх форм власності за наявності ліцензії.

Статтею 17 Закону № 481/95-ВР встановлена відповідальність за порушення норм цього Закону. Так, за порушення норм цього Закону щодо виробництва і торгівлі спиртом етиловим, коньячним і плодовим та зерновим дистилятом, спиртом етиловим ректифікованим виноградним, спиртом етиловим ректифікованим плодовим, дистилятом виноградним спиртовим, спиртом-сирцем плодовим, біоетанолом, алкогольними напоями та тютюновими виробами, пальним та зберігання пального посадові особи і громадяни притягаються до відповідальності згідно з чинним законодавством.

До суб`єктів господарювання (у тому числі іноземних суб`єктів господарювання, які діють через свої зареєстровані постійні представництва) застосовуються фінансові санкції у вигляді штрафів у разі: оптової торгівлі пальним або зберігання пального без наявності ліцензії 500 000 гривень.

Складом правопорушення у даній справі є те, що відповідач стверджує, що штрафні санкції застосовані на підставі акту перевірки у зв`язку із порушенням позивачем вимог Закону № 481/95-ВР щодо зберігання пального в період з 16.03.2020 р. до 31.07.2020 р. (включно) без отримання ліцензії на право зберігання пального за адресами: с. Комсомольське, Гуляйпільський р н, Запорізька обл. та с. Новозлатопіль, Розівський р н, Запорізька обл.

За результатами аналізу наданих товарно-транспортних накладних під час перевірки відповідачем встановлено, що розвантаження ПММ здійснювалося у місцях, відмінних від місця зберігання, що зазначений в ліцензії на право зберігання пального (виключно для потреб власного споживання чи промислової переробки) від 21.02.2020 реєстраційний номер № 2000302, а саме:

- ТТН на відпуск нафтопродуктів № 43 від 16.03.2020, автомобіль DAF АРІ315ХТ, причіп АР 1570XТ, водій - ОСОБА_1 , автопідприємство ТОВ «ПК «Серіол-Плюс», вантажоодержувач - ТОВ «Сонячне-2003», пункт навантаження - м. Запоріжжя, вул. Стартова, 3б, пункт розвантаження - с. Комсомольське, Гуляйпільський р-н, Запорізька область, товар - бензин А-92, кількість 2,417 м3 (видаткова накладна № 288 від 16.03.2020 на суму 49306,80 грн., кількість 2,417 м3; довіреність № 12 від 16.03.2020, отримав - ОСОБА_2 );

- ТТН на відпуск нафтопродуктів № 44 від 16.03.2020, автомобіль МАЗ-500 НОМЕР_2 , причіп НОМЕР_3 , водій - ОСОБА_3 , автопідприємство ТОВ «ПК «Серіол-Плюс», вантажоодержувач - ТОВ «Сонячне-2003», пункт навантаження - м. Запоріжжя, пункт розвантаження - с. Новозлатопіль, Розівський р-н. Запорізька область, товар - дизельне паливо, кількість 10,635 м3 (видаткова накладна № 227 від 16.03.2020 на суму 217592,10 грн., кількість 10,635 м3, довіреність № 11 від 16.03.2020, отримав ОСОБА_2 );

- ТТН на відпуск нафтопродуктів № 96 від 21.04.2020, автомобіль МАЗ НОМЕР_4 , причіп НОМЕР_4 , водій - ОСОБА_4 , автопідприємство ТОВ «ПК «Серіол-Плюс», вантажоодержувач - ТОВ «Сонячне-2003», пункт навантаження - м. Запоріжжя, пункт розвантаження - с. Комсомольське, Гуляйпільський р н, Запорізька область, товар - бензин А-92, кількість 2,417 м3 (видаткова накладна № 538 від 21.04.2020 на суму 40605,60 гри, кількість 2,417 м3; довіреність № 19 від 21.04.2020, отримав - ОСОБА_2 );

