Справа № 420/10200/22
Суддя: Єщенко О.В.
Дата ухвалення: 2023-02-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 лютого 2023 р.м. ОдесаСправа № 420/10200/22

Місце ухвалення рішення суду 1 інстанції: м. Одеса;

Дата складання повного тексту рішення суду 1 інстанції:

03.11.2022 року;

Головуючий в 1 інстанції: Катаєва Е.В.

П`ятий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:

Головуючого судді Єщенка О.В.

суддів Крусяна А.В.

Яковлєва О.В.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 03 листопада 2022 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до суду першої інстанції з позовом, в якому просила:

визнати протиправними дії Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради щодо відмови у видачі посвідчення, оформлене відповіддю на звернення від 25.02.2022 року, яким має бути продовжено термін статусу особи з інвалідністю внаслідок війни, що було встановлено з 18.03.2019 року по 01.03.2022 рік та видачі відповідного посвідчення;

зобов`язати Департамент праці та соціальної політики Одеської міської ради встановити ОСОБА_1 статус особи з інвалідністю внаслідок війни з 01.03.2022 року по 01.03.2024 рік, та видати відповідне посвідчення.

В обґрунтування позову зазначено, що позивачка у період з 12.01.2001 року по 01.02.2019 року проходила службу в органах внутрішніх справі, в період з 07.11.2015 року по 01.02.2019 року в органах поліції. Під час проходження служби в поліції позивачка отримала травму, пов`язану з виконанням службових обов`язків, та їй встановлено другу групу інвалідності, у зв`язку із чим було призначено пенсію по інвалідності внаслідок війни, надано статус особи з інвалідністю внаслідок війни та видано відповідне посвідчення з терміном дії, з урахуванням чергового переогляду, до 01.03.2022 року.

У зв`язку із черговим переоглядом та продовженням медико-соціальною експертною комісією терміну дії інвалідності (2 група), пов`язаної із травмою при виконанні службових обов`язків, до 01.03.2024 року, позивачка звернулась до Департаменту із заявою про продовження терміну дії посвідчення по інвалідності внаслідок війни.

Проте, ігноруючи положення ст. 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та представлені позивачкою матеріали, відповідачем протиправно відмовлено у продовженні статусу особи з інвалідністю внаслідок війни та видачі відповідного посвідчення.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 03 листопада 2022 року адміністративний позов задоволено частково.

Суд визнав протиправними дії Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради щодо відмови ОСОБА_1 , оформлене листом Управління соціального захисту населення в Приморському районі Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради ОМР від 25.02.2022 року за вих. №03-А-6367/1-0у, на звернення від 21.02.2022 року у продовженні терміну дії посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни з 01.03.2022 року по 01.03.2024 року.

Зобов`язав Департамент праці та соціальної політики Одеської міської ради з урахуванням правової оцінки, наданої судом у даному рішенні, повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 21.02.2022 року та прийняти вмотивоване рішення.

У задоволені решти позовних вимог суд відмовив.

Проаналізувавши приписи п.п. 7, 10, 13-1 Положення про порядок видачі посвідчень та нагрудних знаків ветеранів війни від 12.05.1994 року №302, суд першої інстанції виходив з того, що видання уповноваженим органом посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни є встановленням та визнанням державою відповідного статусу особи.

Дії суб`єкта владних повноважень щодо особи, яка втрачає статус, визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», у тому числі особи з інвалідністю внаслідок війни, є чіткими та передбачають вилучення уповноваженим органом раніше виданого посвідчення з повідомленням органу, який видав таке посвідчення, та інформуванням Мінветеранів.

Разом з цим, суд першої інстанції визначив неспроможними висновки відповідача про не поширення на позивачку положень ст. 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», оскільки функції держави щодо досудового слідства органів МВС перешли саме до поліції. Таким чином, саме вказана обставина не могла бути підставою для відмови позивачці у продовженні терміну дії посвідчення.

