Справа № 320/5529/18
Суддя: Мельничук Володимир Петрович
Дата ухвалення: 2023-02-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 320/5529/18 Головуючий у І інстанції - Кушнова А.О.
Суддя-доповідач - Мельничук В.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2023 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого-судді: Мельничука В.П.

суддів: Лічевецького І.О., Оксененка О.М.,

при секретарі: Черніченко К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу Офісу великих платників податків Державної податкової служби на рішення Київського окружного адміністративного суду від 20 грудня 2019 року у справі за адміністративним позовом Дочірнього підприємства «Рітейл Центр» до Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби України про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И Л А:

Дочірнє підприємство «Рітейл Центр» звернулося до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби України, в якому просило:

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби від 26.04.2018 за № щодо збільшення суми грошового зобов`язання за платежем: Податок на прибуток приватних підприємств у розмірі 1 448 410,00 грн., а саме: за основним платежем у сумі 1 158 728,00 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафом) у сумі 289 682,00 грн.;

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби від 26.04.2018 за № щодо збільшення суми грошового зобов`язання з ПДВ у розмірі 1 360 698,00 грн., а саме, за основним платежем у сумі 1 088 558,00 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафом) у сумі 272 140,00 грн.

Обґрунтовуючи позовні вимоги Позивач вказав, що правомірно сформував дані бухгалтерського та податкового обліку за наслідками взаємовідносин з ТОВ «Ларна», господарська операція з вказаним контрагентом підтверджена належним чином складеними первинними документами, які містять необхідні для цілей оподаткування відомості про зміст та обсяги спірних операцій.

З урахуванням викладеного, Позивач вважав, що викладені в акті перевірки висновки контролюючого органу про безтоварність фінансово-господарської операції з вказаним контрагентом є необґрунтованими, а прийняті за результатами розгляду акта перевірки податкові повідомлення-рішення такими, що підлягають скасуванню.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 20 грудня 2019 року адміністративний позов задоволено у повному обсязі.

Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби від 26.04.2018 № .

Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби від 26.04.2018 № .

Не погоджуючись з таким судовим рішенням Офіс великих платників податків Державної податкової служби подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалите нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

В апеляційній скарзі Офіс великих платників податків Державної податкової служби посилався на порушення судом першої інстанції норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи по суті.

Апеляційна скарга мотивована тим, що в ході перевірки Позивача встановлено безпідставне документальне оформлення господарських операцій по взаємовідносинах з ТОВ «Ларна» з підстав відсутності реальних правових наслідків здійснених господарських операцій Позивача з його контрагентом, оскільки в останнього відсутні достатні трудові та матеріально-технічні ресурси для проведення відповідних господарських операцій.

Також, Відповідач зазначав, що відповідно до податкової інформації, отриманої від ГУ ДФС у Миколаївській області та даних податкової звітності ТОВ «Ларна» встановлено, що останнім послуги по транспортуванню ТМЦ за січень 2017 року не придбавалися.

Крім того, в контролюючого органу наявна податкова інформація, яка свідчить про відсутність об`єкта оподаткування та неможливість реального здійснення платником податків господарських операцій по ланцюгу постачання.

Відповідач вважає, що у зв`язку з відсутністю документального підтвердження рівня освіти, кваліфікації, професіональних знань, чисельності та фахової належності працівників ТОВ «Ланра» неможливо встановити наявність у цього Товариства трудового ресурсу, необхідного для виконання господарських операцій на користь Позивача.

На підставі наведеного Відповідач вказав про відповідність оскаржуваних податкових повідомлень-рішень вимогам чинного законодавства, підтримавши висновки акта перевірки.

Відзиву Позивача на апеляційну скаргу Офісу великих платників податків Державної податкової служби до суду апеляційної інстанції не надходило, що не перешкоджає розгляду справи.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 28 вересня 2020 року апеляційну скаргу Офісу великих платників податків Державної податкової служби України задоволено, Рішення Київського окружного адміністративного суду від 20 грудня 2019 року скасовано, ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.

Постановою Верховного Суду від 14 грудня 2022 року касаційну скаргу Дочірнього підприємства «Рітейл Центр» задоволено.

Постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 28 вересня 2020 року скасовано, а справу направлено на новий судовий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Під час розгляду справи на адресу Шостого апеляційного адміністративного суду від Центрального міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків надійшло клопотання про заміну сторони, в якому просить здійснити процесуальне правонаступництво у справі № 320/5529/18, замінивши Офіс великих платників податків ДПС () на Центральне міжрегіональне управління ДПС по роботі з великими платниками податків ().

Відповідно до ст. 52 КАС України у разі вибуття або заміни сторони чи третьої особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд допускає на будь-якій стадії судового процесу заміну відповідної сторони чи третьої особи її правонаступником. Усі дії, вчинені в адміністративному процесі до вступу правонаступника, обов`язкові для нього в такій самій мірі, у якій вони були б обов`язкові для особи, яку він замінив.

Кабінетом Міністрів України прийнято постанову від 30 вересня 2020 року № 893 «Деякі питання територіальних органів Державної податкової служби».

Пунктом 1 вказаної Постанови передбачено ліквідувати як юридичні особи публічного права територіальні органи Державної податкової служби за переліком згідно з додатком.

До переліку ліквідованих територіальних органів Державної податкової служби включено, зокрема Офіс великих платників податків ДПС.

Згідно абзаців 3-4 пункту 2 зазначеної Постанови встановлено, що територіальні органи Державної податкової служби, що ліквідуються відповідно до пункту 1 цієї постанови, продовжують здійснювати свої повноваження та функції до утворення Державною податковою службою територіальних органів згідно з абзацом четвертим пункту 3 цієї постанови та прийняття рішення про можливість забезпечення здійснення такими органами повноважень та функцій територіальних органів, що ліквідуються. Таке рішення приймається Державною податковою службою після здійснення заходів, пов`язаних із внесенням до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань даних про територіальні органи Державної податкової служби, що будуть утворені згідно з абзацом четвертим пункту 3 цієї постанови, як відокремлені підрозділи юридичної особи публічного права, затвердженням положень про них, структур, штатних розписів, кошторисів та заповненням 30 відсотків вакансій. Права та обов`язки територіальних органів Державної податкової служби, що ліквідуються відповідно до пункту 1 цієї постанови, переходять Державній податковій службі та її територіальним органам у межах, визначених положеннями про Державну податкову службу та її територіальні органи.

