Справа № 300/5255/22
Суддя: Шумей М.В.
Дата ухвалення: 2023-02-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"20" лютого 2023 р. справа № 300/5255/22
м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Шумея М.В. розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання до вчинення дій
ВСТАНОВИВ:
Позовні вимоги мотивовані протиправною бездіяльністю Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області щодо невиплати заборгованості з пенсії за період з 01.10.2020 по 30.05.2021.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 21.12.2022 позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків. Позивач у встановлений судом строк усунув вказані недоліки.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 13.01.2023 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).
26.01.2023 Головне управління Пенсійного фонду в Івано-Франківській області подало до суду відзив на позов, відповідно до якого заперечує проти позову з підстав викладених у відзиві та просить відмовити у задоволенні позову.
Розглянувши позовну заяву в порядку визначеному статтею 263 Кодексу адміністративного судочинства України, дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступні обставини справи.
ОСОБА_1 підполковник запасу, ветеран Збройних Сил України отримував пенсію за місцем реєстрації в АР Крим м. Євпаторія. смт. Новоозерне.
ОСОБА_1 у своїй позовній заяві зазначає, що в травні 2017 року він переїхав на постійне місце проживання в с.Поляниця, Івано-Франківської області. Позивач періодично їздив в АР Крим для отримання пенсії. З серпня місяця 2020 року позивачу перестали нараховувати пенсію, мотивуючи тим, що позивач не постійно проживає в АР Крим і вимусили написати заяву щоб його особову пенсійну справу направили в Івано-Франківський обласний воєнкомат.
07 лютого 2010 року ОСОБА_1 був взятий на облік внутрішньо переміщеної особи в Болехівському підрозділі з питань соціального захисту населення. Нарахування і щомісячну виплату позивачу пенсії через "Державний ощадний банк України" почали з 01 червня 2021 року.
З цього приводу, позивач неодноразово усно і письмово звертався в Пенсійний фонд України м. Києва і Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, але конкретної відповіді коли і як будуть виплачувані йому заборговану пенсію не отримав.
Не погоджуючись із такою бездіяльністю відповідача, позивач звернувся до суду із даним позовом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає наступне.
Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади, їх посадові особи повинні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Отже, право особи на отримання пенсії, як складова права на соціальний захист, є її конституційним правом.
Умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, визначено Законом України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" від 9 квітня 1992 року №2262-ХІІ (далі - Закон №2262-Х1І).
Відповідно до Закону України "Про забезпечення прав громадян та правовий режим на тимчасово окупованих території" тимчасово окупована територія України є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України.
Особам, місце реєстрації проживання яких зареєстровано на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя та які перебувають на підконтрольній українській владі території, призначення та продовження виплати пенсії може здійснюватись в порядку, визначеному постановою Кабінету Міністрів України від 05.11.2014 № 637 "Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам".
Відповідним територіальним управлінням направляється запит на витребування пенсійної справи. Виплата пенсії розпочинається після надходження пенсійної справи та інформації з Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб.
Суми пенсії, які не виплачено за період до місяця їх відновлення, обліковуються в органі, що здійснює пенсійні виплати, та виплачується з урахуванням норм Постанови № 637 на умовах окремого порядку після прийняття цього порядку Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до абзацу другого пункту 1 Порядку виплати пенсій не виплачених за період до місяця відновлення її виплати, внутрішньо переміщеним особам, які відмовились відповідно до пункту 1 частини першої статті 12 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб" від довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи і зареєстрували місце проживання та постійно проживають на контрольованій Україною території затвердженого постановою КМУ від 10.11.2021 № 1165 пенсійні виплати за минулий період, у тому числі нараховані на виконання рішення суду, що набрали законної сили, проводяться отримувачам за окремою програмою, передбаченою в бюджеті Пенсійного фонду України на відповідну мету, за рахунок коштів державного бюджету України на відповідний рік.
Пунктом 4 даного Порядку передбачено, що пенсійні виплати за минулий період за цим порядком проводяться щомісяця отримувачам, яких включено до переліку станом на 1 січня відповідного року. На забезпечення пенсійні виплати за минулий період щомісяця спрямовується частина бюджетних призначень, передбачених абзацом другим пункту 1 цього Порядку, відповідно до бюджетного розпису.
