Справа № 520/23671/21
Суддя: Макаренко Я.М.
Дата ухвалення: 2023-02-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2023 р. Справа № 520/23671/21
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Макаренко Я.М.,

Суддів: Калиновського В.А. , Кононенко З.О. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 28.12.2021, головуючий суддя І інстанції: Сліденко А.В., м. Харків, по справі № 520/23671/21

за позовом ОСОБА_1

до Військової частини НОМЕР_1

про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі відповідач), в якому просив суд:

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 21.06.2019 року по 12.11.2021 року;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 21.06.2019 року по 12.11.2021 року;

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування невиплати ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушення строків їх виплати;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати відповідно до Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 № 15.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 28.12.2021 р. зазначений позов задоволено частково.

Визнано протиправним діяння Військової частини НОМЕР_1 з приводу непроведення з ОСОБА_1 повного остаточного розрахунку при звільненні з військової служби 21.06.2021р.

Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_2 ; місцезнаходження АДРЕСА_1 ) нарахувати і виплатити ОСОБА_1 (р.н.о.к.п.п. НОМЕР_3 ; зареєстрована адреса місця проживання АДРЕСА_2 ) НОМЕР_4 (сімдесят сім тисяч дев`ятсот тридцять п`ять) грн. 17 коп. середнього заробітку за час затримки повного остаточного розрахунку при звільненні з військової служби за період 21.06.20219р.-10.11.2021р. із виплатою компенсації втрати частини доходу.

Позов у решті вимог залишено без задоволення.

Відповідач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на необґрунтованість оскаржуваного рішення, ухвалення рішення при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, із порушенням норм матеріального права, просить рішення Харківського окружного адміністративного суду від 28.12.2021 р. змінити в частині задоволених позовних вимог шляхом зменшення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21.06.2019р. по 12.11.2021р. який підлягав виплаті за рішенням суду.

У відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Згідно з ч. 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів, перевіривши рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги щодо зміни рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог шляхом зменшення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21.06.2019р. по 12.11.2021р., дослідивши матеріали справи, вважає, що вимоги апеляційної скарги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , проходив військову службу осіб офіцерського складу за контрактом, наказом Командувача Повітряних Сил Збройних Сил України від 30.05.2019р. №247 був звільнений з військової служби у запас за п.п. «а» п.2 ч.5 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» (у зв`язку із закінченням строку контракту), наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 21.06.2019 р. №135 був виключений із списків особового складу Військової частини із показником вислуги років: календарної 27р. 00м. 00дн., пільгової 28р. 04м. 24дн.

Відповідно до приєднаної до справи довідки від 10.12.2021 заявнику при виключенні зі особового складу Військової частини було нараховано 262.607,40грн. одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби, 12.319,85грн. грошової компенсації за невикористану відпустку 2019р.

Окрім того, відповідно до цієї ж довідки склад, структура та розміри складових елементів грошового забезпечення заявника як військовослужбовця складав: оклад за посадою 4.930,00грн., оклад за званням 1.340,00грн., надбавка за вислугу років у розмірі 50% - 3.135,00грн., надбавка за особливості проходження служби у розмірі 78 % - 7.335,90грн., надбавка за таємність у розмірі 15% - 739,50грн., надбавка за класність у розмірі 5% - 1.725,50грн., а загалом 19.452,40грн.

За змістом позову, вже після звільнення заявника з військової служби (а саме 11.11.2021р.) на виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 04.06.2021р. у справі №520/5453/21 мала місце подія виплати грошового забезпечення військовослужбовця: 77.935,17грн. індексації грошового забезпечення військовослужбовця, що утворює склад протиправного діяння несвоєчасне проведення остаточного розрахунку із найманим працівником при звільненні з роботи та охоплюється змістом ст.117 Кодексу законів про працю.

Стверджуючи про невідповідність закону владного управлінського волевиявлення органу публічної адміністрації з приводу вирішення питання стосовно виплати компенсації середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при припиненні публічної служби, заявник ініціював даний спір.

Приймаючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що факт отримання позивачем виплат за грошовим забезпеченням військовослужбовця (як регулярного щомісячного платежу) не у повному обсязі саме унаслідок вчинення протиправного волевиявлення владного суб`єкта (органу публічної адміністрації) є підставою для застосування приписів ст. 117 КзПП України.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 7 травня 2002 року №8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

Таким чином, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.

Слід зауважити, що непоширення норм Кодексу законів про працю України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими грошового забезпечення) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.

В той же час такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України.

Згідно з частиною першою статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення провести з ним розрахунок у строки, зазначені статтею 116 цього Кодексу.

За приписами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Частиною першою статті 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З аналізу наведених приписів норм законодавства вбачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Разом з тим статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, в тому числі й після прийняття судового рішення.

Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2020 по справі №821/1083/17.

Велика Палата Верховного Суду також неодноразово звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (див. пункт 71 постанови від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц).

З матеріалів справи встановлено, що звільнення позивача відбулося 21.06.2019р., при звільненні з позивачем не проведено остаточного розрахунку при звільненні, в зв`язку з чим він звернувся з позовом до суду та рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 04.06.2021 року по справі № 520/5453/21 визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та не виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення у період з 01.01.2016 по 28.02.2018. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018.

Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 22.10.21 р. рішення Харківського окружного адміністративного суду від 04.06.2021 року змінено шляхом доповнення судового рішення наступним: зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 встановити базовий місяць для нарахування індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01.01.2016 по 28.02.2018 - січень 2008 року.

В силу правового висновку постанови Верховного Суду від 29.01.2020р. у справі №814/1460/16 адміністративний суд перевіряє рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень ретроспективно, тобто зважаючи на ті обставини, які існували у минулому на момент прийняття оспорюваного рішення (вчинення дії, допущення бездіяльності).

Згідно з ч.1 ст.2 КАС завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

При цьому, суд зважає, що у силу правового висновку постанови Верховного Суду від 07.11.2019р. по справі № 826/1647/16 (адміністративне провадження № К/9901/16112/18) обов`язковою умовою визнання протиправними дій суб`єкта владних повноважень є доведеність факту порушення власних прав та інтересів приватної особи.

Враховуючи, що вищенаведеними судовими рішенням по справі № 520/5453/21 визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та не виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення у період з 01.01.2016 по 28.02.2018, то колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції що у спірних правовідносинах владний суб`єкт не забезпечив дотримання ч.2 ст.19 Конституції України станом на дату звільнення заявника з публічної/військової служби, а тому вважає доводи апеляційної скарги про неврахування судом першої інстанції, що невиплата заборгованості з індексації відбулася за поважними причинами, безпідставними.

Таким чином, суд першої інстанції обгрунтовано вийшов за межі позову і визнав протиправним діяння органу публічної адміністрації з приводу непроведення із заявником повного остаточного розрахунку при звільненні з публічної/військової служби - у день звільнення з публічної/військової служби.

З матеріалів справи встановлено, що звільнення позивача відбулося 21.06.2019р., а індексація грошового забезпечення військовослужбовця була виплачена за твердженням заявника 11.11.2021р.

На проміжок часу між календарною датою 21.06.2019р. та календарною датою 11.11.2021р. припадає 873 календарних дня (а саме: 193 календарних дня 2019р. + 366 календарних дня 2020р. + 314 календарних дня 2021р (зокрема, 9 днів червня 2019р., 31 день липня 2019р., 31 день серпня 2019р., 30 днів вересня 2019р., 31 день жовтня 2019р., 30 днів листопада 2019р., 31 день грудня 2019р., 31 день січня 2020р., 29 днів лютого 2020р., 31 день березня 2020р., 30 днів квітня 2020р., 31 день травня 2020р., 30 днів червня 2020р., 31 день липня 2020р., 31 день серпня 2020р., 30 днів вересня 2020р., 31 день жовтня 2020р., 30 днів листопада 2020р., 31 день грудня 2020р., 31 день січня 2021р., 28 днів лютого 2021р., 31 день березня 2021р., 30 днів квітня 2021р., 31 день травня 2021р., 30 днів червня 2021р., 31 день липня 2021р., 31 день серпня 2021р., 30 днів вересня 2021р., 31 день жовтня 2020р., 10 днів листопада 2020р. (01.11.2021р.-10.11.2021р. включно).

Отже, тривалість затримки у розрахунку складає - 873 дні/днів, оскільки календарний день отримання виплати (11.11.2021р.) не підлягає включенню до періоду існування невиконаного зобов`язання з виплати винагороди за службу.

Сума боргу (тобто недоплати) з винагороди за службу склала - 77.935,17грн.

Розмір виплаченого на дату звільнення грошового забезпечення заявника склав 274 927,25 грн., що не оспорюється відповідачем в апеляційній скарзі та підтверджується розрахунком, що міститься в матеріалах справи (а.с. 34).

Пунктом 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати (затверджений постановою КМУ від 08.02.1995р. №100; далі за текстом Порядок обчислення №100) передбачена можливість обчислення середньоденної (годинної) заробітної плати як у спосіб ділення заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), так і у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

У силу п.7 Порядку №260 за службу понад установлений службовий час, у дні відпочинку, святкові, вихідні та неробочі дні грошове забезпечення військовослужбовцям додатково не виплачується, а розмір грошового забезпечення, що належить військовослужбовцю не за повний календарний місяць, визначається шляхом множення середньоденного розміру грошового забезпечення на кількість календарних днів, прослужених військовослужбовцем у цьому місяці. При цьому середньоденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення, належного військовослужбовцю за повний календарний місяць, на кількість календарних днів місяця, за який здійснюється виплата.

Звідси слідує, що в алгоритмі обчислення розміру середньоденного грошового забезпечення військовослужбовця системи Міністерства оборони України бере участь така величина як календарний день місяця.

За поданими на вимогу суду обрахунками розміру грошового забезпечення заявника у якості військовослужбовця на два повних календарних місяці перед настанням події звільнення з військової служби (квітень 2019р. та травень 2019р.) припадає загалом 61 календарний день та усього 38.904,80грн. грошового забезпечення військовослужбовця, а відтак, середньоденне грошове забезпечення заявника у якості військовослужбовця станом на день звільнення з військової служби (з урахуванням двох попередніх повних календарних місяці до події звільнення) складає 637,78грн.

