Справа № 320/11797/22
Суддя: Войтович І.І.
Дата ухвалення: 2023-02-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 лютого 2023 року Справа №320/11797/22

Суддя Київського окружного адміністративного суду Войтович І.І., розглянувши у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області , Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області про визнання протиправним рішення, визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) із позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області (далі відповідач-1), Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області (далі відповідач-2), у якому просить суд:

- визнати протиправним рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області №55 від 30.05.2022 про відмову у призначенні пенсії по інвалідності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ;

- визнати протиправним рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області № 55 від 25.11.2022 про відмову у призначенні пенсії по інвалідності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ;

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області в призначенні пенсії по інвалідності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області здійснити зарахування ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зарахувати до загального страхового (трудового) стажу період отримання нею допомоги по безробіттю з 24.10.1991 року по 23.07.1992 рік;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області здійснити нарахування та виплату пенсії по інвалідності з дати звернення, а саме з 23.05.2022.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначила, що згідно рішення Київської обласної МСЕК №2 від 19.05.2022 вона є інвалідом 3-ї групи про що їй надано було довідку серії АВ №1067470 від 19.05.2022. Позивач звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області із заявою про призначення їй пенсії по інвалідності та надала усі необхідні документи та рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області №55 від 30.05.2022 було відмовлено у призначенні запитуваної пенсії через те, що страховий стаж становить 07 років 05 місяців та 28 днів, до страхового стажу не зараховано період роботи з 21.09.1984 по 24.07.1991 через те, що дата звільнення та дата наказу про звільнення не співпадають. Також не було зараховано строк отримання допомоги по безробіттю з 24.10.1991 оскільки в трудовій книжці відсутня дата припинення виплати такої допомоги. Отримавши від Донецького міського центру зайнятості довідку №04-14/447 від 31.10.2022 на підтвердження отримання допомоги по безробіттю з 24.10.1991 по 23.07.1992 позивач знову звернулась до Пенсійного фонду та рішенням Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області № 55 від 25.11.2022 їй знову відмови у призначенні пенсії по інвалідності вказавши про те, що страховий стаж на час звернення складає 14 років 04 місяці та 02 дні, та до страхового стажу не зараховано періоди проходження виробничої практики з 11.05.1979 по 13.07.1979 та період отримання допомоги по безробіттю з 24.10.1991 по 23.07.1992 через те, що довідка видана на окупованій території ДНР.

Позивач вважає рішення та дії відповідачів протиправними, рішення такими, що підлягають скасуванню посилаючись на положення ч. 1 та ч. 2 ст. 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», п. 2 ст. 22 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», п. 3 Порядку затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №637 від 12.08.1993, позиції викладені у рішеннях Міжнародного суду Організацій Об`єднаних Націй та рішення Верховного суду від 22.10.2018 у справі №235/2537/17, наполягає, що всі необхідні документи надані до Пенсійного фонду, останній мав прийняти їх та зокрема довідку №04-14/447 від 31.10.2022 Донецького міського центру зайнятості, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу, не визнання даної довідки позбавляє право позивача гарантованого Конституцією пенсії по інвалідності, як єдиного джерела до існування. ОСОБА_1 зазначила, що має більше 15 років страхового стажу досягла 60 ти років та має право на призначення та отримання пенсії по інвалідності.

27 грудня 2022 року, ухвалою Київського окружного адміністративного суду задоволено клопотання ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору, звільнено ОСОБА_1 від сплати судового збору за подання даної позовної заяви до суду та відкрито провадження в адміністративній справі, ухвалено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами.

Також, даною ухвалою суду запропоновано відповідачам у визначений судом процесуальний строк подати до суду відзив на позовну заяву із належним обґрунтуванням своєї правової позиції щодо заявлених позовних вимог та наданням усіх наявних доказів та матеріалів відповідно до абз. 2 ч. 2 ст. 77 КАС України із роз`ясненням відповідачам положень ч.ч. 3, 4 статті 162 КАС України.

24 січня 2023 року до суду надійшов відзив від відповідача Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області, в якому останній зазначив про необґрунтованість позовних вимог та такі, що не підлягають задоволенню, оскільки ОСОБА_1 має страховий стаж лише 14 років 04 місяці 02 дні, хоча й виповнився 61 рік, та за доданими документами до страхового стажу не зараховано за трудовою книжкою проходження виробничої практики з 11.05.1979 по 13.07.1979 та період отримання допомоги по безробіттю з 24.10.1991 по 23.07.1992 згідно довідки №04-14/447 від 31.10.2022. Зокрема, вказана довідка була видана на окупованій території ДНР. Відповідач-1 не вбачає в своїх діях порушення чинного пенсійного законодавства просить суд в задоволенні позову відмовити.