- ТТН на відпуск нафтопродуктів № 147 від 04.05.2020, автомобіль МАЗ НОМЕР_5 , причіп НОМЕР_6 , водій - ОСОБА_5 , автопідприємство ТОВ «ПК «Серіол-Плюс», вантажоодержувач - ТОВ «Сонячне-2003», пункт навантаження - м. Запоріжжя, пункт розвантаження - с. Комсомольське, Гуляйпілський р н, Запорізька область, товар - паливо дизельне ДП-Л Євро-5, кількість 4.61 м3 (видаткова накладна № 673 від 04.05.2020 на суму 65461,98 грн, кількість 4,610 м3; довіреність №2 6 від 04.05.2020, отримав - ОСОБА_2 );

- ТТН на відпуск нафтопродуктів № 155 від 18.05.2020, автомобіль DAF АРІ315ХТ, причіп НОМЕР_7 , водій - ОСОБА_1 , автопідприємство ТОВ «ПК «Серіол-Плюс», вантажоодержувач - ТОВ «Сонячне-2003», пункт навантаження - м. Запоріжжя, пункт розвантаження - с. Комсомольське, Гуляйпільський р н, Запорізька область, товар - паливо дизельне ДП-Л Євро-5, кількість 4,610 м3 (видаткова накладна № 678 від 18.05.2020 на суму 64078,98 грн, кількість 4,610 м3; довіреність № 27 від 18.09.2020, отримав - ОСОБА_2 );

- ТТН на відпуск нафтопродуктів № 214 від 19.06.2020, автомобіль МАЗ НОМЕР_4 , водій - ОСОБА_4 , автопідприємство ТОВ «ПК «Серіол-Плюс», вантажоодержувач - ТОВ «Сонячне-2003», пункт навантаження - м. Запоріжжя, пункт розвантаження с. Комсомольське, Гуляйпільський р-н. Запорізька область, товар -бензин А-92, кількість 2,417 м3 (видаткова накладна № 950 від 19.06.2020 на суму 40605,60 грн, кількість 2,417 м3; довіреність № 38 від 19.06.2020, отримав - ОСОБА_2 );

- ТТН на відпуск нафтопродуктів № 295 від 02.07.2020, автомобіль DAF НОМЕР_8 , причіп НОМЕР_7 , водій - ОСОБА_1 , автопідприємство ТОВ «ПК «Серіол-Плюс», вантажоодержувач - ТОВ «Сонячне-2003», пункт навантаження - м. Запоріжжя, пункт розвантаження - с. Новозлатопіль, Розівський р-н, Запорізька область, товар - бензин А-92, кількість 5,78 м3 (видаткова накладна № 1012 від 02.07.2020 на суму 114675.18 грн, кількість 5,78 м3; довіреність № 56 від 02.07.2020, отримав - ОСОБА_2 );

- ТТН на відпуск нафтопродуктів № 296 від 31.07.2020, автомобіль DAF НОМЕР_8 , причіп НОМЕР_7 , водій - ОСОБА_1 , автопідприємство ТОВ «ПК «Серіол-Плюс», вантажоодержувач - ТОВ «Сонячне-2003», пункт навантаження - м. Запоріжжя, пункт розвантаження - с. Новозлатопіль. Розівський р-н, Запорізька область, товар - дизельне паливо, кількість 29,520 м3 (видаткова накладна № 1395 від 31.07.2020 на суму 541396,68 грн., кількість 29,520 м3; довіреність № 57 від 31.07.2020, отримав - ОСОБА_2 ).

Також в акті перевірки вказується, що за даними ЄРАН ТОВ «ПК «Серіол-Плюс» зареєструвало на ТОВ «СОНЯЧНЕ-2003» акцизні накладні з адресами місця зберігання пального: с. Комсомольське, Гуляйпільськіій р-н, Запорізька обл. та с. Новозлатопіль, Розівський р-н. Запорізька обл.

Згідно зі встановленими обставинами у цій справі, позивач не заперечує факт придбання дизельного пального у ТОВ «ПК «СЕРІОЛ ПЛЮС» відповідно договору № 4 від 30.01.2017 року.

