Справа № 440/5001/21
Суддя: Мельнікова Л.В.
Дата ухвалення: 2023-02-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Головуючий І інстанції: Сич С.С.

14 лютого 2023 р.Справа № 440/5001/21
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Мельнікової Л.В.,

Суддів: Бегунца А.О. , Курило Л.В. ,

за участю секретаря судового засідання Машури А.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду у місті Харкові справу за апеляційною скаргою Головного управління Національної поліції в Полтавській області на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 31 серпня 2021 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Полтавській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії, -

В с т а н о в и в:

180.5.2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, яким просить:

- визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Національної поліції в Полтавській області (далі - ГУНП в Полтавській області) № 189 о/с від 16.04.2021 року в частині звільнення майора поліції ОСОБА_1 , начальника ізолятора тимчасового тримання № 8 ГУНП за власним бажанням;

- зобов`язати ГУНП в Полтавській області поновити його на посаді начальника ізолятора тимчасового тримання № 8 ГУНП в Полтавській області з 16.04.2021 року;

- стягнути з ГУНП в Полтавській області на його користь середню заробітну плату за час вимушеного прогулу з 16.04.2021 року по дату фактичного поновлення судом у займаній посаді.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначає, що його звільнили з органів поліції на підставі рапорту про звільнення [за власним бажанням], який він подав під тиском з боку керівництва. Одночасно і також під тиском він був вимушений написати рапорт від 16.04.2021 року про те, що він нібито наполягає на звільненні саме з 16.04.2021 року. Також вказує, що це звільнення не можна вважати правомірним і таким, що відбулося «за власним бажанням», оскільки у день звільнення рапорт про звільнення ним був відкликаний.

Також, позивач просить вирішити питання щодо відшкодування на його користь судових витрат, пов`язаних з правничою допомогою.

Заперечуючи вимоги адміністративного позову відповідач вказує, що звільнення позивача відбулося у відповідності до вимог чинного законодавства. Також зазначає, що 16.04.2021 року ОСОБА_1 було додатково написано рапорт на ім`я керівника ГУ НП в Полтавській області про те, що він наполягає на своєму звільненні з НП України з 16.04.2021 року. Рапорт позивача від 16.04.2021 року, у якому останній просив припинити розгляд попередньо поданого 02.04.2021 року рапорту про звільнення зі служби в поліції за власним бажанням, надійшов на адресу Головного управління 20.04.2021 року, тобто після винесення оскаржуваного наказу. Клопотання про зменшення витрат, понесених позивачем на оплату правничої допомоги адвоката, відповідачем не заявлено.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 31.08.2021 року адміністративний позов ОСОБА_1 задоволений частково.

Так, судовим рішення визнано протиправним та скасовано наказ ГУНП в Полтавській області від 16.04.2021 року № 189 о/с про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника ізолятора тимчасового тримання № 8 ГУНП в Полтавській області 16.04.2021року.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника ізолятора тимчасового тримання № 8 ГУНП в Полтавській області з 17.04.2021 року.

Стягнути з ГУНП в Полтавській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток час вимушеного прогулу за період з 17.04.2021 року по 31.08.2021 року в розмірі 72692,20 грн. з відрахуванням обов`язкових платежів.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

На користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань ГУНП в Полтавській області стягнуто 4000 грн, у відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Висновок суду вмотивований тим, що позивач виявив бажання продовжити службу в лавах Національної поліції, яке було ним реалізовано шляхом повідомлення керівництва про вищевказане бажання в день перебування на службі 16.04.2021 року. Приймаючи наказ від 16.04.2021 року №189 о/с про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника ізолятора тимчасового тримання № 8 ГУНП в Полтавській області 16.04.2021року, ГУНП в Полтавській області діяло не на підставі, не у спосіб, що визначені Конституцією та законодавством України, та без урахування всіх обставин, що мали значення для його прийняття, а тому оскаржуваний наказ є протиправним та підлягає скасуванню.

Зважаючи на співмірність розміру витрат на правничу допомогу зі складністю справи (справа розглядається в порядку загального позовного провадження) та виконаними адвокатом роботами, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, значенням справи для сторони позивача, а також враховуючи часткове задоволення позову, суд вважав за необхідне стягнути з Головного управління Національної поліції в Полтавській області на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 4000 грн.

Не погоджуючись із судовим рішенням, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, в апеляційній скарзі відповідач ГУНП в Полтавській області, просить скасувати рішення Сумського окружного адміністративного суду від 31.08.2021 року у частині, якою позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені, та ухвалити у цій частині нове судове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог.