Наказом Державної податкової служби України «Про утворення територіальних органів Державної податкової служби» від 30 вересня 2020 року № 529 утворено Центральне міжрегіональне управління ДПС по роботі з великими платниками податків яке є правонаступником майна, прав та обов`язків Офісу великих платників податків ДПС ().

При цьому, згідно даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, запис про створення Центрального міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків () здійснено 30.09.2020 року.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає за можливе допустити заміну Офісу великих платників податків ДПС () його правонаступником - Центральним міжрегіональним управлінням ДПС по роботі з великими платниками податків ().

Позивачем подано клопотання про відкладення розгляду справи, в якому, у зв`язку з тим, що на території України діє військовий стан, та у зв`язку із загрозою нанесення російською федерацією 22 - 24 лютого 2023 року масових ракетно-бомбових ударів по містах, селищах, центрах прийняття рішень, об`єктах критичної інфраструктури тощо, розгляд справи призначений на 23 лютого 2023 року об 11:00, відкласти на іншу дату.

Колегія суддів не вбачає підстав для відкладення розгляду справи, з огляду на наступне.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 129 Конституції України, основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

За змістом частини 1 статті 8 КАС України, всі учасники судового процесу є рівними перед законом і судом.

Відповідно до частини 1 статті 44 КАС України учасники справи мають рівні процесуальні права та обов`язки.

Згідно з частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Заходи, запроваджені Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, та загроза нанесення російською федерацією 22 - 24 лютого 2023 року масових ракетно-бомбових ударів, лише покладають на учасників справи додаткові обов`язки щодо дотримання правил воєнного стану, дотримання правил безпеки під час оголошення повітряної тривоги, та не перешкоджають, зокрема Позивачу, на підставі ст. 195 КАС України звернутись до суду з клопотанням про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

Таким чином, звертаючись до суду із клопотанням про відкладення розгляду справи, Позивач не зазначив які саме обмежувальні заходи перешкоджали йому звернутись з дотриманням вимог ст. 195 КАС України з клопотанням про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів та взяти участь у розгляді справи в режимі відеоконференції.

З огляду на викладені обставини, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання Позивача про відкладення розгляду даної адміністративної справи.

Також, колегія суддів зазначає, що явка сторін в судове засідання обов`язковою не визнавалась, тому в силу приписів ч. 2 ст. 313 КАС України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, у зв`язку з чим, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу на підставі наявних у ній доказів, без участі Позивачки.

Крім того, Центральним міжрегіональним управлінням ДПС по роботі з великими платниками податків подано заяву про закриття провадження у справі, оскільки постановою Господарського суду Дніпропетровської області від 13 січня 2022 року у справі № 904/76/21 визнано боржника - Дочірнє підприємство «Рітейл Центр» (08205, Київська область, м. Ірпінь, вул. Лісова 6-г, ) банкрутом та розпочато ліквідаційну процедуру, а спори з майновими вимогами боржника до боржника, щодо якого здійснюється процедура банкрутства, необхідно розглядати в межах процедури банкрутства у господарському судочинстві.

Позивачем подано заперечення проти заяви Відповідача про закриття провадження у справі, в яких він просить прийняти письмові заперечення Дочірнього підприємства «Рітейл Центр» проти заяви Центрального міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків до розгляду та долучити до матеріалів справи № 320/5529/18, та відмовити у задоволенні заяви Центрального міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків про закриття провадження у справі у зв`язку з її безпідставністю та необґрунтованістю.

Вказані заперечення Позивача обґрунтовані тим, що Відповідачем протиправно не враховано, що відповідно до п. 44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.09.2021 у справі № 905/2030/19, на яку посилається податковий орган у заяві про закриття провадження, зазначено, що спір про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення за позовом особи, щодо якої порушено справу про банкрутство, який виник після 21 жовтня 2019 року, як майновий спір боржника підлягає розгляду в межах провадження у справі про банкрутство в господарському судочинстві.

Проте, у даній адміністративній справі оскаржувані податкові повідомлення-рішення № та № прийнято 26 квітня 2018 року, тобто за рік до вступу в силу Кодексу України з процедур банкрутства, у зв`язку з чим даний спір повинен розглядатися та вирішуватися у порядку адміністративного судочинства.

Також, Позивачем наголошено, що Відповідач не є кредитором з грошовими вимогами до Боржника (Позивача) у справі № 904/76/21 про визнання боржника - Дочірнє підприємство «Рітейл Центр» банкрутом.

Відповідачем подано письмові пояснення по справі, в яких зазначено, що оскільки у справі № 904/76/21 порушено провадження про банкрутство Дочірнього підприємства «Рітейл Центр», відтак, юрисдикція адміністративних судів на спірні правовідносини не поширюється, а розгляд справи слід здійснювати в межах провадження у справі про банкрутство.

Заслухавши суддю-доповідача, представника Відповідача, дослідивши доводи вказаної заяви та перевіривши матеріали справи, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 238 КАС України суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Предметом спору у даній адміністративній справі є правомірність прийняття податковим органом податкових повідомлень-рішень Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби від 26.04.2018 за № , № .

На розгляді Господарського суду Дніпропетровської області перебуває справа № 904/76/21 про визнання банкрутом Дочірнього підприємства «Рітейл Центр».

Так, постановою Господарського суду Дніпропетровської області від 13 січня 2022 року визнано Дочірнє підприємство «Рітейл Центр» (49130, м. Дніпро, вул. М.Міхновського, будинок 8, ) банкрутом та розпочато ліквідаційну процедуру.