Акцентуючи увагу на принципі «належного урядування», обов`язку суб`єкта владних повноважень діяти вчасно та в належний і якомога послідовний спосіб, факт підтвердження уповноваженим органом статусу позивачки особи з інвалідністю внаслідок війни, який пов`язаний із видачею відповідного посвідчення, неправомірності підстав (саме зазначених у листі уповноваженого органу) відмови позивачці у продовженні троку дії раніше виданого посвідчення, а також не вирішенні відповідачем у встановлений порядок і спосіб обставин, які впливають на втрату статусу, визначеного Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», суд першої інстанції дійшов висновку про наявність правових підстав для зобов`язання Департаменту повторно розглянути заяву позивачки із прийняттям вмотивованого рішення.

В апеляційній скарзі Департамент праці та соціальної політики Одеської міської ради, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просить скасувати судове рішення та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову у повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на те, що судом першої інстанції першої інстанції не надано належної правової оцінки приписам ст.ст. 1, 15, 17 Закону України «Про Національну поліцію», Положенню про Національну поліцію та ст. 7 Закону України «Про міліцію» (який встановлював правовий статус раніше діючого органу міліції в Україні) і помилково не враховано, що вказаними нормами законодавства правовий статус поліцейських не прирівнюється до осіб рядового та начальницького складу Міністерства внутрішніх справ, Національна поліція як центральний орган виконавчої влади не входить до структури Міністерства внутрішніх справ. Таким чином, поліцейські, які проходили службу в Національній поліції та отримали травму під час виконання службових обов`язків в Національній поліції, не можуть визнаватись особами з інвалідністю внаслідок війни відповідно до ст. 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

При цьому, посилаючись на приписи Положення про діяльність медичної (військово-лікарської) комісії МВС від 03.04.2017 року №285 та Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», апелянт наголошує на неможливості наданні особі статусу інвалідності внаслідок війни, якщо інвалідність особи не пов`язана з виконанням обов`язків військової служби (під час воєнних дій).

Виходячи зі спірних правовідносин, апелянт наполягає на тому, що для визначення права на встановлення статусу особи з інвалідністю внаслідок війни необхідна наявність наступних обставин:

особа, яка претендує на встановлення такого статусу, є особою з числа осіб начальницького і рядового складу органів Міністерства внутрішніх справ і органів Комітету державної безпеки колишнього Союзу РСР, Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України, Служби внутрішньої розвідки України та інших військових формувань;

такій особі встановлено інвалідність внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час виконання службових обов`язків, ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи, ядерних аварій, ядерних випробувань, участі у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, інших уражень ядерними матеріалами.

З огляду на наведене у сукупності, оскільки позивачка отримала тілесні ушкодження під час проходження служби в органах Національної поліції та не у військовому формуванні, апелянт зазначає про відсутність правових підстав для встановлення їй статусу особи з інвалідністю внаслідок війни, необґрунтованість позовних вимог у повному обсязі.

Судом першої інстанції з`ясовано та як встановлено під час апеляційного розгляду, ОСОБА_1 у період з 12.01.2001 року по 01.02.2019 року проходила службу в органах внутрішніх справ, в період з 07.11.2015 року по 01.02.2019 року в поліції.

28.12.2018 року Медичною (військово-лікарською) комісією ДУ «ТМО МВС України по Одеській області» оформлено на ім`я ОСОБА_1 Свідоцтво за №396/2 про одержання останньою захворювання, пов`язаного з проходженням служби в поліції.

18.03.2019 року Управлінням соціального захисту населення в Приморському районі Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради видано позивачці посвідчення Серії НОМЕР_1 , строком до 01.03.2020 року, в підтвердження інвалідності 2 групи та наявності пільг, встановлених законодавством України для ветеранів війни осіб з інвалідністю внаслідок війни.

06.02.2020 року Управлінням соціального захисту населення в Приморському районі Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради видано позивачці посвідчення Серії НОМЕР_1 , строком до 01.03.2022 року, в підтвердження інвалідності 2 групи та наявності пільг, встановлених законодавством України для ветеранів війни осіб з інвалідністю внаслідок війни.