Доводи, якими відповідач обґрунтовує вимоги апеляційної скарги, по суті, аналогічні доводам, викладеним ним у відзиві на адміністративний позов.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції, - без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши судове рішення в межах доводів і вимог апеляційної скарги та перевіривши повноту встановлення судом фактичних обставин справи та правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а судове рішення на підставі ст. 316 КАС України слід залишити без змін, з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 проходив службу в національній поліції України.

02.04.2021 року позивач подав на ім`я начальника ГУНП в Полтавській області рапорт про звільнення з Національної поліції України за власним бажанням відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 77 (за власним бажанням) Закону України від 02.07.2015 року № 580-VIII «Про національну поліцію» (далі Закон № 580-VIII) з 16.04.2021 року (а.с. 54).

16.04.2021 року о 14:12 год. ОСОБА_1 направлено по пошті рекомендованим листом з описом вкладення рапорт на ім`я начальника ГУНП в Полтавській області від 16.04.2021 року, у якому він просив залишити без розгляду його рапорт про звільнення з Національної поліції України за власним бажанням, який було подано 16.04.2021 року, датований заднім числом, а саме 02.04.2021 року у зв`язку з тим, що рапорт було написано під моральним та психологічним тиском в нічний час на ІТТ № 8, що підтверджується описом вкладення до поштового конверту з відтиском штампу відділення поштового зв`язку за 16.04.2021 року, накладною АТ «Укрпошта» від 16.04.2021 року (о 14:12 год.), фіскальним чеком АТ «Укрпошта» від 16.04.2021 року (14:12 год.) (а.с. 13, 106).

Подання позивачем рапорту від 16.04.2021 року про відкликання попереднього рапорту про звільнення шляхом надіслання його рекомендованим листом з описом вкладення поштою викликано погіршенням самопочуття внаслідок хвороби ОСОБА_1 , який 16.04.2021 року звернувся за медичною допомогою до закладу охорони здоров`я, що підтверджено випискою № 1252 із медичної карти стаціонарного хворого від 23.04.2021 року із зазначенням дати надходження до відділення 16.04.2021 року та листком непрацездатності серії АЛА № 816955, копії яких наявні у матеріалах справи (а.с. 9, 10).

Отже, хвороба позивача унеможливила його прибуття 16.04.2021 року до ГУНП в Полтавській області, що знаходиться у м. Полтаві, з іншого населеного пункту Полтавської області та подання рапорту особисто.

16.04.2021 року ГУНП в Полтавській області прийнято наказ від 16.04.2021 року № 189 о/с «По особовому складу», яким майора поліції ОСОБА_1 , начальника ізолятора тимчасового тримання № 8, 16.04.2021 року звільнено зі служби в поліції згідно із п. 7 ч. 1 ст. 77 (за власним бажанням) Закону № 580-VIII на підставі попереднього рапорту ОСОБА_1 від 02.04.2021 року (а.с. 58).

28.04.2021 року ГУНП в Полтавській області листом № 742/115/12/02-2021 повідомлено позивача, що його рапорт від 16.04.2021 року надійшов на адресу ГУНП в Полтавській області поштовим зв`язком 20.04.2021 року та зареєстрований в канцелярії управління кадрового забезпечення ГУНП в Полтавській області 23.04.2021 року, щодо припинення розгляду попередньо поданого 02.04.2021 року рапорту про звільнення зі служби в поліції за власним бажання уважно розглянутий. Також, повідомлено позивача, що наказом ГУНП від 16.04.2021 року № 189 о/с його звільнено зі служби в поліції за п. 7 ч. 1 ст. 77 Закону № 580-VIII (за власним бажанням), про що його повідомлено листом від 16.04.2021 року за вих. № 650/115/12/02-2021. Підставою для прийняття кадрового рішення слугували: написаний ним 02.04.2021 року рапорт про звільнення зі служби в поліції за власним бажанням із зазначенням дати звільнення, а саме 16.04.2021 року, а також рапорт датований днем звільнення, наступного змісту: «…на своєму звільненні з Національної поліції України з 16.04.2021 року наполягаю» (а.с. 11).

Погоджуючись із висновком суду першої інстанції в частині, якою задоволенні вимоги адміністративного ОСОБА_1 , колегія суддів за приписами ст. 308 КАС України переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги (ч. 1 ст. 308).

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України від 02.07.2015 року № 580-VIII «Про національну поліцію» (далі Закон № 580-VIII) у своїй діяльності поліція керується Конституцією України, міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цим та іншими законами України, актами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, а також виданими відповідно до них актами Міністерства внутрішніх справ України, іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 59 Закону № 580-VIII служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень. Час проходження служби в поліції зараховується до страхового стажу, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Відповідно до пункту 7 ч. 1 ст. 77 Закону № 580-VIII поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється за власним бажанням.