Проте, позивач зазначає, що на запит відповідача № 5/08-01-07-18/31694849 від 09.07.2021 про надання пояснення та копій документів по взаємовідносинам з ТОВ «ПК «Серіол-Плюс», 09.07.2021 ТОВ «СОНЯЧНЕ-2003» надано лист з копіями документів та додатково надано копії товарно транспортні накладні на відпуск нафтопродуктів із виправленим адресом в графі «місце розвантаження» на: с. Новозлатопіль, Розівський р н, Запорізька обл.

ТОВ «СОНЯЧНЕ-2003» була отримана ліцензія реєстраційний номер 2000302 терміном дії з 21.02.2020 до 21.02.2025 на право зберігання пального (виключно для потреб власного споживання чи промислової переробки), в якій вказано адреса місця зберігання: Україна, Запорізька обл., Розівський район, с. Новозлатопіль, Центральна3Е, загальна місткість резервуарів, шо використовуються для зберігання пального (літри): 85000.

Вирішуючи питання правильного застосування податковим органом норм Закону № 481/95-ВР суд виходить з такого.

З 1 січня 2016 року ПК України визначив, що діяльність з реалізації пального обумовлювалася обов`язком суб`єкта господарювання зареєструватися платником акцизного податку, а також виконувати вимоги, пов`язаних із обігом пального. Водночас, законодавець встановив, що приміщення для навантаження-розвантаження, зберігання пального виключно для потреб власного споживання пального не є акцизним складом (підпункт 14.1.6), а суб`єкти господарювання, які використовують приміщення, розташовані на митній території України, для навантаження-розвантаження, зберігання пального виключно для потреб власного споживання пального не є розпорядниками акцизного складу (підпункт 14.1.224).

До 1 липня 2019 року діяльність з виробництва, реалізації та зберігання пального не підлягала ліцензуванню.

З 1 липня 2019 року набрав чинності Закон України від 23 листопада 2018 року № 2628-VIII «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких інших законодавчих актів України щодо покращення адміністрування та перегляду ставок окремих податків і зборів», яким внесено зміни до ПК України та Закону № 481/95-ВР.

З цього часу Закон № 481/95-ВР почав додатково визначати основні засади державної політики щодо регулювання виробництва, експорту, імпорту, оптової і роздрібної торгівлі пальним, забезпечення його високої якості та захисту здоров`я громадян, а також посилення боротьби з незаконним виробництвом та обігом пального на території України, а норми ПК України встановили більш ширше поняття акцизних складів, в тому числі, визначили критерії, за яких відповідна територія/ємність не вважається акцизним складом.

Відповідно до абзацу восьмого частини другої статті 17 Закону № 481/95-ВР встановлена відповідальність за зберігання пального без наявності ліцензії у вигляді штрафних санкцій в сумі 500 000 гривень.

За змістом частин сьомої, восьмої, десятої, шістнадцятої статті 15 Закону № 481/95-ВР суб`єкти господарювання (у тому числі іноземні суб`єкти господарювання, які діють через свої зареєстровані постійні представництва) отримують ліцензії на право оптової торгівлі пальним та зберігання пального на кожне місце оптової торгівлі пальним або кожне місце зберігання пального відповідно, а за відсутності місць оптової торгівлі пальним - одну ліцензію на право оптової торгівлі пальним за місцезнаходженням суб`єкта господарювання (у тому числі іноземного суб`єкта господарювання, який діє через своє зареєстроване постійне представництво) або місцезнаходженням постійного представництва. Суб`єкт господарювання (у тому числі іноземний суб`єкт господарювання, який діє через своє зареєстроване постійне представництво) має право зберігати пальне без отримання ліцензії на право зберігання пального в місцях виробництва пального або місцях оптової торгівлі пальним чи місцях роздрібної торгівлі пальним, на які отримані відповідні ліцензії. Ліцензії на право зберігання пального видаються уповноваженими Кабінетом Міністрів України органами виконавчої влади за місцем розташування місць зберігання пального терміном на п`ять років, а річна плата на право зберігання пального становить 780 гривень.