Дійсно, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 вересня 2021 року у справі № 905/2030/19 дійшла висновку, що у правовідносинах щодо визначення розміру податкових зобов`язань боржника у справі про банкрутство шляхом оскарження рішення податкового органу з 21 жовтня 2019 року підлягають застосуванню положення статті 7 Кодексу України з процедур банкрутства, які визначають юрисдикцію розгляду таких спорів у межах провадження у справі про банкрутство у господарському судочинстві.

Проте, колегія суддів звертає увагу, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 лютого 2020 року у справі № 918/335/17 зазначила, що 19 січня 2013 року набрав чинності Закон України від 22 грудня 2011 року № 4212-VI «Про внесення змін до Закону України від 14 травня 1992 року № 2343-XII «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (за винятком окремих його положень) (далі - Закон № 4212-VI), яким Закон № 2343-XII викладено в новій редакції.

Частиною першою статті 2 Закону № 2343-XII встановлено, що провадження у справах про банкрутство регулюється цим Законом, Господарським процесуальним кодексом України, іншими законодавчими актами України.

У пункті 11 розділу X «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 2343-XII визначено, що положення цього Закону застосовуються господарськими судами під час розгляду справ про банкрутство, провадження в яких порушено після набрання чинності цим Законом.

Закон № 2343-XII втратив чинність з 21 жовтня 2019 року, з набранням чинності Кодексом України з процедур банкрутства.

Так, банкрутством як різновидом процедур, що здійснюються в межах спеціалізації господарського судочинства, є судова процедура, яка регламентує правовідносини, що виникають внаслідок нездатності боржника відновити свою платоспроможність та задовольнити визнані судом вимоги кредиторів через процедури санації чи ліквідації, які визначені спеціальним Кодексом України з процедур банкрутства (далі - КУзПБ), прийнятим відповідно до Закону України від 18 жовтня 2018 року № 2597-VІІІ та введеним в дію з 21 жовтня 2019 року. Цей Кодекс встановлює умови та порядок відновлення платоспроможності боржника - юридичної особи або визнання його банкрутом з метою задоволення вимог кредиторів, а також відновлення платоспроможності фізичної особи, передбачаючи ряд процесуальних норм, які регулюють порядок здійснення судочинства у цих процедурах (відкриття провадження у справі про банкрутство, види судових рішень у банкрутстві та порядок їх оскарження тощо). Отже, КУзПБ у порівнянні з попереднім процесуальним законом розширив свою дію щодо суб`єктів, які підпадають під його регулювання (неплатоспроможних фізичних осіб), що зумовило розгляд у господарському суді спорів про неплатоспроможність фізичних осіб, незалежно від того, чи займаються вони підприємницькою діяльністю.

Особливістю провадження у справі про банкрутство є те, що врегулювання правовідносин неплатоспроможності боржника вимагає поєднання в одній процедурі як цивільних, так і адміністративних правовідносин щодо його майна (майнових прав) з метою якнайповнішого задоволення у ній вимог кредиторів - приватних осіб та контролюючих органів з грошовими вимогами до боржника у черговості, визначеній КУзПБ.

Як вбачається з відомостей з Єдиного державного реєстру судових рішень, Господарський суд Дніпропетровської області розглянув заяви/клопотання кредиторів із грошовими вимогами до Боржника (Позивача) у справі № 904/76/21 про банкрутство Дочірнього підприємства «Рітейл Центр», проте ані Офіс великих платників податків ДПС, ані його правонаступник - Центральне міжрегіональне управління ДПС по роботі з великими платниками податків, як кредитори, із заявами/клопотаннями про розгляд грошових вимог у справі № 904/76/21, не звертались та Господарським судом Дніпропетровської області не розглядались.

Будь-яке судове рішення щодо внесення до реєстру вимог кредиторів - Офісу великих платників податків ДПС та/або Центрального міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків, в Єдиному державному реєстрі судових рішень, відсутнє, та Сторонами у даній адміністративній справі не надано.

На підставі наведеного колегія суддів дійшла висновку, що оскільки ані Офіс великих платників податків ДПС, ані Центральне міжрегіональне управління ДПС по роботі з великими платниками податків, не є Сторонами у справі № 904/76/21 про банкрутство Дочірнього підприємства «Рітейл Центр», даний спір підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.

З огляду на викладені обставини, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення заяви Центрального міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків про закриття провадження у справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що Офісом великих платників податків Державної фіскальної служби проведено документальну позапланову виїзну перевірку Позивача з питань дотримання вимог податкового та іншого законодавства, повноти нарахування та своєчасності сплати податків при взаємовідносинах з ТОВ «Ланра» за період січень 2017 року, із відповідним відображенням у податковій звітності з податку на додану вартість та податку на прибуток підприємства, за результатами якої складено акт від 02.04.2018 №796/28-10-42-01/38734018, в якому вказано про наступні порушення вимог податкового законодавства з боку Дочірнього підприємства «Рітейл Центр»:

- пп. 134.1.1 п. 134.1 ст. 134 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок на прибуток за 1-й квартал 2017 року на суму 1 174 604,00 грн;

- п. 198.3, п. 198.6 ст. 198, п. 201.1 ст. 201 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок на додану вартість за січень 2017 року на загальну суму 1 088 558,00 грн.

На підставі викладеного, Офісом великих платників податків Державної фіскальної служби прийнято податкові повідомлення-рішення від 26 квітня 2018 року:

- № , яким збільшено суму грошового зобов`язання з податку на прибуток приватних підприємств у розмірі 1 448 410,00 грн, з яких 1 158 728,00 грн нараховано за податковими зобов`язаннями та 289 682,00 грн - за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами).