У Довідці Серії 12 ААВ №521159 до акту повторного огляду медико-соціальною експертною комісією 21.02.2022 року підтверджено 2 групу інвалідності позивачки у зв`язку із травмою, пов`язаною з виконанням службових обов`язків. Встановлено інвалідність на строк до 01.03.2024 року, визначено дату чергового переогляду 18.02.2024 року.

21.02.2022 року позивачка звернулась в Управління соціального захисту населення в Приморському районі Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради із заявою щодо продовження терміну дії раніше виданого посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни.

Розглянувши вказане звернення, Управління соціального захисту населення в Приморському районі Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради у задоволенні вимог позивачки відмовило, про що повідомило у листі від 25.02.2022 року за №03-А-6367/1-0.

Управління зазначило, що Закон України «Про Національну поліцію» не прирівнює правовий статус поліцейських до осіб рядового та начальницького органу внутрішніх справ. Також, Управління звернуло увагу на те, що згідно відповідних Свідоцтва про хворобу та Висновку службового розслідування заявниця отримала травму в період проходження служби, а саме при виконанні службових обов`язків.

За висновком Управління, сукупність наведених обставин виключає правові підстави, передбачені п. 2 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», для встановлення заявниці статусу особи з інвалідністю внаслідок війни.

Не погоджуючись із правомірністю та обґрунтованістю відмови Управління в продовженні строку дії посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни, позивачка звернулась до суду із цим позовом за захистом своїх прав та інтересів.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Правовий статус ветеранів війни визначає Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 року №3551-XII, який забезпечує створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяє формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них.

У статті 4 Закону України від 22.10.1993 року №3551-XII передбачено, що ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав.

До ветеранів війни належать: учасники бойових дій, особи з інвалідністю внаслідок війни, учасники війни.

Відповідно до статті 7 Закону України від 22.10.1993 року №3551-XII (в редакції, яка діяла на момент встановлення позивачці захворювання) до осіб з інвалідністю внаслідок війни належать особи з числа військовослужбовців діючої армії та флоту, партизанів, підпільників, працівників, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва, захворювання, одержаних під час захисту Батьківщини, виконання обов`язків військової служби (службових обов`язків) чи пов`язаних з перебуванням на фронті, у партизанських загонах і з`єднаннях, підпільних організаціях і групах та інших формуваннях, визнаних такими законодавством України, в районі воєнних дій, на прифронтових дільницях залізниць, на спорудженні оборонних рубежів, військово-морських баз та аеродромів у період громадянської та Другої світової воєн або з участю в бойових діях у мирний час.

До осіб з інвалідністю внаслідок війни належать також особи з інвалідністю з числа:

осіб начальницького і рядового складу органів Міністерства внутрішніх справ і органів Комітету державної безпеки колишнього Союзу РСР, Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України та інших військових формувань, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час виконання службових обов`язків, ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи, ядерних аварій, ядерних випробувань, участі у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, інших уражень ядерними матеріалами (пункт 2 частини 2).

Аналіз наведених правових норм показав, що для визначення права на встановлення статусу «інвалідність внаслідок війни» підлягає встановленню, зокрема тієї обставини, що особа, яка претендує на встановлення такого статусу, є особою з числа:

осіб начальницького і рядового складу органів Міністерства внутрішніх справ і органів Комітету державної безпеки колишнього Союзу РСР, Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України та інших військових формувань;

Одночасною умовою для встановлення статусу особи з інвалідністю внаслідок війни є те, що такій особі встановлено інвалідність внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час виконання службових обов`язків, ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи, ядерних аварій, ядерних випробувань, участі у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, інших уражень ядерними матеріалами.

Встановлені обставини у цій справі свідчать про те, що позивачка проходила службу в органах поліції, де отримала травму, пов`язану із виконанням службових обов`язків.