Частинами тридцять другою, тридцять восьмою статті 15 Закону № 481/95-ВР встановлено, що ліцензія видається за заявою суб`єкта господарювання (у тому числі іноземного суб`єкта господарювання, який діє через своє зареєстроване постійне представництво), до якої додається документ, що підтверджує внесення річної плати за ліцензію.

Для отримання ліцензії на право оптової або роздрібної торгівлі пальним або на право зберігання пального разом із заявою додатково подаються завірені заявником копії таких документів:

документи, що підтверджують право власності або право користування земельною ділянкою, або інше передбачене законодавством право землекористування на земельну ділянку, на якій розташований об`єкт оптової або роздрібної торгівлі пальним або зберігання пального, чинні на дату подання заяви та/або на дату введення такого об`єкта в експлуатацію, будь-якого цільового призначення;

акт вводу в експлуатацію об`єкта або акт готовності об`єкта до експлуатації, або сертифікат про прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, або інші документи, що підтверджують прийняття об`єктів в експлуатацію відповідно до законодавства, щодо всіх об`єктів у місці оптової або роздрібної торгівлі пальним або зберігання пального, необхідних для оптової або роздрібної торгівлі пальним або зберігання пального;

дозвіл на виконання робіт підвищеної небезпеки та експлуатацію (застосування) машин, механізмів, устаткування підвищеної небезпеки.

Суб`єкти господарювання, що здійснюють зберігання пального, яке не реалізовується іншим особам і використовується виключно для потреб власного споживання чи промислової переробки, копії зазначених документів не подають. Такі суб`єкти господарювання у заяві зазначають про використання пального для потреб власного споживання чи переробки, загальну місткість резервуарів, що використовуються для зберігання пального, та їх фактичне місцезнаходження, а також фактичне місцезнаходження ємностей, що використовуються для зберігання пального (частина сорок третя статті 15 Закону № 481/95-ВР).

При цьому, згідно з частиною дев`ятнадцятою цієї статті ліцензія на право зберігання пального не отримується на місця зберігання пального, що використовуються:

підприємствами, установами та організаціями, які повністю утримуються за рахунок коштів державного або місцевого бюджету;

підприємствами, установами та організаціями системи державного резерву;

суб`єктами господарювання (у тому числі іноземними суб`єктами господарювання, які діють через свої зареєстровані постійні представництва) для зберігання пального, яке споживається для власних виробничо-технологічних потреб виключно на нафто- та газовидобувних майданчиках, бурових платформах і яке не реалізується через місця роздрібної торгівлі.

Суб`єкти господарювання, які здійснюють роздрібну, оптову торгівлю пальним або зберігання пального виключно у споживчій тарі до 5 літрів, ліцензію на роздрібну або оптову торгівлю пальним або ліцензію на зберігання пального не отримують (частина двадцять перша статті 15 Закону № 481/95-ВР).

Статтею 1 Закону № 481/95-ВР надано визначення поняттям, зокрема:

зберігання пального - діяльність із зберігання пального (власного або отриманого від інших осіб) із зміною або без зміни його фізико-хімічних характеристик;

місце зберігання пального - місце (територія), на якому розташовані споруди та/або обладнання, та/або ємності, що використовуються для зберігання пального на праві власності або користування.

Однак, Закон № 481/95-ВР не визначає, що саме розуміється під власним споживанням пального, а так само під поняттям споруди, обладнання, ємності. При цьому, якщо загальні визначення понять споруда та обладнання є більш чітко окресленими, то поняття ємність таким не є і за загальним правилом охоплює абсолютно усі споруди, обладнання, резервуари чи інші пристрої, які мають щонайменшу місткість, до яких можна віднести і паливні баки автомобілів, обладнання, пристроїв. Тому застосування такого поняття в абсолютному значенні у Законі № 481/95-ВР робить його вимоги непередбачуваними для суспільства, позаяк, кожен суб`єкт господарювання, який придбав пальне і використовує його, зобов`язаний отримати ліцензію на зберігання пального, що, однак, суперечить правовому змісту запровадження державою вимог щодо ліцензування діяльності зі зберігання пального, метою чого було, зокрема, підвищення контролю за обігом пального не тільки у розрізі суб`єктів господарювання, які займаються такою діяльністю, але й місць, на яких провадиться діяльність зі зберігання пального.