- № , яким збільшено суму грошового зобов`язання з податку на додану вартість із вироблених в Україні товарів (робіт, послуг) у розмірі 1 360 698,00 грн, з яких 1 088 558,00 грн нараховано за податковими зобов`язаннями та 272 140,00 грн - за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами).

Вважаючи вказані податкові повідомлення-рішення протиправними, Позивач звернувся до адміністративного суду з даним адміністративним позовом.

Задовольняючи адміністративний позов суд першої інстанції виходив з того, що Відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, не надано суду належних та допустимих доказів, що фінансово-господарська операція між Позивачем та вказаним контрагентом не була спрямована на настання реальних наслідків фінансово-господарської діяльності.

Крім того, податковим органом не було враховано, що Позивач, як платник податку, самостійно несе відповідальність за достовірність і своєчасність обчислення та внесення ним податку до бюджету відповідно до законодавства України і не може нести відповідальність за несплату податків продавцем, порушення ним правил здійснення господарської діяльності та наявність обставин державної реєстрації, а визначальним фактором для формування податкового кредиту платником ПДВ є рух товарів (послуг) в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності такої особи-платника податку та наявність у платника податків виданої йому продавцем товару податкової накладної, оформленої з дотриманням вимог чинного законодавства.

Судом першої інстанції не прийнято твердження податкового органу щодо відсутності у контрагентів Позивача достатніх виробничих потужностей, працівників, офісних та складських приміщень та інших основних засобів, що не може свідчити про невиконання цими суб`єктами договірних зобов`язань перед Позивачем, оскільки на момент виникнення спірних правовідносин вказані юридичні особи не були позбавлені права укладати з іншими суб`єктами господарювання субпідрядних договорів, договорів оренди обладнання, транспортних засобів тощо з метою використання відповідних основних фондів, устаткування та інших ресурсів для забезпечення власної господарської діяльності. Крім того, податкове законодавства не ставить право платника на податковий кредит та на формування витрат в залежність від того, за рахунок яких ресурсів (власних або залучених) здійснюється виконання своїх договірних обов`язків контрагентом.

Судом першої інстанції також відхилено доводи Відповідача про відсутність у Позивача первинних документів на підтвердження здійснення господарської операції у зв`язку з відсутністю товарно-транспортних накладних, оскільки, наявність транспортних документів на перевезення товарно-матеріальних цінностей за наслідками формування бази оподаткування податком на додану вартість не є обов`язковими при оподаткуванні операцій за договором поставки, вони є обов`язковими при оподаткуванні операцій за договорами саме перевезення. Крім того, товарно-транспортні накладні є доказом факту перевезення (переміщення) товару, натомість факт передання товару та, відповідно, набуття права власності на нього, підтверджується наявною в матеріалах справи видатковою накладною.

Таким чином, враховуючи встановлені обставини справи, а також враховуючи умови укладених договорів та специфіку придбаних товарів у контрагента, суд першої інстанції дійшов висновку, що Позивач надав суду відповідні належно оформлені первинні документи, які в сукупності свідчать про факт вчинення господарських операцій, натомість доводи контролюючого органу не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове судове рішення про відмову у задоволенні позову, колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у постанові від 28 вересня 2020 року виходила з того, що відповідно до податкової інформації Києво-Святошинською ОДПІ ГУ ДФС у Київській області від 16.02.2017 № 133/10-13-14-04/ НОМЕР_1 у ТОВ «Ларна» відсутні матеріальні та інші можливості для здійснення господарської діяльності. Це товариство здійснює діяльність, спрямовану на створення для інших суб`єктів господарювання штучного податкового кредиту. Позивач не надав до перевірки акти списання товару та/або документальних підтверджень щодо подальшого використання у власній господарській діяльності придбаних у ТОВ «Ланра» товарів, з повним відображенням таких операцій в бухгалтерському обліку підприємства, та відповідні рахунки в регістрах аналітичного обліку, на яких систематизовані та відображені первинні документи за здійсненими фінансово-господарськими операціями.

Скасовуючи постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 28 вересня 2020 року та направляючи справу на новий судовий розгляд до суду апеляційної інстанції, Верховний Суд виходив з того, що висновок суду апеляційної інстанції ґрунтується виключно на негативній податковій інформації щодо фінансово-господарської діяльності його контрагента. Під час апеляційного перегляду справи контролюючий орган не довів, а суд апеляційної інстанції не встановив обставин щодо обізнаності Товариства про можливі порушення його контрагентом податкового законодавства, так само як і не встановив обставини, які б свідчили, що Товариство діяло нерозумно чи без належної обачності.

Таким чином, суд апеляційної інстанції обмежився тільки зазначенням переліку доводів, якими Відповідач обґрунтовує свої висновки про фіктивний характер господарської операції Позивача із ТОВ «Ланра» та скасував рішення суду першої інстанції, не встановивши обставин справи, що мають значення для правильного вирішення спору.

Згідно з частиною шостою ст. 353 Кодексу адміністративного судочинства України, висновки і мотиви, з яких скасовані рішення, є обов`язковими для суду першої або апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

На виконання вимог Верховного Суду, для повного та всебічного з`ясування обставин у даній адміністративній справі слід дослідити сукупність обставин та первинних документів, які можуть підтвердити та/або спростовувати реальність господарської операції Позивача із ТОВ «Ланра».

Щодо правомірності/протиправності податкових повідомлень-рішень Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби від 26.04.2018 № , № , колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулюються Податковим кодексом України від 02.12.2010 р. № 2755-VI (далі - ПК України).

Як визначено пп. 14.1.36 п. 14.1 ст. 14 ПК України господарська діяльність - це діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Відповідно до вимог пп. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14 ПК України, податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду.

Згідно з п. 44.1 ст. 44 ПК України для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Відповідно до пп. 134.1.1 п. 134.1 ст. 134 ПК України, об`єктом оподаткування є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень ПКУ.

Згідно з п. 135.1 ст. 135 ПК України, базою оподаткування є грошове вираження об`єкту оподаткування, визначеного згідно із ст. 134 ПК України з урахуванням положень цього Кодексу.

