Справа № 200/3230/22
Суддя: Чекменьов Г.А.
Дата ухвалення: 2023-02-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 лютого 2023 року Справа№200/3230/22

Донецький окружний адміністративний суд у складі судді Чекменьова Г.А., розглянувши в спрощеному (письмовому) провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини № НОМЕР_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Військової частини № НОМЕР_1 , в якому просив стягнути середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 08.04.2016 по 27.01.2022 в сумі 886 903,92 грн.

Заявлені вимоги позивач обґрунтовує тим, що на день звільнення 07.04.2016 з Військової частини № НОМЕР_1 не отримав у повному обсязі належне грошове забезпечення, а остаточний розрахунок проведений 28.01.2022 на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду у справі № 200/7976/21, що зумовило виникнення підстав для стягнення на його користь середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Ухвалою від 28 лютого 2022 року позовну заяву прийнято до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Після початку збройної агресії проти України Донецьким окружним адміністративним судом відновлена можливість здійснення судочинства.

Відповідач належним чином повідомлявся про розгляд справи судом. Відзив на позовну заяву до суду не надійшов.

Відповідно до вимог частини 2 статті 175 КАС України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлені такі фактичні обставини.

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ), є громадянином України із зареєстрованим місцем проживання: АДРЕСА_1 , про що свідчать копії паспорта серії НОМЕР_3 .

Відповідно до посвідчення серії НОМЕР_4 від 20.11.2015 позивач є учасником бойових дій.

У період з 12.02.2015 по 07.04.2016 позивач проходив службу у ІНФОРМАЦІЯ_2 (Військова частина НОМЕР_1 ), про що свідчить копія військового квитка серії ВЧ № НОМЕР_5 від 10.01.1999 та копія витягу з наказу № 74-ос від 07.04.2016.

29 червня 2021 року позивач звертався до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, в якому, в тому числі, просив зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (сум індексації грошового забезпечення) за період з 07.04.2016 по час повного розрахунку.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 02 листопада 2021 року у справі № 200/7976/21 позовні вимоги ОСОБА_1 до Військової частини № НОМЕР_1 задоволені частково, в тому числі:

визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 07.04.2016, виходячи із базового місяця - січень 2008 року;

зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 07.04.2016, виходячи із базового місяця - січень 2008 року;

визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не виплати на користь ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2015 2016 роки, в кількості 28 днів, у зв`язку із звільненням з військової служби у запас 07.04.2016;

зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2015, 2016 роки, в кількості 28 днів, виходячи з приписів постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, якою затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати, та виходячи з грошового забезпечення з посади заступник начальника відділення, станом на день звільнення з військової служби, 07.04.2016;

зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати і виплатити на користь ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення;

В решті заявлених вимог відмовлено.

Отже, рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 02 листопада 2021 року у справі № 200/7976/21 в частині позовних вимог ОСОБА_1 до Військової частини № НОМЕР_1 про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (сум індексації грошового забезпечення) за період з 07.04.2016 по час повного розрахунку у задоволенні відмовлено.

Враховуючи, що предмети адміністративних позовів у справі № 200/7976/21 (зобов`язати нарахувати та виплатити суму середнього заробітку за час затримки розрахунку) та у цій справі №200/3230/22 (стягнути середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні) не співпадають в частині способу захисту права, суд не вбачає підстав для закриття провадження у справі за пунктом 4 частини 1 статті 238 КАС України.

Суд також керується частиною 4 статті 78 КАС України, за якою обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

На виконання рішення суду у справі № 200/7976/21 відповідачем здійснено розрахунок виплати індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 07.04.2016 в сумі 28427,04 грн, грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки в сумі 5431,07 грн та компенсації втрати частини доходів в сумі 20420,02 грн.

Загальна сума у розмірі 49788,35 грн виплачена 27.01.2022, що підтверджується платіжним дорученням Держказначейської служби України за № 173.

Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, ОСОБА_1 звернувся до суду з цим адміністративним позовом.

Розраховуючи розмір стягнення позивач послався на середньоденний заробіток за два останніх місяці проходження служби та період з останнього дня служби (07.04.2016) до дня остаточного виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду у справі № 200/7976/21 (27.01.2022).

Надаючи правову оцінку спірним відносинам, суд зазначає про таке.

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Частиною 1 статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-XII встановлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.

Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні, не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.

У справі № 814/2563/16 (К/9901/2705/17) Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при розбіжності між загальним і спеціальним нормативно-правовим актом перевага надається спеціальному. При цьому загальні норми можуть застосовуватися субсидіарно, тобто, в тих випадках, коли спірні правовідносини не врегульовані нормами спеціального законодавства або врегульовані не повністю.

Слід зауважити, що непоширення норм Кодексу законів про працю України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими грошового забезпечення) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.

У той же час такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України.

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми, спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними відповідно до законодавства всіх виплат у день звільнення та водночас стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку з працівником.

Тому, вирішуючи справу, суд керується відповідними нормами КЗпП України в редакції, яка діяла в період спірних правовідносин.

У відповідності до вимог статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Частиною першою статті 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки; вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум; відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Аналіз наведених норм дозволяє дійти висновку про те, що статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

З наведених підстав суд дійшов висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог щодо застосування до спірних відносин норм статті 117 КЗпП України.

Вирішуючи питання щодо суми стягнення, суд зазначає про таке.

Загальна процедура нарахування середнього заробітку працівника визначається Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100).