У зв`язку з тим, що Закон № 481/95-ВР не дає чіткого розуміння, які саме місця слід вважати місцем зберігання пального, на кожне з яких суб`єкт господарювання зобов`язаний отримати ліцензію, суд вважає, що задля вирішення спірного у цій справі питання підлягають врахуванню норми ПК України, які надають визначення поняттям, пов`язаним з обігом пального, зокрема, й місць його зберігання.

Згідно з підпунктом 14.1.6 пункту 14.1 статті 14 ПК України акцизний склад - це приміщення або територія на митній території України, де розпорядник акцизного складу провадить свою господарську діяльність шляхом вироблення, оброблення (перероблення), змішування, розливу, навантаження-розвантаження, зберігання, реалізації пального.

Не є акцизним складом, зокрема:

б) приміщення або територія, на кожній з яких загальна місткість розташованих ємностей для навантаження-розвантаження та зберігання пального не перевищує 200 кубічних метрів, а суб`єкт господарювання (крім платника єдиного податку четвертої групи) - власник або користувач такого приміщення або території отримує протягом календарного року пальне в обсягах, що не перевищують 1000 кубічних метрів (без урахування обсягу пального, отриманого через паливороздавальні колонки в місцях роздрібної торгівлі пальним, на які отримано відповідні ліцензії), та використовує пальне виключно для потреб власного споживання чи промислової переробки і не здійснює операцій з реалізації та зберігання пального іншим особам.

Критерій, визначений цим підпунктом, щодо загальної місткості ємностей для навантаження-розвантаження та зберігання пального не застосовується до ємностей суб`єктів господарювання, які є розпорядниками хоча б одного акцизного складу;

в) приміщення або територія незалежно від загальної місткості розташованих ємностей для навантаження-розвантаження та зберігання пального, власником або користувачем яких є суб`єкт господарювання - платник єдиного податку четвертої групи, який отримує протягом календарного року пальне в обсягах, що не перевищують 10000 кубічних метрів (без урахування обсягу пального, отриманого через паливороздавальні колонки в місцях роздрібної торгівлі пальним, на які отримано відповідні ліцензії), та використовує пальне виключно для потреб власного споживання і не здійснює операцій з реалізації та зберігання пального іншим особам;

г) паливний бак як ємність для зберігання пального безпосередньо в транспортному засобі або обладнанні чи пристрої;

ґ) приміщення або територія, у тому числі платника податку, де зберігається або реалізується виключно пальне у споживчій тарі ємністю до 5 літрів включно, отримане від виробника або особи, яка здійснила його розлив у таку тару.

При цьому, відповідно до підпункту 14.1.212 пункту 14.1 статті 14 ПК України реалізація пального або спирту етилового для цілей розділу VI цього Кодексу - будь-які операції з фізичної передачі (відпуску, відвантаження) пального або спирту етилового з переходом права власності на таке пальне або спирт етиловий чи без такого переходу, за плату (компенсацію) чи без такої плати на митній території України з акцизного складу/акцизного складу пересувного: до акцизного складу; до акцизного складу пересувного; для власного споживання чи промислової переробки; будь-яким іншим особам.

Не вважаються реалізацією пального операції з фізичної передачі (відпуску, відвантаження) пального на митній території України:

у споживчій тарі ємністю до 5 літрів (включно), крім операцій з реалізації такого пального його виробниками;

при використанні пального суб`єктами господарювання, які не є розпорядниками акцизного складу/акцизного складу пересувного, що передано (відпущено, відвантажено) платником акцизного податку таким суб`єктам господарювання виключно для потреб власного споживання чи промислової переробки.