У відповідності до вимог п. 198.1 ст. 198 ПК України, до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Відповідно до вимог п. 198.2 ст. 198 ПК України, датою віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг.

Згідно з вимогами п. 198.3 ст. 198 ПК України, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою п. 193.1 ст. 193 ПК України, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті.

Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Пунктом 198.6 ст. 198 ПК України передбачено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними/розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Статтею 2 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 № 996-ХІV (далі - Закон № 996-ХІV) визначено, що його дія поширюється на всіх юридичних осіб створених відповідно до законодавства України, незалежно від їх організаційно - правових форм власності.

Виходячи з вимог п. 2 ст. 3 Закону № 996-ХІV, бухгалтерський облік є обов`язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Статтею 9 Закону № 996-ХІV встановлено вимоги до первинних документів, які є підставою для бухгалтерського та податкового обліку.

Згідно з даною нормою, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій.

Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Такі первинні документи повинні мати обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документи; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

У відповідності до ст. 1 Закону № 996-XIV господарська операція це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства.

Наслідки для податкового обліку створює лише фактичний рух активів, що є обов`язковою умовою для формування податкових вигод.

Недоведеність наявності вказаних умов позбавляє первинні документи юридичної значимості для цілей формування податкових вигод, а покупця - права на їх формування та відображення у бухгалтерському та податковому обліку.

Наведені вище норми вказують на те, що правові наслідки у вигляді виникнення права платника податку на формування витрат та податкового кредиту з податку на додану вартість наступають лише у разі реального (фактичного) вчинення господарських операцій з придбання товарів (робіт, послуг) з метою їх використання в своїй господарській діяльності, що пов`язані з рухом активів, зміною зобов`язань чи власного капіталу платника, та відповідають економічному змісту, відображеному в укладених платником податку договорах, що має підтверджуватись належним чином оформленими первинними документами.

При цьому фінансовий результат до оподаткування визначається платником податку на прибуток у фінансовій звітності відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності з урахуванням відповідних коригувань.

Отже, якщо господарська операція фактично не відбулася, то первинні документи, складені платником податку та його контрагентом на підтвердження такої операції, не відповідають дійсності, та свідчать про відсутність у сторін волевиявлення щодо реального здійснення господарської операції.

Аналіз вказаних положень свідчить про те, що правові наслідки у вигляді виникнення у покупця права на формування відповідних сум податкових вигод (витрат та податкового кредиту) виникають за наявності сукупності таких обставин та підстав, зокрема: фактичного (реального) здійснення оподатковуваних операцій та їх документального підтвердження сукупністю юридично значимих (дійсних) первинних та інших документів, які зазвичай супроводжують операції певного виду; наявності у сторін спеціальної податкової правосуб`єктності та належним чином складеної податкової накладної; ділової мети, розумних економічних причин для здійснення операції й подальшого використання придбаного товару (робіт, послуг) у межах господарської діяльності платника.

Водночас наведені вище норми податкового законодавства у взаємозв`язку з приписами законодавства з питань бухгалтерського обліку та звітності визначають окремі випадки, за яких неможливе формування витрат та податкового кредиту, зокрема, це: непов`язаність здійсненої операції (понесених витрат) з господарською діяльністю покупця (придбання товарів/послуг без мети їх використання у господарській діяльності); фіктивність операцій/нездійснення оподатковуваних операцій; видача податкової накладної особою, яка не є платником податку на додану вартість; відсутність у платника податків юридично значимих первинних документів.

Наслідки в податковому обліку платника створюють лише реально вчинені господарські операції, тобто такі, що пов`язані з рухом активів, зміною зобов`язань чи власного капіталу платника, та відповідають змісту, відображеному в укладених платником податку договорах.

Необґрунтована податкова вигода характеризується відсутністю фактичного виконання господарських операцій, здійсненням операцій без ділової мети та обліком операцій безвідносно до їх реального економічного змісту, узгодженістю дій покупця та постачальника для штучного створення умов бюджетного відшкодування.

Документи та інші дані, що спростовують реальність здійснення господарської операції, яка відображена в податковому обліку, повинні оцінюватися з урахуванням специфіки кожної господарської операції - умов перевезення, зберігання товарів, змісту послуг, що надаються, тощо.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності на підставі даних, не підтверджених документами. При цьому для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції. У разі надання контролюючим органом доказів, які в сукупності з іншими доказами у справі свідчать, що документи, на підставі яких платник податків задекларував податкові зобов`язання, містять інформацію, що не відповідає дійсності, платник податків має спростовувати ці доводи.

Судом першої інстанції вірно встановлено та підтверджується матеріалами справи, що Дочірнє підприємство «Рітейл Центр» є юридичною особою, яка здійснює діяльність за такими видами КВЕД: 47.11 Роздрібна торгівля в неспеціалізованих магазинах переважно продуктами харчування, напоями та тютюновими виробами (основний); 10.13 Виробництво м`ясних продуктів; 46.33 Оптова торгівля молочними продуктами, яйцями, харчовими оліями та жирами; 46.39 Неспеціалізована оптова торгівля продуктами харчування, напоями та тютюновими виробами; 68.20 Надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна; 73.11 Рекламні агентства; 73.20 Дослідження кон`юнктури ринку та виявлення громадської думки.

11.01.2017 між Позивачем, як Покупцем, та Товариством з обмеженою відповідальністю «Ларна», як Постачальником, укладено Договір поставки від 11 січня 2017 року № ПМ/3-2017 згідно з п. 1.1 якого Постачальник бере на себе зобов`язання поставити (передати у власність) товар Покупцю в асортименті, кількості та за цінами, викладеними в Додатках (специфікаціях) до цього Договору, (далі за текстом - Товар), а Покупець зобов`язується прийняти Товар та своєчасно здійснити його оплату в порядку, в строки та на умовах, визначених даним Договором.