За правилами ст.117 Кодексу законів про працю України арифметична величина показника розміру грошової компенсації середньої заробітної плати за указаний вище період часу дорівнює 556.781,94грн. (як добуток арифметичної дії з множення показника середньоденного забезпечення - 637,78грн. «*» на показник тривалості затримки у проведенні остаточного розрахунку - 873 дні).

Співвідношення розміру виплаченого заявнику на дату звільнення з військової служби грошового забезпечення військовослужбовця до розміру боргу (недоплати) складає 28,35%, що при застосуванні до згаданої вище суми умовно обчисленого середнього заробітку призводить до отримання добутку у сумі 157.847,68грн.

Колегія суддів зазначає, що апеляційна скарга доводів щодо незгоди з вказаними розрахунками не містить.

Велика Палата Верховного Суду також неодноразово звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (див. пункт 71 постанови від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц).

Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16; висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16).

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке (пункт 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц):

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, враховуючи обставини справи суд може застосувати критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, з огляду на співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника при обрахунку середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні.

Вказаний висновок відповідає висновку Верховного Суду, викладеному у постанові від 30.11.2020 року у справі № 480/3105/19.

Колегія суддів зазначає, що відносини публічної служби як різновид трудових відносин повинні ґрунтуватись на засадах справедливості, добросовісності, розумності, як складових елементів принципу верховенства права. Наявність у позивача можливості стягувати із відповідача надмірні грошові суми як відповідальність за несвоєчасний розрахунок під час звільнення спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання роботодавця виконувати зобов`язання середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати, перетворюється на несправедливо непомірний тягар та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків службовцем.

Таким чином, суд першої інстанції обгрунтовано виходив при розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з принципу пропорційності розміру простроченої заборгованості роботодавця до розміру належних до виплати працівнику при звільненні сум.

При цьому розмір середнього заробітку з врахуванням зазначених обставин складає 157.847,68грн.

Згідно матеріалів справи позивач звільнився зі служби 21.06.19 року, а з позовом щодо нарахування індексації позивач звернувся у квітні 2021 р., тобто майже більше ніж через півтора роки після звільнення.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що в даному випадку підлягає врахуванню тривалість періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум, а тому суд першої інстанції, керуючись засадами розумності, справедливості та пропорційності дійшов обґрунтованого висновку про зменшення вищенаведеної суми та наявність правових підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки у проведенні остаточного розрахунку у сумі 77.935,17грн.

В апеляційній скарзі відповідач зазначає, що не погоджується з сумою середнього заробітку за час затримки при звільненні, визначеною судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні, виходячи з того, що на думку відповідача такий обсяг відповідальності є нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення та зазначає, що судом першої інстанції не враховано, що з позовом про стягнення індексації позивач звернувся до суду майже більше ніж через півтора роки.

Щодо вказаних доводів апеляційної скарги колегія суддів зазначає, що судом першої інстанції враховано, що при обчисленні належної до сплати суми середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні з врахуванням відсоткового співвідношення розміру виплаченого заявнику на дату звільнення з військової служби грошового забезпечення військовослужбовця до розміру боргу (недоплати), така сума складає 157.847,68грн.

При цьому, судом першої інстанції обґрунтовано зменшено вищезазначену суму до 77 935, 17 грн.

Враховуючи викладене, колегія суддів не вбачає підстав для більшого зменшення розміру середнього заробітку, оскільки застосовуючи вказаний спосіб суд першої інстанції не допустив ніяких порушень приписів законодавства та належним чином обґрунтував та вмотивував обраний ним спосіб зменшення розміру середнього заробітку.

Інших обґрунтованих підстав для зменшення середнього заробітку за час затримки повного остаточного розрахунку при звільненні з військової служби в апеляційній скарзі не наведено.

Згідно ч.ч. 1-4 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає вимогам ч.ч. 1-4 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому відсутні підстави для його скасування та задоволення апеляційних вимог позивача у справі.

Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що при прийнятті рішення Харківського окружного адміністративного суду від 28.12.2021 року по справі № 520/23671/21 суд дійшов правильних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував норми матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги, з наведених підстав, висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315 , 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 - залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 28.12.2021 року по справі № 520/23671/21 в частині зобов`язання Військової частину НОМЕР_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_2 ; місцезнаходження АДРЕСА_1 ) нарахувати і виплатити ОСОБА_1 (р.н.о.к.п.п. НОМЕР_3 ; зареєстрована адреса місця проживання АДРЕСА_2 ) НОМЕР_4 (сімдесят сім тисяч дев`ятсот тридцять п`ять) грн. 17 коп. середнього заробітку за час затримки повного остаточного розрахунку при звільненні з військової служби за період 21.06.20219р.-10.11.2021р. - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)Я.М. Макаренко
Судді(підпис) (підпис) В.А. Калиновський З.О. Кононенко