Згідно з підпунктами 14.1.224, 14.1.224-1 ПК України розпорядник акцизного складу - суб`єкт господарювання, який одержав ліцензію на право виробництва спирту етилового, алкогольних напоїв, зареєстрований платником акцизного податку, або суб`єкт господарювання - платник акцизного податку, який здійснює виробництво, оброблення (перероблення), змішування, розлив, навантаження-розвантаження, зберігання, реалізацію пального на акцизному складі та має документи, що підтверджують право власності або користування приміщеннями та/або територією, що відносяться до акцизного складу.

Розпорядник акцизного складу пересувного - суб`єкт господарювання - платник акцизного податку, який є власником пального або здійснює діяльність з виробництва спирту етилового та який з використанням транспортного засобу незалежно від того, кому належить такий транспортний засіб: реалізує або зберігає пальне або спирт етиловий; ввозить пальне на митну територію Україні, з якого сплачено акцизний податок або на умовах, визначених статтею 229 цього Кодексу.

При переході від одного суб`єкта господарювання до іншого права власності на пальне або спирт етиловий, що переміщується та/або зберігається у транспортному засобі, відбувається зміна розпорядника акцизного складу пересувного.

Не є розпорядником акцизного складу пересувного суб`єкт господарювання (перевізник, експедитор), який здійснює транспортування пального або спирту етилового.

Системний аналіз наведених норм ПК України та Закону № 481/95-ВР у їх взаємозв`язку дають підстави для формулювання такого правового висновку, що зберігання пального нерозривно пов`язане із наявністю у суб`єкта господарювання споруд та/або обладнання, та/або ємностей, що використовуються для зберігання пального на праві власності або користування (місця зберігання пального).

Наявність у суб`єкта господарювання обов`язку з отримання ліцензії на право здійснення діяльності зі зберігання пального, яка опосередковується придбанням та використанням суб`єктом господарювання пального для задоволення своїх власних виробничих потреб при провадженні його господарської діяльності (не пов`язаної з метою отримання доходу від зберігання пального як виду економічної діяльності) залежить саме від наявності у суб`єкта господарювання місця зберігання пального, яке за своїми ознаками (характеристиками) відповідає визначенню акцизного складу та/або акцизного складу пересувного, незалежно від того чи зареєстрований такий суб`єкт платником акцизного податку, розпорядником акцизного складу та/або наявністю підстав для реєстрації такого місця як акцизного складу.

Отже, для оцінки наявності в діях суб`єкта господарювання складу правопорушення у вигляді здійснення діяльності зі зберігання пального без отримання відповідної ліцензії, з`ясуванню підлягають місце та спосіб його зберігання, мета придбання, технічні характеристики використаних для цього споруд (обладнання, ємностей), обсяги споживання, закупівлі та обставини використання пального. Ці обставини складають об`єктивну та суб`єктивну сторони правопорушення.

Крім того, суд звертає увагу, що перевірка дотримання вимог Закону № 481/95-ВР здійснюється податковими органами шляхом проведення перевірки, за результатами якої у випадку встановлення порушення норм цього Закону, складається акт перевірки, який згідно з усталеною позицією Верховного Суду є носієм доказової інформації про виявлені контролюючим органом порушення вимог законодавства суб`єктами господарювання, документом, на підставі якого приймається відповідне рішення контролюючого органу.

Діяльність суб`єкта господарювання зі зберігання пального без наявності відповідної ліцензії утворює склад правопорушення, за яке передбачена відповідальність у вигляді штрафних санкцій в сумі 500 000 грн. Такі штрафні санкції застосовуються податковим органом у випадку виявлення під час проведення перевірки складу податкового правопорушення, передбаченого Законом №481/95-ВР, що має бути зафіксовано у відповідному акті перевірки.