На виконання умов вищезазначеного договору Позивачем до матеріалів справи додано: специфікації, видаткові накладні, податкові накладні,

Крім того, 14.12.2016 між Позивачем, як Замовником, та Товариством з обмеженою відповідальністю «Ларна», як Виконавцем, укладено Договір про надання послуг № АЗБ/1 відповідно до п. 1.1 якого Замовник доручає, а Виконавець бере на себе зобов`язання надати послуги з проведення аналізу заборгованостей Замовника згідно Додатків до даного Договору (далі - Завдання), що є невід`ємною частиною даного Договору (надалі - Послуги), а Замовник зобов`язується прийняти та оплатити такі Послуги в порядку та в строк, визначений даним Договором або у відповідних Завданнях до даного Договору.

Також, 16.12.2016 між Позивачем, як Замовником, та Товариством з обмеженою відповідальністю «Ларна», як Виконавцем, укладено Договір про надання послуг № АГД/1 згідно з п. 1.1 якого Замовник доручає, а Виконавець бере на себе зобов`язання надати послуги з проведення аналізу господарсько-фінансової діяльності Замовника згідно Додатків до даного Договору (далі - Завдання), що є невід`ємною частиною даного Договору (надалі - Послуги), а Замовник зобов`язується прийняти та оплатити такі Послуги в порядку та в строк, визначений даним Договором або у відповідних Завданнях до даного Договору.

Позивачем на підтвердження факту реального здійснення господарських операцій до матеріалів справи додано: акти надання послуг, акти звіряння взаємних розрахунків між Товариством з обмеженою відповідальністю «Ларна» та Позивачем, платіжні доручення.

Колегія суддів дослідивши матеріали справи та встановлені судом першої інстанції обставини щодо операцій Позивача з його контрагентом, погоджується з мотивами суду першої інстанції, та приходить до переконання щодо належного відображення останнім спірних операцій в бухгалтерському та податковому обліку.

Крім того, Відповідачем не надано ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції доказів невідповідності господарських операцій цілям та завданням статутної діяльності Позивача, їх збитковості тощо, які б окремо або в сукупності свідчили, що вчинення таких операцій не було обумовлено розумними економічними причинами (цілями ділового характеру).

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що Позивачем доведено реальність здійснення господарських операцій з ТОВ «Ларна» та що підтверджується наявними та долученими у матеріалах справи доказами.

Відповідачем не надано ні до суду першої інстанції, ні до суду апеляційної інстанції будь-яких інших належних доказів нереальності спірних господарських операцій.

Висновки Відповідача ґрунтуються на податковій інформації щодо контрагента Позивача, а не на аналізі суті та наслідків господарських операцій, які мали місце у перевіряємому періоді, що, в свою чергу, також не є безумовною підставою для висновків про відсутність фактичного виконання спірних господарських операцій.

Відповідач в апеляційній скарзі також посилається на те, що посадова особа ОСОБА_1 (засновник, директор та головний бухгалтер ТОВ "Ларна") не має можливості одночасно виконувати контролюючі та організаційно-розпорядчі функції на кількох підприємствах одночасно, оскільки він одночасно отримував доходи з ТОВ "ЮК" "Бізнес Стандарт", ТОВ "Сарса".

Відповідач вважає, що контрагент Позивача ТОВ «Ларна» здійснював виконання робіт без мети реального настання правових наслідків, що свідчить про безтоварність проведеної фінансово-господарської операції та про її лише документальний характер.

Проте, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 07 липня 2022 року у справі № 160/3364/19 дійшла висновку, що порушення, допущені одним платником податків, за загальним правилом не впливають на права та обов`язки іншого платника податків; чинне законодавство не покладає на підприємство обов`язок збирання інформації про стан господарської діяльності та порушення підприємств-контрагентів; так само невиконання контрагентами своїх податкових обов`язків не може бути безумовним свідченням відсутності ділової мети та/або обізнаності платника податків із протиправним характером діяльності його контрагентів та відповідно недостовірності задекларованих даних податкового обліку платника податків.

Відповідно до частини восьмої статті 9 Закону № 996-ХIV відповідальність за несвоєчасне складання первинних документів і регістрів бухгалтерського обліку та недостовірність відображених у них даних несуть особи, які склали та підписали ці документи.

Аналіз цієї норми дає підстави вважати, що відповідальність, зокрема, за недостовірність відображених у первинних документах даних покладена саме на ту особу, яка склала та підписала ці документи. Відтак кожен з учасників господарської операції відповідає лише за ті відомості, які до первинного документа вносив він сам.

Таким чином, у приписах частини восьмої статті 9 Закону № 996-ХIV знайшов відображення принцип індивідуальної відповідальності платника податків.

Водночас немає жодних підстав перекладати на платника податків відповідальність за внесення до первинних документів недостовірних даних іншою особою. Інакше це буде суперечити принципу індивідуальної відповідальності та визначеним у статті 16 ПК України обов`язкам платника податків, до яких не віднесено те, що останній повинен дбати про правомірність податкового обліку контрагента.

При цьому важливо враховувати фактичну можливість платника податків усвідомлювати той факт, що від імені задекларованого в первинних документах суб`єкта господарювання діють неуповноважені особи. Мають бути наявні докази того, що законними заходами добросовісний платник податків міг перевірити правдивість відповідних первинних документів, а також мав достатні підстави, діючи з належною обачністю, для обґрунтованих сумнівів у достовірності складених іншими особами первинних документів. Інакше тлумачення норм податкового законодавства фактично перекладає обов`язок здійснення податкового контролю на самих платників податків.

Принцип індивідуальної відповідальності платника податків також застосував ЄСПЛ у рішеннях у справах «Бізнес Супорт Центр проти Болгарії», «Булвес АД проти Болгарії», «Інтерсплав проти України», визначивши, що платник податків не може нести відповідальність за зловживання свого контрагента, якщо не буде доведено залученість цього платника до таких зловживань.