Позивачка не входить до кола осіб, які відповідно до пункту 2 частини 2 статті 7 Закону №3551 можуть бути визнані особами з інвалідністю внаслідок війни, оскільки не є:

особою начальницького і рядового складу органів Міністерства внутрішніх справ і органів Комітету державної безпеки колишнього Союзу РСР, Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України та інших військових формувань;

отримана позивачкою травма, внаслідок якої встановлено інвалідність, не пов`язана із її участю у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав.

Разом з цим, апеляційний суд враховує, що відповідно до приписів пункту 2 Положення про порядок видачі посвідчень та нагрудних знаків ветеранів війни, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.05.1994 року №302 (в редакції, яке діяло на момент виникнення спірних правовідносин), посвідчення є документом, що підтверджує статус ветеранів війни та інших осіб, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Згідно із пунктами 7, 10 Положення від 12.05.1994 року №302 "Посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни", "Посвідчення учасника війни" і відповідні нагрудні знаки, "Посвідчення члена сім`ї загиблого" видаються структурними підрозділами з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у місті (у разі їх утворення) рад за місцем реєстрації громадянина.

"Посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни" видається на підставі довідки медико-соціальної експертної комісії про групу та причину інвалідності.

Особам з інвалідністю внаслідок війни, у яких групу інвалідності встановлено без терміну перегляду, видаються безтермінові посвідчення, іншим - на період встановлення групи інвалідності. У разі продовження медико-соціальною експертною комісією терміну чи зміни групи інвалідності в посвідчення (на правій внутрішній стороні) вклеюється новий бланк, до якого вносяться відповідні записи.

Пунктом 13-1 Положення від 12.05.1994 року №302 передбачено, що у разі виникнення підстав, за якими особа втрачає право на статус, визначений Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", видане їй раніше посвідчення вилучає уповноважений на видачу посвідчень орган, з повідомленням органу, який видав таке посвідчення, та інформує у триденний строк Мінветеранів з дотриманням вимог законодавства у сфері охорони інформації з обмеженим доступом за формою згідно з додатком 2.

Аналізуючи вказані приписи Положення від 12.05.1994 року №302 апеляційний суд враховує, що посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни видавалось позивачці на період встановлення групи інвалідності.

Також, під час продовження медико-соціальною експертною комісією терміну інвалідності причинно-наслідковий зв`язок інвалідності є незмінним, тобто відповідною комісією не встановлено одержання позивачкою травми, пов`язаної із її участю у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав.

Крім того, приписами Положення №302 не передбачається конкретна форма рішення стосовно відмови особі у продовженні строку дії посвідчення.

Наслідком відсутності обставин для підтвердження особі відповідного статусу є вилучення посвідчення уповноваженим органом, з відповідним інформуванням про це Мінветеранів.

Виходячи з обставин цієї справи, апеляційний суд встановив, що спірним у цій справі є саме висновок компетентного органу про відсутність у позивачки права на видачу посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни.

При цьому, ці висновки Управління обґрунтувало у письмовому вигляді з посиланням на відповідні норми законодавства, що у повній мірі дає адміністративному суду вжити заходи, передбачені ст. 2 КАС України, та перевірити на предмет правомірності і обґрунтованості дій суб`єкта владних повноважень, і з якими у суду не виникають обставини для зобов`язання відповідного суб`єкта повторно вирішити спірне питання.

Враховуючи викладене, оскільки позивачка не входить до кола осіб, які відповідно до статті 7 Закону №3551 можуть бути визнані особами з інвалідністю внаслідок війни, і отримана позивачкою травма, внаслідок якої встановлено інвалідність, не пов`язана із її участю у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав, колегія суддів доходить висновку про необґрунтованість адміністративного позову та відсутність підстав для його задоволення у повному обсязі.

Оскільки висновки суду першої інстанції не відповідають нормам матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що судове рішення відповідно до вимог ст. 317 КАС України підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до приписів ч. 5 ст. 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Керуючись ст.ст. 139, 308, 311, п. 2 ч. 1 ст. 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради задовольнити.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 03 листопада 2022 року скасувати.

Ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її прийняття, але може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Головуючий-суддя: О.В. Єщенко

Судді: А.В. Крусян

О.В. Яковлєв