Під час розгляду справ, пов`язаних із притягненням суб`єктів господарювання до відповідальності за таке правопорушення, предметом доказування є саме підтвердження або спростування виявлених та зафіксованих в акті перевірки порушень вимог Закону № 481/95-ВР, в якому має бути чітко зазначено, в чому полягає порушення суб`єктом господарювання вимог законодавства, яких саме норм та на підставі яких обставин ґрунтується цей висновок.

При дослідженні акту перевірки у цій справі судом встановлено, що у ньому зафіксовано обставини придбання позивачем пального у ТОВ «ПК «Серіол-Плюс» відповідно договору № 4 від 30.01.2017 року. А, за результатами аналізу наданих товарно-транспортних накладних під час перевірки встановлено, що розвантаження паливо мастильних матеріалів здійснювалося у місцях, відмінних від місця зберігання, що зазначений в ліцензії на право зберігання пального (виключно для потреб власного споживання чи промислової переробки) від 21.02.2020 реєстраційний номер № 2000302.

Також в акті перевірки зазначається, що за даними ЄРАН ТОВ «ПК «Серіол-Плюс» зареєструвало на ТОВ «СОНЯЧНЕ-2003» акцизні накладні з адресами місця зберігання пального: с. Комсомольське, Гуляйпільськіій р-н, Запорізька обл. та с. Новозлатопіль, Розівський р-н. Запорізька обл.

Однак, безпосередньо в акті перевірки відповідачем не зазначено відомостей щодо інвентаризації пального на зберіганні, зняття залишків товарно-матеріальних цінностей, відбір зразків пального. Поряд з цим в акті перевірки не відображено і спосіб його зберігання, технічні характеристики використаних для цього споруд (обладнання, ємностей), тощо за адресами: с. Комсомольське, Гуляйпільськіій р-н, Запорізька обл. та с. Новозлатопіль, Розівський р-н. Запорізька обл.

Натомість, позивач зазначає, що фактично операції з приймання, зберігання та відпуску паливно мастильних матеріалів проводиться виключно за адресою, яка вказана в ліцензії реєстраційний номер 2000302 - Україна, Запорізька обл., Розівський район, с. Новозлатопіль, Центральна3Е, де знаходяться 5 штук ємностей для зберігання пального загальним об`ємом 85 м3: ємність 11 м3 - 2 шт., ємність 51 м3 - 1 шт., ємність 9 м3 - 1 шт., ємність 3 м3 1 шт. За іншими адресами позивач не має обладнання та засобів, які б можна було використовувати для здійснення операцій зі зберігання пального, що не спростовано відповідачем під час проведення перевірки та під час розгляду справи.

Слід зазначити, що у спірних правовідносинах суть перевірки полягає у безпосередньому встановленні працівниками контролюючого органу (підтвердження або спростування обставин) саме факту здійснення суб`єктом господарювання діяльності зі зберігання пального, а не його придбання, суд вважає, що не встановлення під час перевірки обставин здійснення позивачем діяльності зі зберігання пального, часу цієї діяльності та місця, у якому пальне зберігалося, унеможливлює визнання правомірним застосування штрафних санкцій за зберігання пального без наявності ліцензії.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 07 червня 2022 року у справі № 360/4140/20, від 15 червня 2022 року у справі № 260/3859/20, від 13 липня 2022 року у справі № 600/664/21-а та інших.

Водночас, у цій справі висновки відповідача про порушення позивачем вимог Закону № 481/95-ВР ґрунтуються виключно на аналізі первинної документації (товарно транспортних накладних, акцизних накладних) щодо придбання та розвантаження нафтопродуктів, у місцях, відмінних від місця зберігання, який зазначений в ліцензії позивача на право зберігання пального (виключно для потреб власного споживання чи промислової переробки) від 21.02.2020 реєстраційний номер № 2000302, а саме:

Україна, Запорізька обл., Розівський район, с. Новозлатопіль, Центральна, 3Е.