Зокрема, у пунктах 70, 71 рішення у справі «Булвес АД проти Болгарії» ЄСПЛ дійшов висновків, що коли національна влада за відсутності будь-яких вказівок на пряму участь фізичної або юридичної особи у зловживаннях, пов`язаних зі сплатою ПДВ, що нараховується при низці операцій з поставок, або будь-яких вказівок на обізнаність про таке порушення все-таки карає одержувача оподатковуваної ПДВ поставки, який повністю виконав свої зобов`язання, за дії чи бездіяльність постачальника, який знаходився поза контролем одержувача і по відношенню до якого не було засобів відстеження і забезпечення його старанності, то влада виходить за розумні межі і порушує справедливий баланс, який повинен підтримуватися між вимогами загальних інтересів і вимогами захисту права власності. Ураховуючи своєчасне і повне виконання компанією-заявником своїх обов`язків з декларування ПДВ, неможливості з її сторони забезпечити дотримання постачальником його обов`язків щодо декларування ПДВ і той факт, що не було ніякого шахрайства стосовно системи оподаткування, про яке компанія-заявник знала чи могла знати, Суд вважає, що компанія-заявник не повинна нести відповідальність за наслідки невиконання постачальником його обов`язків щодо своєчасного декларування ПДВ і, як наслідок, сплачувати ПДВ повторно разом з пенею. Суд вважає, що такі вимоги прирівнюються до надзвичайного обтяження для компанії-заявника, що порушило справедливий баланс, який повинен був підтримуватися між вимогами загальних інтересів та вимогами захисту права власності.

З огляду на викладене Велика Палата Верховного Суду вважала, що платник податків не може бути обмежений у використанні первинного документа для цілей податкового обліку в тому разі, якщо безпосередньо він не вносив до такого документа неправдиві (недостовірні) відомості. Всі негативні наслідки, пов`язані з недостовірністю даних, зазначених у первинному документі, мають покладатися виключно на ту особу, яка їх внесла. Отже, якщо іншою особою були внесені до документа відомості щодо учасника господарської операції, який має дефекти правового статусу, то добросовісний платник податків, який скористався відповідним документом для підтвердження даних свого податкового обліку, не може зазнавати жодних негативних наслідків у тому разі, якщо інші обставини, зазначені в первинному документі, зокрема рух відповідних активів, мали місце. При цьому має враховуватися реальна можливість платника податків пересвідчитися у тому, чи були достовірними відомості, що внесені до первинного документа його контрагентом.

Суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку, що чинне податкове законодавство не покладає на платника обов`язку контролювати діяльність осіб, що виконують роботи, послуги, не зобов`язує платника податків перевіряти безпосереднього контрагента на предмет виконання ним вимог податкового законодавства чи походження товару під час його придбання, перед тим як вносити відповідні суми витрат до складу валових витрат і суми ПДВ до податкового кредиту, з чим погоджується колегія суддів.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 16.01.2018 року у справі № К/9901/2558718.

Таким чином, колегія суддів зазначає, що Позивачем дотримано вимоги щодо документування та підтвердження здійсненої господарської операції первинними документами, у відповідності до вимог пункту 44.1 статті 44 Податкового кодексу України, статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні".

Первинні бухгалтерські та податкові документи, які складені з дотримання закону і не були визнані судами нікчемними, документально підтверджують фактичне здійснення господарської операції між Позивачем та його контрагентом, що призвело до реальних змін майнового стану платника податків.

Щодо посилання Відповідача в апеляційній скарзі на відсутність в контрагента трудових ресурсів, власних та залучених основних засобів колегія суддів зазначає наступне.

Як зазначено Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 07 липня 2022 року у справі № 160/3364/19 доводи Відповідача щодо відсутності в контрагентів Позивача трудових та матеріальних ресурсів для здійснення господарської діяльності, не виключають можливість виконання господарської операції, не спростовують обставин поставки товару, адже така діяльність може здійснюватися не лише за рахунок власних ресурсів, але й за рахунок ресурсів, що належать іншим особам (найманих ресурсів). Разом із цим Відповідач не обґрунтував, який обсяг трудових та матеріальних ресурсів необхідно мати підприємству для здійснення такої господарської діяльності та чим це підтверджується.

Велика Палата Верховного Суду у вказаній постанові зазначила, що контролюючий орган на порушення вимог статті 77 КАС України не довів та не надав належних, достатніх та допустимих доказів, які б свідчили, що наявні в контрагентів по ланцюгу постачання трудові ресурси та матеріально-технічне забезпечення тощо були недостатніми для проведення господарської діяльності з поставки товару, обумовленого укладеними договорами з Позивачем. Відповідач також не довів та не надав належні докази, які б свідчили про наявність фактів протиправної поведінки Позивача та про обізнаність платника податків щодо протиправної поведінки його контрагентів і злагодженості дій між ними.

Висновки про відсутність у контрагентів трудових та матеріальних ресурсів зроблено контролюючим органом на підставі аналізу зібраної та опрацьованої узагальненої податкової інформації, однак така податкова інформація носить виключно інформативний характер. Посилання контролюючого органу на таку інформацію, як критерій оцінки реальності господарських операцій, є безпідставними, оскільки фактично надані до перевірки первинні документи не були проаналізовані в акті перевірки, а тому така інформація не відповідає критерію юридичної значимості та не є допустимим і достовірним доказом у розумінні процесуального закону. Така інформація сама собою не доводить та не може свідчити про наявність податкових правопорушень, на які посилається Відповідач.

З огляду на викладене Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що Відповідач обов`язку, визначеного частиною другою статті 77 КАС України, не виконав, безтоварність спірних господарських операцій та, як наслідок, правомірність оскаржених податкових повідомлень-рішень не довів.

На підставі наведеного, колегія суддів зазначає, що норми податкового законодавства не визначають певний обсяг матеріальних чи трудових ресурсів у платника податків при здійсненні господарської діяльності як критерій правового статусу платника податків щодо отримання податкової преференції у формі податкового кредиту чи наміру платника отримати певний результат від здійснення господарської операції.