Порядок нарахування та виплати компенсації громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати регулюється Законом України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" від 19.10.2000 № 2050-ІІІ (далі - Закон) та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 № 159 (далі - Порядок).
Згідно з ст. 1 Закону підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).
Відповідно до ч. 1,2 ст. 2 Закону компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.
Як доходи у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, зокрема пенсії.
Зі змісту наведених норм випливає, що право на компенсацію частини доходів у громадянина пов`язується з настанням такого юридичного факту (події), як невиплата нарахованого громадянам грошового доходу у встановлені строки його виплати на один і більше календарних місяці з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).
Із системного аналізу ст. ст.52, 55 Закону № 2262-ХІІ від 09.04.1992, положень Закону № 2050-ІІІ від 19.10.2000 та порядку № 159 від 21.02.2001 випливає, що основною умовою для виплати компенсації є порушення органом Пенсійного фонду строків виплати нарахованої пенсії.
Суд зазначає, що постановою Кабінету Міністрів України від 10.11.2021 № 1165 було чітко встановлено порядок виплати пенсії за минулий період, тому суд не вбачає протиправної бездіяльності Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області.
Щодо стягнення моральної шкоди, суд зазначає наступне.
Відповідно до частини 3 ст.152 Конституції України матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовуються державою у встановленому порядку.
Відповідальність держави за зобов`язаннями визначено у Главі 11 ЦК України та ст.ст. 1173-1175 ЦК України. Зокрема, згідно з ст. 1175 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта, що був визнаний незаконним і скасований, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини посадових і службових осіб цих органів.
Майнова шкода це зменшення або втрата (загибель) певного особистого чи майнового блага. Відшкодування майнової шкоди є видом цивільно-правової відповідальності особи за неправомірну поведінку або неправомірне рішення.
Одним із способів відшкодування майнової шкоди є відшкодування збитків.
Відповідно до ст.22 ЦК України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Відповідно до статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Згідно зі статті 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.
Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Позивач має надати докази, чим саме підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, у чому саме полягає вина заподіювала та інші обставини, що мають значення для вирішення спору в цій частині.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Отже, для відшкодування шкоди обов`язково необхідна наявність шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинно-наслідкового зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 30 січня 2018 року в справі № 804/2252/14.
Заявляючи вимоги про стягнення з Головного управління моральної шкоди, позивач зазначає, що моральна шкода яку він зазнав полягає в наявних негативних змінах у психічній сфері внаслідок усвідомлення факту порушення його конституційних прав, як людини, яка не отримала вчасно пенсію, через протиправну поведінку відповідача, що завдала йому душевних, психічних та фізичних страждань.
Разом з тим, позивачем не надано жодних доказів заподіяння йому або членам його сім`ї душевних страждань діями відповідача по справі, які є предметом даного спору та які позивач вважає протиправними, зокрема, доказів погіршення здоров`я або настання інших втрат немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, що настали внаслідок незаконних дій або бездіяльності відповідача.
Враховуючи вищенаведене можна зробити висновок, що у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Окрім того, відповідно до ст.73 Закону України "Про загальнообов"язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 року №1058-IV кошти Пенсійного фонду використовуються на: виплату пенсій, передбачених цим Законом; надання соціальних послуг, передбачених цим Законом; фінансування адміністративних витрат, пов`язаних з виконанням функцій, покладених на органи Пенсійного фонду; оплату послуг з виплати та доставки пенсій; формування резерву коштів фонду. Забороняється використання коштів Пенсійного фонду на цілі, не передбачені цим Законом.
Разом з тим, позивачем не надано будь-яких доказів - фактичних даних, на підставі яких можна встановити наявність обставин, що обґрунтовують позовні вимоги про те, що позивачу діями або бездіяльністю Головного управління Пенсійного фонду України в Івано- Франківській області, було завдано моральну шкоду, та інших обставин, які містять інформацію щодо предмета доказування та які мають значення для вирішення справи.
З огляду на викладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.
На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
УХВАЛИВ:
В задоволенні позову відмовити.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 (паспорт серія: НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 );

відповідач: Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (, вул. С.Стрільців, 15, м.Івано-Франківськ, 76018).

Суддя Шумей М.В.