Днем звільнення зі служби в поліції вважається день видання наказу про звільнення або дата, зазначена в наказі про звільнення. День звільнення вважається останнім днем служби (ч.ч. 2, 3 ст. 77 Закону № 580-VIII).

Згідно з пунктом 4 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 580-VIII до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом акти законодавства застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Підпунктом «ж» п. 64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 29.07.1991 року № 114 (далі - Положення № 114) встановлено, що особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) за власним бажанням - при наявності поважних причин, що перешкоджають виконанню службових обов`язків.

Відповідно до пункту 68 Положення № 114 особи рядового і начальницького складу, які виявили бажання звільнитися зі служби за особистим проханням, попереджають прямого начальника органу внутрішніх справ про прийняте ними рішення не пізніш як за три місяці до дня звільнення, про що подають рапорт за командою.

У межах передбаченого пунктом 68 Положення № 114 строку з дня подання рапорту про звільнення сторони трудового договору вправі домовитися про звільнення у більш короткий строк.

Такою домовленістю, зокрема, слід вважати зазначення у рапорті конкретної дати, з якої (до настання якої) працівник міліції/поліції має бажання звільнитися зі служби до закінчення передбаченого пунктом 68 Положення № 114 строку та згоду уповноваженого органу звільнити цього працівника у визначений ним термін.

Таким чином, видача уповноваженим органом наказу про звільнення працівника міліції/поліцаї зі служби до закінчення передбаченого пунктом 68 Положення № 114 строку, якщо таке прохання міститься у рапорті про звільнення, є правомірною.

Судом установлено, що позивача звільнили з 16.04.2021 року (відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 77 Закону № 580-VIII) на підставі його рапорту від 02.04.2021 року, у якому не було зазначено про обставини, які б свідчили про його намір якомога швидше звільнитися зі служби в поліції.

На момент прийняття відповідачем оскаржуваного наказу від 16.04.2021 року № 189 о/с про звільнення майора поліції ОСОБА_1 фактично за угодою сторін, волевиявлення позивача на звільнення за угодою сторін досягнуто не було, оскільки 16.04.2021 року останній відкликав свій рапорт про звільнення від 02.04.2021 року.

Судам першої та апеляційної інстанцій відповідачем не надано достовірних і достатніх доказів, які б безспірно посвідчили ту обставину, що рапорт позивача від 16.04.2021 року на ім`я керівника ГУ НП в Полтавській області про те, що він наполягає на своєму звільненні з НП України з 16.04.2021 року ОСОБА_1 був написаний після 14 години 12 хвилин 16.04.2021 року.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про протиправність звільнення позивача зі служби в поліції, необхідність поновлення його на відповідній посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Вирішуючи питання про порядок нарахування та виплати позивачу грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 235 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Кабінет міністрів України постановою від 08.02.1995 року № 100 затвердив «Порядок обчислення середньої заробітної плати», дія якого поширюється на підприємства, установи і організації усіх форм власності (п. 2 Постанови), а затверджений Порядок застосовується в усіх випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати (ст. 1 Порядку).

Згідно з абз.1 п.8 розділу IV вказаного Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (середньогодинна) заробітна визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.

З огляду на викладене при обчисленні розміру середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає сума заробітку за робочі дні, виходячи із середньоденного заробітку, обчисленого відповідно до положень порядку.

Згідно з довідкою ГУНП в Полтавській області № 988/115/29/10/02-2021 від 02.06.2021 року розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 за лютий (кількість робочих днів - 28) та березень 2021 року (кількість робочих днів - 31) складає 31305,20 грн. (а.с. 59).

Таким чином розмір середньоденного грошового забезпечення позивача ОСОБА_1 складає (31305,20 грн : 31+28) = 530,60 грн.

Беручи до уваги вищевикладене, у відповідача виник обов`язок щодо виплатити середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивача за період з 17.04.2021 року по 31.08.2021 року, кількість календарних днів протягом вказаного періоду складає - 137 дні.

Таким чином, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції, що середній заробіток час вимушеного прогулу за період з 17.04.2021 року по 31.08.2021 року, який має бути виплачений позивачу відповідачем становить 72.692,20 грн. (137 календарних днів х 530,60 грн).

Інші доводи апеляційної скарги на висновки колегії суддів не впливають.

При цьому, колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (№ 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (№ 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

За наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін (п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України).

У відповідності до ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 292, 293, 308, 310, 311, 313, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Полтавській області залишити без задоволення, а рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 31 серпня 2021 року, - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Л.В. Мельнікова
Судді А.О. Бегунц Л.В. Курило
Постанова у повному обсязі складена і підписана 24 лютого 2023 року.