Позивач як платник податків самостійно несе відповідальність за достовірність і своєчасність обчислення та сплату лише ним самим податку до бюджету відповідно до законодавства України. Він не може нести відповідальність за порушення контрагентами правил здійснення господарської діяльності та/або податкової дисципліни, як і не може нести відповідальність за неподання контрагентом первинних документів. У разі якщо контрагентом були допущені порушення норм податкового або іншого законодавства, це тягне відповідальність та негативні наслідки саме щодо цього контрагента, а не сумлінного платника податків.

Беручи до уваги індивідуальний характер юридичної відповідальності особи, у разі порушення контрагентом платника податків чинного законодавства, відповідальність та негативні наслідки настають саме щодо цієї особи, у зв`язку з чим право платника податків, тобто Позивача, на формування податкового кредиту не може ставитись у пряму залежність від додержання податкової дисципліни третьою особою.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 24 січня 2018 року у справі № 824/942/13, від 14 березня 2018 року у справі № 803/1198/16 та від 05 жовтня 2022 року у справі № 826/9671/18.

Також Відповідачем в апеляційній скарзі вказано, що відповідно до податкової інформації, отриманої від ГУ ДФС у Миколаївській області та даних податкової звітності ТОВ «Ларна» встановлено, що останнім послуги по транспортуванню ТМЦ за січень 2017 року не придбавалися.

Проте, товарно-транспортна накладна не є документом первинного бухгалтерського обліку, що підтверджує факт придбання та продажу товару.

Правила перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених Наказом Міністерства транспорту України № 363 від 14.10.1997 року не встановлюють правил податкового обліку валових витрат платників податку, а лише встановлюють права, обов`язки та відповідальність власників автомобільного транспорту (перевізників).

При цьому, документи, обумовлені вказаними правилами, зокрема, товарно-транспортна накладна та подорожній лист, не є документами первинного бухгалтерського обліку, що підтверджують обставини придбання та продажу товарно-матеріальних цінностей.

Отже, товарно-транспортна накладна призначена для обліку руху товарно-матеріальних цінностей та розрахунків за їх перевезення автомобільним транспортом. З урахуванням наведеного, слід зазначити, що оскільки транспортною документацією підтверджується операція з надання послуг з перевезення вантажів, а не факт придбання товару, то за наявності документів, що підтверджують фактичне отримання товару і його використання у власній господарській діяльності, неподання такого документа, як товарно-транспортна накладна, не може свідчити про відсутність реальних господарських операцій, витрати на які Позивачем віднесено до складу валових витрат, а відтак, і не може бути єдиною підставою для позбавлення платника податку права на отримання податкового кредиту з податку на додану вартість.

Аналогічний правий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 816/166/15-а.

Колегія суддів при розгляді апеляційної скарги вказує на імперативні приписи ч. 5 ст. 242 КАС України, якими передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідачем в доводах апеляційної скарги належно не обґрунтовано наявність підстав для відступу від вищевказаних правових позицій Верховного Суду, які правомірно враховано на виконання ч. 5 ст. 242 КАС України.

У взаємозв`язку з вищенаведеним, колегія суддів зазначає, що відповідно до ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на Відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

У свою чергу, податковий орган не подав доказів, які однозначно свідчили б про неправдивість одержаних від платника документів, підтверджували б фіктивний характер спірних операцій та недобросовісність Позивача як платника податків.

При цьому, колегія суддів вважає за потрібне наголосити на необхідності дотримуватися позиції, вказаної у рішенні Європейського суду з прав людини, яку він висловив у пункті 53 рішення у справі «Федорченко та Лозенко проти України», відповідно до якої суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумними сумнівом». Так, наведені Відповідачем аргументи не є достатньо вагомими, чіткими та узгодженими доказами, що спростовують реальність господарських операцій між Позивачем та контрагентами, факт чого підтверджується належними та допустимими доказами в розумінні положень ст.ст. 73 - 76 КАС України.

Такий підхід узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини. Так, у пункті 110 рішення від 23 липня 2002 року у справі «Компанія «Вестберґа таксі Актіеболаґ» та Вуліч проти Швеції» Суд визначив, що «…адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення податкових штрафів має саме податкове управління.».

Враховуючи вищенаведене та перевіривши всі фактичні обставини справи, суд першої інстанції не знайшов порушень чинного законодавства щодо оформлення первинних документів у фінансово-господарських взаємовідносинах між Позивачем та ТОВ «Ланра», та дійшов до обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог, з чим і погоджується колегія суддів.

Оцінюючи інші доводи апеляційної скарги, колегія суддів зазначає, що згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

При цьому, згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Положеннями ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Розглянувши доводи Офісу великих платників податків Державної податкової служби, викладені в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства України, колегія суддів вважає, що судове рішення постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування не вбачається, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 52, 238, 241, 242, 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Клопотання Центрального міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків про заміну в порядку процесуального правонаступництва відповідача - Офісу великих платників податків Державної податкової служби - задовольнити.

Здійснити заміну відповідача у порядку процесуального правонаступництва з Офісу великих платників податків Державної податкової служби () на Центральне міжрегіональне управління ДПС по роботі з великими платниками податків ().

У задоволенні заяви Центрального міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків про закриття провадження у справі за апеляційною скаргою Офісу великих платників податків Державної податкової служби на рішення Київського окружного адміністративного суду від 20 грудня 2019 року у справі за адміністративним позовом Дочірнього підприємства «Рітейл Центр» до Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби України про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень - відмовити.

Апеляційну скаргу Офісу великих платників податків Державної податкової служби залишити без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 20 грудня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий-суддя: В.П. Мельничук

Судді: І.О. Лічевецький

О.М. Оксененко

Повний текст складено 23.02.2023 року.