Справа № 260/3358/22
Суддя: Кухтей Руслан Віталійович
Дата ухвалення: 2023-02-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2023 рокуЛьвівСправа № 260/3358/22 пров. № А/857/16083/22

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі :

головуючого судді : Кухтея Р.В.,

суддів : Носа С.П., Шевчук С.М.,

з участю секретаря судового засідання: Лутчин А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Закарпатській області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 21 жовтня 2022 року (ухвалене головуючим-суддею Гаврилко С.Є. в порядку ст.229 КАС України у м. Ужгороді) у справі за адміністративним позовом Берегівської міської ради Закарпатської області до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Закарпатській області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) про визнання протиправним та скасування рішення,

в с т а н о в и в :

У вересні 2022 року Берегівська міська рада Закарпатської області (далі Берегівська міська рада, ОМС, позивач) звернулася в суд із адміністративним позовом до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Закарпатській області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) (далі ВПВР, відповідач), в якому просила визнати протиправною та скасувати постанову головного державного виконавця ВПВР Міснік Н.В. ВП 69342075 від 22.08.2022 про накладення штрафу на користь держави на Берегівську міську раду у розмірі 5100 грн.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 21.10.2022 позовні вимоги були задоволені повністю.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ВПВР подав апеляційну скаргу, в якій через неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права просить його скасувати та прийняти постанову, якою відмовити Берегівській міській раді у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що оспорювана постанова була винесена у відповідності до вимог Закону України «Про виконавче провадження» №1404-VIII від 02.06.2016 (далі Закон №1404), оскільки боржник не повідомив про результати виконання рішення суду, яке він мав об`єктивну можливість виконати, однак таких дій не вчинив. Саме рішення не передбачає виконання тих дій, які в силу закону не є можливими виконати, а тому перешкоди у виконанні свого обов`язку у позивача відсутні, що свідчить про правомірність накладення штрафу.

Позивач не скористався правом подачі відзиву на апеляційну скаргу у встановлений судом строк.

Особи, які беруть участь у справі в судове засідання не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи.

Відтак, в контексті положень ч.4 ст.229 КАС України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

При цьому, колегія суддів не вбачає підстав для відкладення судового засідання та вважає за можливе провести апеляційний розгляд за відсутності сторін.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні по справі матеріали та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити повністю, рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти постанову, якою відмовити Берегівській міській раді у задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного.

З матеріалів справи видно, що рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 28.12.2021 по справі №260/3360/21 визнано протиправним та скасовано рішення Берегівської міської ради №1014 від 31.08.2021 про відмову ПАТ «Берегово-Тиса» у наданні дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), орієнтовною площею 5,5 га, на території Берегівської міської територіальної громади, з цільовим призначенням «для ведення товарного сільськогосподарського виробництва» (код КВЦПЗ 01.01), зобов`язано ОМС надати ПАТ «Берегово-Тиса» дозвіл на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), орієнтовною площею 5,5 га, під будівлями (винзавод та інші господарські споруди), належними Товариству в м. Берегово по вул. Шевченка, 120 на території Берегівської міської територіальної громади, з цільовим призначенням «для ведення товарного сільськогосподарського виробництва» (код КВЦПЗ 01.01), визнано протиправним та скасовано рішення Берегівської міської ради №1015 від 31.08.2021 про відмову ПАТ «Берегово-Тиса» у наданні дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), орієнтовною площею 5,9 га, на території Берегівської міської територіальної громади, з цільовим призначенням «для ведення товарного сільськогосподарського виробництва» (код КВЦПЗ 01.01) та зобов`язано Берегівську міську раду надати Товариству вказаний дозвіл на розроблення технічної документації із землеустрою.

Постановою головного державного виконавця ВПВР Міснік Н.В. було відкрите виконавче провадження ВП №69342075 від 05.07.2022 з примусового виконання виконавчого листа №260/3360/21, виданого Закарпатським окружним адміністративним судом 22.02.2022 щодо зобов`язання Берегівської міської ради надати ПАТ «Берегово-Тиса» дозвіл на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), орієнтовною площею 5,5 га, під будівлями (винзавод та інші господарські споруди) належними Товариству в м. Берегово по вул. Шевченка, 120 на території Берегівської міської територіальної громади, з цільовим призначенням «для ведення товарного сільськогосподарського виробництва» (код КВЦПЗ 01.01) та зобов`язання Берегівської міської ради надати ПАТ «Берегово-Тиса» дозвіл на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), орієнтовною площею 5,9 га, під будівлями (адмінбудинок, цех переробки та інші господарські споруди) належними Товариству в м. Берегово по вул. Шевченка, 120 на території Берегівської міської територіальної громади, з цільовим призначенням «для ведення товарного сільськогосподарського виробництва» (код КВЦПЗ 01.01).

