Справа № 280/8561/21
Суддя: Коваленко Н.В.
Дата ухвалення: 2023-02-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

про відмову у відкритті касаційного провадження

22 лютого 2023 року

м. Київ

справа №280/8561/21

адміністративне провадження № К/990/5120/23

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Коваленко Н.В.,

суддів: Берназюка Я.О., Чиркіна С.М.,

перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 18 листопада 2021 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 25 листопада 2022 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Запорізького окружного адміністративного суду з позовом до Міністерства оборони України, в якому просив:

- визнати протиправним і скасувати пункт 1 протоколу № 122 від 29 липня 2021 року засідання Комітету оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум;

- зобов`язати відповідача призначити та виплатити позивачу одноразову грошову допомогу у зв`язку з настанням інвалідності І групи внаслідок захворювання, пов`язаного із захистом Батьківщини, відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та постанови Кабінету міністрів України від 25 грудня 2013 року № 975, 400-кратного прожиткового мінімуму, встановлений законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, з урахуванням вже виплачених сум.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 18 листопада 2021 року, залишеним без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 25 листопада 2022 року, у задоволені позову відмовлено.

Не погоджуючись із прийнятими рішеннями, ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою.

Ухвалою Верховного Суду від 16 січня 2023 року касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 18 листопада 2021 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 25 листопада 2022 року у справі №280/8561/21 повернуто скаржнику.

11 лютого 2023 року ОСОБА_1 вдруге звернувся з касаційною скаргою на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 18 листопада 2021 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 25 листопада 2022 року.

За правилами частини 1 статті 334 Кодексу адміністративного судочинства України за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.

Вирішуючи питання щодо відкриття касаційного провадження, Верховний Суд виходить із такого.

Розгляд справи в суді першої інстанції здійснено в порядку спрощеного позовного провадження.

Пунктом 8 частини 2 статті 129 Конституції України передбачено, що серед основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Згідно із частиною першою статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що особи, які беруть участь у справі, у разі, якщо не погоджуються із ухваленими судовими рішеннями після їх перегляду в апеляційному порядку, можуть скористатися правом їх оскарження у касаційному порядку лише у визначених законом випадках.

Приписами частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України обумовлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження) не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Тлумачення вказаних норм у їхньому логічному взаємозв`язку передбачає, що процесуальний закон пов`язує можливість касаційного перегляду у справах розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження тільки з тими юридичними фактами, вичерпний перелік яких викладений у підпунктах "а", "б", "в" та "г" пункту 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Доведення обставин, передбачених підпунктами "а" - "г" пункту 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України та, відповідно, право на касаційне оскарження судових рішень у справах розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження, покладається на особу, яка подає касаційну скаргу.

Підставою касаційного оскарження скаржник зазначає пункт 2 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Скаржник вказує, що при винесенні постанови від 25 листопада 2022 року Третій апеляційний адміністративний суд узгодив свою правову позицію з правовою позицією Верховного Суду щодо тлумачення норми пункту 4 статті 16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» стосовно обмеження дворічним терміном зміни підстав для призначення одноразової грошової допомоги, яка викладена в постановах від 02 грудня 2020 року у справі № 1.308.2019.006957, від 24 червня 2021 року у справі № 120/1985/20-а, від 15 липня 2020 року у справі № 240/10153/19, від 20 лютого 2020 року у справі № 806/714/18, від 21 серпня 2019 року у справі № 806/2187/18.

На думку скаржника, з набранням чинності рішення Конституційного Суду України від 06 квітня 2022 року № 1 р(ІІ)/2022 у справі № 3-192/2020(465/20), відповідно до якого визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), пункт 4 статті 16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», виникли підстави для відступлення від вказаних вище висновків Верховного Суду, однак суд апеляційної інстанції цього не врахував.

Також скаржник вважає помилковими висновки судів попередніх інстанції, що відлік дворічного строку слід здійснювати з моменту первинного встановлення ступеня втрати працездатності (05 грудня 2016 року), а не з дати встановлення позивачу 3 групи інвалідності під час первинного огляду МСЕК (23 січня 2019 року). У розрізі цього посилається на судове рішення у справі №280/5335/19, яке набрало законної сили.

Однак Верховний Суд вважає необґрунтованими вказані доводи скаржника з огляду на таке.

Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду в постанові від 15 липня 2020 року у справі №240/10153/19 відступив від висновку, зробленого у постановах Верховного Суду від 20 березня 2018 року (справа № 295/3091/17), 21 червня 2018 року (справа № 760/11440/17), 30 вересня 2019 року (справа № 825/1380/18) та інших, де його застосовано, та дійшов такого висновку про застосування пункту 4 статті 16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-XII:

(1) право на отримання одноразової грошової допомоги у більшому розмірі у зв`язку із встановленням військовослужбовцю під час повторного огляду вищої групи інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності визначається за законодавством, що діє на день повторного огляду;

(2) передбачені пунктом 4 статті 16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» обмеження права на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі дворічним строком після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності застосовуються починаючи з 01 січня 2014 року;

(3) зазначений дворічний строк обчислюється з дня первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності, незалежно від дати, коли їх встановлено вперше (до 01 січня 2014 року чи після).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції виходив з того, що дворічний строк для виплати одноразової грошової допомоги в більшому розмірі застосовується з моменту рішення компетентного органу (МСЕК), яким вперше встановлено ступінь ушкодження здоров`я особи (незалежно від його виду: інвалідність або ступінь втрати працездатності без встановлення інвалідності), внаслідок травми або захворювання. Оскільки з дня первинного встановлення ступеня втрати працездатності (05 грудня 2016 року) до дня встановлення I групи інвалідності (09 серпня 2020 року) минуло понад три роки, то позивач не має права на отримання одноразової грошової допомоги у більшому розмірі.