Суд погоджується з позицією позивача, що помилки допущені постачальником нафтопродуктів ТОВ «ПК «СЕРІОЛ ПЛЮС» при складенні первинних документів в частині вказівки місця розвантаження/адреси місця зберігання пального не можуть бути підставою для притягнення ТОВ «СОНЯЧНЕ-2003» до відповідальності за зберігання пального без отримання ліцензії на право зберігання пального. На час проведення перевірки вказані помилки були виправлені позивачем і надані відповідачу вірні підтверджуючі документи.

Фактичну та кількісну наявність пального відповідач в ході проведення перевірки не встановлював, як і не встановлював місце його зберігання за адресом, відмінним, ніж вказаний в ліцензії на право зберігання пального (виключно для потреб власного споживання чи промислової переробки) від 21.02.2020 реєстраційний номер № 2000302. Поряд з цим в акті перевірки не відображено відомостей про зняття залишків товарно-матеріальних цінностей, відбір зразків пального, спосіб та місце зберігання пального, технічні характеристики використаних для цього споруд (обладнання, ємностей) тощо. Водночас, як уже зазначалось, ці обставини складають об`єктивну та суб`єктивну сторони правопорушення, відповідальність за вчинення якого встановлена приписами частини другої статті 17 Закону № 481/95-ВР.

Отже, суд вважає, що надані відповідачем матеріали перевірки не дають підстав стверджувати, що позивачем було вчинено правопорушення, яке полягає у здійсненні діяльності зі зберігання пального без наявності ліцензії.

За приписами ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

Позиція ЄСПЛ щодо захисту прав суб`єктів господарювання від незаконних дій контролюючого органу полягає у наступному:

Рішення по справі «Федорченко та Лозенко проти України» (заява №387/03):

«...при оцінці доказів суд керується критерієм доведення «поза розумними сумнівом»; тобто, аргументи сторони мають бути достатньо вагомими, чіткими та узгодженими» (п. 53).

Рішення по справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland) (заява) № 37801/97»:

«… орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень» (п.36).

Утім наведені в акті перевірки висновки базуються на припущеннях відповідача та не підтверджені належними і допустимими доказами.

Рішення по справі «Компанія «Вестберґа таксі Актіеболаг» та Вуліч проти Швеції» (заява №36985/97):

«...адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав для призначення податкових штрафів має саме податкове управління» (п. 110).

У той же час відповідач не довів правомірність прийнятого ним податкового повідомлення-рішення.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що недотримання відповідачем вимог до форми і змісту як акту перевірки, так і податкового повідомлення-рішення, що є підставою для скасування останнього.

Щодо інших посилань учасників справи, то вони не впливають на правильність вирішення спору по суті.

У рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява №30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Часиною 2 статті 77 КАС України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що при прийнятті оскаржуваного податкового повідомлення-рішення відповідач діяв необґрунтовано, тобто без врахування всіх обставин, які мають значення при прийнятті рішень, що зумовлює висновок суду про задоволення позовних вимог ТОВ «СОНЯЧНЕ-2003».

Згідно з ч. 1 ст. 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 6, 9, 14, 72, 76, 90, 241-246, 255, 295 КАС України, суд-

ВИРІШИВ:

Позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю Сонячне-2003 (70313, Запорізька область, Розівський район, с. Новозлатопіль, вул. Центральна, буд. 1, ) до Головного управління ДПС у Запорізькій області (69107, м. Запоріжжя, пр. Соборний, 166, код ЄДРПОУ ВП 44118663) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення рішення задовольнити у повному обсязі.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення - рішення форми «С» Головного управління ДПС у Запорізькій області від 19.08.2021 року № 8.

Стягнути на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Сонячне-2003 (70313, Запорізька область, Розівський район, с. Новозлатопіль, вул. Центральна, буд. 1, ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Запорізькій області (69107, м. Запоріжжя, пр. Соборний, 166, код ЄДРПОУ ВП 44118663) судові витрати по сплаті судового збору у сумі 7500 грн. 00 коп.

Відповідно до статті 255 КАС України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Третього апеляційного адміністративного суду.

Рішення складено у повному обсязі та підписано 24.02.2023.

Суддя А.В. Сіпака