Відповідно до пункту 2 вказаного Порядку № 100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

За правилами пункту 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Відповідно до довідки № 355 від 20.04.2016 грошове забезпечення позивача за останні два місяці служби, що передували звільненню (лютий-березень 2016 року), склало 12397,73 грн + 13309,94 грн = 25707,67 грн. Отже, середньомісячне грошове забезпечення 25707,67/2 = 12853,83 грн.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що датою закінчення проходження позивачем служби є 07.04.2016, а датою остаточного розрахунку після звільнення на виконання рішення суду у справі № 200/7976/21 є 27.01.2022.

За розрахунками позивача середньоденний розмір грошового забезпечення становить 612,08 грн., через що, на думку позивача, стягненню підлягає за період затримки розрахунку на1449 робочих днів сума 886 903,92 грн.

Проте, для визначення розміру стягнення, суд зауважує, що частина друга статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум передбачає можливість визначення розміру відшкодування за час затримки органом, який виносить рішення по суті спору.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17, зокрема, викладені такі правові висновки:

«За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц. »

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (пункт 71 постанови від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц).

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке (пункт 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц):

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, З ЧИМ БУЛА ПОВ`ЯЗАНА ТРИВАЛІСТЬ ТАКОГО ПЕРІОДУ З МОМЕНТУ ПОРУШЕННЯ ПРАВА ПРАЦІВНИКА І ДО МОМЕНТУ ЙОГО ЗВЕРНЕННЯ З ВИМОГОЮ про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, СПІВМІРНІСТЬ можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

За приписами частини 5 статті 242 КАС України при виборі та застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У цій справі обставини протиправної бездіяльності відповідача щодо несвоєчасної виплати належних позивачеві сум при звільненні були встановлені судовим рішенням, яке набрало законної сили. Відповідач не спростував факт несвоєчасного розрахунку з позивачем при його звільненні.

Проте, суд наголошує, що стаття 117 КЗпП України для її застосування передбачає наявність вини відповідача.

За встановленими обставинами справи не є доведеною наявність вини відповідача у несвоєчасному розрахунку протягом всього часу після звільнення позивача до дня його звернення до суду з відповідними вимогами.

Після звільнення позивача 07.04.2016 він звернувся до суду вперше лише 29.06.2021 (у справі № 200/7976/21), тобто більше ніж через п`ять років після припинення служби.

Наявності обставин, які б заважали позивачу у цей період протягом більше п`яти років ініціювати питання виплати належних йому сум, за обставинами справи не доведено. Жодного доказу з цього приводу ані у справі № 200/7976/21, ані у цій справі 200/3230/22 позивачем не надано.

Суд звертає увагу, що в даному випадку з`ясування таких обставин стосується не процесуального права позивача на звернення до суду, яке діючими на той час нормами строком не обмежувалося, а матеріально-правовим аспектом наявності вини відповідача протягом всього періоду затримки розрахунку за умови відсутності будь-яких звернень позивача з цього приводу.

Нарешті, як право на звернення до суду, так і правомочності розпоряджатися власними майновими активами належать громадянину, який, зокрема, має можливість відмовитися від реалізації належних йому майнових прав, і така відмова протягом тривалого часу не може в повному обсязі ставитися у вину зобов`язаному суб`єкту владних повноважень.

Суд також враховує поведінку відповідача, який у справі № 200/7976/21 погодився із судовим рішенням, його не оскаржував, та у стислі строки після набрання ним законної сили виконав таке рішення у повному обсязі.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Таким чином суд дійшов висновку про наявність підстав для зменшення розміру відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Визначаючи розмір відшкодування, суд за аналогією враховує приписи частини 5 статті 122 КАС України, яка встановлює місячний строк для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Вказана норма не застосовується для визначення строку звернення до суду за стягненням грошового забезпечення, через що суд вирішує цю справу по суті заявленого позову в повному обсязі.

Проте, встановлюючи обмежений строк звернення для інших позовів щодо публічної служби, законодавець виходив з обізнаності та наявності певної кваліфікації у відповідних службовців, які дозволяють в обмежені строки вжити заходів для захисту свого порушеного права.

Тому, враховуючи такий критерій як ступінь вини відповідача у тривалості затримки розрахунку та застосовуючи принцип співмірності в умовах триваючого на час розгляду справи воєнного стану, при визначенні розміру відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку відповідно до статті 117 КЗпП України суд дійшов висновку про стягнення на користь позивача суми у розмірі одного середнього місячного грошового утримання, визначеного згідно з Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою КМ України від 08 лютого 1995 року № 100, а саме, в сумі 12853,83 грн.

Суд вважає таке відшкодування достатнім для поновлення порушеного права позивача та таким, що відповідає встановленим обставинам справи.

Відповідно до вимог статті 139 КАС України питання щодо розподілу судових витрат судом не вирішується через звільнення позивача від сплати судового збору відповідно до пункту 9 частини 1 статті 5 Закону України від 8 липня 2011 року № 3674-VI «Про судовий збір».

Керуючись статтями 2, 139, 241-246, 295-297 КАС України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до Військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_6 ; адреса: АДРЕСА_3 ) про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні - задовольнити частково.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_6 ; адреса: АДРЕСА_3 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені в сумі 12853 (дванадцять тисяч вісімсот п`ятдесят три) грн. 83 коп.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Першого апеляційного адміністративного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Текст рішення виготовлений та підписаний в Єдиному державному реєстрі судових рішень (веб-адреса: http://www.reyestr.court.gov.ua/) відповідно до наявних умов електропостачання через обставини збройної агресії проти України.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Г.А. Чекменьов