Отже, висновки судів попередніх інстанцій узгоджуються з правовою позицією, сформованою Судовою палатою з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду в постанові від 15 липня 2020 року у справі №240/10153/19, щодо застосування пункту 4 статті 16-3 Закону №2011-ХІІ.

Разом з тим. рішенням Конституційного Суду України (Другий сенат) від 06 квітня 2022 року № 1-р(ІІ)/2022 у справі про посилений соціальний захист військовослужбовців положення пункту 4 статті 16-3 Закону № 2011-XII визнано такими, що не відповідають Конституції України, а саме: статтям 1, 3, частині першій та другій статті 8, частині п`ятій статті 17, частині першій статті 17 Конституції України.

Відповідно до частини другої статті 152 Конституції України закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Таким чином, юридична позиція Конституційного Суду України щодо неконституційності пункту 4 статті 16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» має пряму дію у часі і може бути застосована судами тільки з дня ухвалення Конституційним Судом відповідного рішення, тобто з 06 квітня 2022 року. Її може бути застосовано до правовідносин, що виникли або принаймні тривали після цієї дати.

При цьому спірні правовідносини виникли до 06 квітня 2022 року. Суд першої інстанції вирішив спір, виходячи з презумпції конституційності пункту 4 статті 16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та з урахуванням правових висновків Верховного Суду щодо його застосування. Суд апеляційної інстанції перевірив законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, яке приймалося 18 листопада 2021 року, тобто до прийняття рішення Конституційного Суду України від 06 квітня 2022 року № 1-р(ІІ)/2022.

Таким чином, оскільки правове регулювання правовідносин, що є предметом цієї справи, змінилося з 06 квітня 2022 року внаслідок відповідного рішення Конституційного Суду України, то Верховний Суд не вбачає підстав для відступу від позиції, сформованої Верховним Судом за наслідками розгляду справи №240/10153/19.

Слід також зауважити, що Верховний Суд у постанові від 26 липня 2022 року у справі № 640/12989/19 сформулював правову позицію щодо застосування пункту 4 ст. 16-3 Закону України від 20.12.1991 № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у питанні обмеження права на отримання військовослужбовцем одноразової грошової допомоги в більшому розмірі дворічним строком після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності у правовідносинах, що виникли до визнання Рішенням Конституційного Суду України від 06 квітня 2022 року № 1-р(ІІ)2022 такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною) зазначеної статті Закону, яка зводиться до того, що: « юридична позиція Конституційного Суду України щодо неконституційності пункту 4 статті 16-3 Закону № 2011-XII має пряму дію у часі і може бути застосована судами тільки з дня ухвалення Конституційним Судом відповідного рішення, тобто з 06.04.2022. Її може бути застосовано до правовідносин, що виникли або принаймні тривали після цієї дати.»

Оскільки правове регулювання спірних відносин змінилося з 06.04.2022 внаслідок відповідного рішення Конституційного Суду України, позивач має право захистити свої інтереси шляхом повторного звернення до відповідних органів про отримання одноразової грошової допомоги з урахуванням нового правового регулювання.».

Крім того, Суд звертає увагу, що наявність передбачених частиною п`ятою статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України виключних підстав, за яких допускається касаційне оскарження судових рішень у справах незначної складності скаржником не зазначено.

Оцінивши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що скаржником не доведено існування обставин, визначених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Враховуючи викладені вимоги Кодексу адміністративного судочинства України, для можливості відкриття провадження у справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження, у касаційній скарзі скаржник має обґрунтовано зазначити підстави, вказані у підпунктах "а"-"г" пункту 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію "суду права", що розглядає справи, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави, та не є "судом фактів".

Зазначене узгоджується з Рекомендаціями № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07.02.1995, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини "с" статті 7 цієї Рекомендації скарги в суд третьої інстанції повинні подаватися в першу чергу у рамках таких справ, які заслуговують третього судового розгляду, наприклад справи, які будуть розвивати право або які будуть сприяти однаковості тлумачення закону. Їх коло може бути також обмежене скаргами по тих справах, які стосуються питань права, які мають значення для всього суспільства в цілому. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування того, чому її справа буде сприяти досягненню таких цілей.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 333 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

З огляду на наведене, Суд вважає, що у відкритті касаційного провадження за поданою касаційною скаргою слід відмовити.

Керуючись статтями 248, 328, 333, 347, 355, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд

У Х В А Л И В:

1. Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 18 листопада 2021 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 25 листопада 2022 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії.

2. Надіслати ОСОБА_1 копію ухвали про відмову у відкритті касаційного провадження, разом з касаційною скаргою та доданими до скарги матеріалами.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддями, є остаточною і не оскаржується.

Суддя-доповідач Н.В. Коваленко

Суддя Я.О. Берназюк

Суддя С.М. Чиркін