Відповідно до витягу з протоколу сесії, на засіданні 17 сесії Берегівської міської ради 01.07.2022 було розглянуто проект рішення «Про надання дозволу ПАТ «Берегово-Тиса» на розроблення технічної документації щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) на території Берегівської міської територіальної громади», однак воно не набрало необхідної кількості голосів депутатів для прийняття.

З метою виконання вищевказаної постанови, проект рішення Берегівської міської ради №10-2111, 21.07.2022 був розглянутий, згідно Регламенту на засіданні постійної депутатської комісії з питань комунальної власності та земельних відносин Берегівської міської ради.

На виконання рішення суду, Берегівський міський голова видав розпорядження №132 від 25.07.2022 про скликання позачергової дев`ятнадцятої сесії Берегівської міської ради VIII скликання 26.07.2022 та у зв`язку з відсутністю кворуму, позачергова дев`ятнадцята сесія Берегівської міської ради VIII скликання не відбулася в зв`язку з чим виконати рішення суду не надалося можливим.

Постановою головного державного виконавця ВПВР Міснік Н.В. про накладення штрафу від 22.08.2022 у ВП №69342075 на боржника Берегівську міську раду було накладено штраф у розмірі 5100 грн за невиконання рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 28.12.2021 по справі №260/3360/21.

Листом №2208/03-22 від 19.09.2022 Берегівська міська рада повідомляла відповідача, що 16.09.2022 був розглянутий проект рішення «Про надання дозволу ПАТ «Берегово-Тиса» на розроблення технічної документації щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) на території Берегівської міської територіальної громади», однак, за результатами голосування, проект рішення не набрав необхідної кількості для його прийняття.

Вважаючи протиправною оспорювану постанову, Берегівська міська рада звернулася до адміністративного суду з вимогою про її скасування.

Задовольняючи позовні вимоги у повному обсязі, суд першої інстанції виходив з того, що оспорювана постанова може бути винесена лише за умови, що судове рішення не виконано і таке невиконання сталося без поважних на те причин, коли боржник мав реальну можливість виконати таке судове рішення, проте не зробив цього. Суд дійшов висновку, що невиконання судового рішення відбулось з незалежних від позивача причин, які є поважними у розумінні статей 63, 75, Закону №1404, що виключає можливість накладення штрафу на боржника.

Проте, колегія суддів вважає, що до таких висновків, які не відповідають фактичним обставинам справи, суд першої інстанції прийшов з неправильним застосуванням норм матеріального права, виходячи з наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Спеціальним законом, що визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, є Закон №1404.

Згідно дефініції, наведеної у статті 1 Закону №1404 - виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ч.1 ст.5 Закону №1404, примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

За змістом ч.1 ст.18 Закону №1404, виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Пунктом 16 частини 3 статті 18 Закону №1404 передбачено право виконавця під час здійснення виконавчого провадження накладати стягнення у вигляді штрафу на фізичних, юридичних та посадових осіб у випадках, передбачених законом.

Відповідно до ч.1 ст.63 Закону №1404, за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження.

Частиною другою статті 63 Закону №1404 передбачено, що у разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.

Згідно ч.3 ст.63 63 Закону №1404, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, передбаченого частиною другою цієї статті, повторно перевіряє виконання рішення боржником.

Статтею 75 Закону №1404 визначено, що у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на посадових осіб - 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на боржника - юридичну особу - 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання.

У разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин виконавець у тому самому порядку накладає на нього штраф у подвійному розмірі та звертається до органів досудового розслідування з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення.

Отже, накладення штрафу за невиконання рішення, що зобов`язує боржника до вчинення певних дій, є видом юридичної відповідальності боржника за невиконання покладеного на нього зобов`язання.

Застосування такого заходу реагування є обов`язком державного виконавця і націлено на забезпечення реалізації мети виконавчого провадження, як завершальної стадії судового провадження.

При цьому, умовою для накладення на боржника у виконавчому проваджені штрафу є невиконання ним виконавчого документа (судового рішення) без поважних причин. Джерелом відомостей про фактичне виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом можуть слугувати будь-які докази, що містять відповідну інформацію, вид та обсяг яких залежить від характеру правовідносин, суті та змісту покладеного на боржника зобов`язання та мотивів рішення, яке примусово виконується.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 28.12.2021 по справі №260/3360/21 боржником, яким є Берегівська міська рада, не виконано, зокрема, не надано ПАТ «Берегово-Тиса» дозвіл на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), орієнтовною площею 5,5 га, під будівлями (винзавод та інші господарські споруди) належними Товариству в м. Берегово по вул. Шевченка, 120 на території Берегівської міської територіальної громади, з цільовим призначенням «для ведення товарного сільськогосподарського виробництва» (код КВЦПЗ 01.01).

Поважність причин невиконання вищевказаного рішення позивач обґрунтовує відсутністю необхідної кількості голосів депутатів на сесії для прийняття відповідного рішення.

Колегія суддів зазначає, що в межах спірних правовідносин не досліджується правомірність прийнятого судом рішення, спірною у цій справі є постанова про накладення штрафу за невиконання рішення суду та правомірність її винесення, а також відповідність нормам чинного законодавства.

З цього приводу колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на наступне.

Так, відповідно до практики Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) право на суд, захищене ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), було б ілюзорним, якби національні правові системи Договірних держав допускали, щоб остаточні та обов`язкові судові рішення залишалися без виконання на шкоду одній зі сторін (рішення від 19.03.1997 у справі «Горнсбі проти Греції», п.40). Ефективний доступ до суду включає в себе право на виконання судового рішення без зайвих затримок (рішення у справі «Immobiliare Saffi проти Італії», заява №22774/93, п.66, ECHR 1999-V).

Проблема невиконання остаточних рішень розглядалась у пілотному рішенні ЄСПЛ проти України у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України», а також у ряді інших справ проти України, які також розглядались на основі усталеної практики Суду з цього питання.

У п.53 цього рішення ЄСПЛ зазначив, що держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному і вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади (рішення у справі «Сокур проти України» (Sokur v. Ukraine), №29439/02, від 26.04.2005, у справі «Крищук проти України» (Kryshchuk v. Ukraine), №1811/06, від 19.02.2009).

Основною функцією судового рішення є відновлення порушених прав позивача (стягувача). Заради цього відновлення Держава визначає пріоритет інтересів постраждалої сторони - стягувача, порушені права якої було визнано та поновлено судом і видано відповідний виконавчий документ.

Таким чином, враховуючи процес поновлення порушених прав позивача (стягувача) шляхом видачі відповідного виконавчого документу, законодавством у сфері примусового виконання рішень встановлений найвищий пріоритет прав стягувача у виконавчому провадженні у порівнянні з колом прав боржника.

Принцип «res judicata» (принцип обов`язковості судового рішення) покладає на боржника обов`язок виконання судового рішення, яке набрало законної сили, не очікуючи відповідних дій державного виконавця.

В силу зазначеного вище правового принципу, саме боржник повинен проявити достатню розумність і обачність для того, щоб уникнути негативних наслідків, пов`язаних із невиконанням судового рішення.

Як встановлено судом, оспорюваною постановою на боржника - Берегівську міську раду було накладено штраф.

Колегія суддів зазначає, що наділення законодавцем депутатів сільської ради правом ухвального голосу, не звільняє їх від обов`язку виконувати вимоги Закону та не дає права боржнику порушувати статтю 1291 Конституції України, відповідно до якої судове рішення є обов`язковим до виконання.

Закон №1404 не містить виключень та/або вказівок з приводу порядку виконання рішення суду колегіальними органами, що, в свою чергу, дає підстави стверджувати про розроблення законодавцем єдиного підходу до всіх учасників виконавчого провадження.

На думку колегії суддів, Берегівською міською радою не наведено обставин та не надано суду доказів, які б підтверджували поважність причин невиконання вищевказаного судового рішення.

Отже, в обсязі встановлених у цій справі фактичних обставин, описаних вище, зважаючи на їхній зміст та юридичну природу, колегія суддів дійшла висновку про правомірність оспорюваного рішення та відсутності підстав для його скасування.

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України та ст.17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини», суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського Суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерела права.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» (рішення від 18.07.2006).

Зокрема, у пункті 23 рішення ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника.

Так, у рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 09.12.1994). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland) від 01.07.2003). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland) від 27.09.2001).

Згідно ч.1 ст.317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є суттєвими та складають підстави для висновку про невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, до яких суд дійшов з неправильним застосуванням норм матеріального права, у зв`язку з чим оскаржуване рішення підлягає скасуванню з прийняттям постанови про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст.268, 272, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Закарпатській області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) задовольнити повністю.

Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 21 жовтня 2022 року по справі №260/3358/22 скасувати та прийняти постанову, якою відмовити Берегівській міській раді Закарпатської області у задоволенні позовних вимог до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Закарпатській області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) про визнання протиправним та скасування рішення.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Р. В. Кухтей
судді С. П. Нос
С. М. Шевчук
Повне судове рішення складено 23.02.2023