16 лютого 2023 до суду надійшла від позивача відповідь на відзив, в якій ОСОБА_1 вказала про порушення відповідачем-1 порядку подання відзиву, визначеного п. 2 ч. 4 ст. 162 КАС України щодо неналежного надіслання відзиву позивачу та його представнику. Також вказано про відсутність посилання у відзиві на належні докази та норми права, на яких ґрунтуються подані до суду заперечення, на спростування наведених обставин вказаних в позовній заяві, саме щодо отриманої позивачем допомоги по безробіттю та довідки, яка була видана на окупованій території, при цьому не спростовуючи факт наявності запису в трудовій книжці на сторінці 10 за записом №12 щодо отримання допомоги по безробіттю. Також, позивач додала, що невизнана Пенсійним фондом довідка містить в собі інформацію про обставини 1991-1992 років та свідчення, які в ній викладені, отримані та підготовлені на підставі архівних документів Донецького міського центра зайнятості України, що ніяким чином відповідачем-1 не спростовано, вважає відзив необґрунтованим, безпідставним та таким, що не спростовує викладених у позовній заяві обставин доказів та вимог.

Суд зазначає, що ухвала суду від 27 грудня 2022 року отримана відповідачем Головним управлінням Пенсійного фонду України в Сумській області 27 грудня 2022 року, що підтверджується наявною у справі довідкою про доставку електронною поштою судового рішення.

На час вирішення справи судом відповідачем-2 відзиву на позовну заяву та докази в обґрунтування своєї правової позиції до суду не надано, заяв клопотань з даного приводу до суду не надходило.

Відповідно до ч. 6 ст. 162 КАС України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Відповідач правом на подання відзиву на позов не скористався.

За ч. 5 та ч. 8 ст. 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами та при розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.

Таким чином, суд вважає можливим розглянути справу у порядку письмового провадження, за правилами спрощеного позовного провадження та за наявними у ній матеріалами.

Розглянувши подані документи і матеріали, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, оглянувши письмові докази, які були надані сторонами по справі, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до Довідки Управління соціального захисту населення Броварівської міської ради від 31.03.2015 №3250-2736 позивач є тимчасово переміщеною особою з міста Донецьк та зареєстрована в АДРЕСА_1 .

Мешкає ОСОБА_1 по АДРЕСА_2 .

Згідно довідки Київської обласної МСЕК №2 серії АВ №1067470 від 19.05.2022 ОСОБА_1 має інвалідність 3-ї групи загального захворювання з ураженням опорно-рухового апарату.

23 травня 2022 року ОСОБА_1 звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області про призначення їй пенсії по інвалідності, надавши відповідні документи.

Щодо переліку поданих документів ОСОБА_1 до Пенсійного фонду 23.05.2022, відповідач-1 у своєму відзиві заперечень не виклав.

Заява та документи надані до Пенсійного, за принципом екстериторіальності були розглянуті Головним управлінням Пенсійного фонду України в Сумській області та останнім прийнято рішення №55 від 30.05.2022 про відмову у призначенні пенсії по інвалідності відповідно до ст. 30 ЗУ №1058-ІV ОСОБА_1 .

Зокрема, в даному першому спірному рішенні відповідачем-2 вказано про те, що необхідний страховий стаж для призначення пенсії по ІІІ групі інвалідності, зазначених у ч. 3 ст. 32 ЗУ №1058-ІV зокрема, особи, яким установлено інвалідність після досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону, мають право на пенсію по інвалідності за наявності страхового стажу, зазначеного в абзаці першому частини першої статті 26 цього Закону 15 років.

Відповідач-2 в рішенні вказав про те, що страховий стаж особи 07р. 05м.28д. та за результатами розгляду документів, доданих до заяви вказав, що до страхового стажу не зараховано періоди роботи з 21.09.1984 року по 24.07.1991 рік, так як наявна невідповідність дати звільнення та дати наказу на звільнення та отримання допомоги по безробіттю з 24.10.1991 року.

Як наслідок, віповідач-2 робить висновок про те, що за даними документами право на призначення пенсії по інвалідності ІІІ групи відповідно до ст. 30 ЗУ №1058-ІV відсутнє.

Отримавши від Донецького міського центру зайнятості на свій запит від 20.10.2022 № 3168/06-21, довідку №04-14/447 від 31.10.2022 щодо підтвердження інформації про отримання допомоги по безробіттю з 24.10.1991 по 23.07.1992, позивач знову 17.11.2022, звернулась до Пенсійного фонду із відповідною заявою та документами.

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області № 55 від 25.11.2022 ОСОБА_1 відмовлено у призначенні пенсії по інвалідності.

В даному другому спірному рішенні відповідач-1 вказує про необхідний страховий стаж визначений ст.32 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» 15 років, зазначає про зафіксований страховий стаж особи 14 років 04 місяці 02 дні та за результатами розгляду документів, доданих до заяви дійшов до висновку, що до страхового стажу позивача не зараховано періоди за трудовою книжкою проходження виробничої практики з 11.05.1979 по 13.07.1979, період отримання допомоги по безробіттю з 24.10.1991 по 23.07.1992 згідно довідки №04-14/447 від 31.10.2022, оскільки така видана на окупованій території ДНР та визначив, що право на пенсійну виплату відсутнє.

Отримавши вказані рішення відповідачів, позивач звернулась до суду за захистом порушених прав та інтересів на призначення та виплату належної пенсії як інваліду ІІІ групи.

Відповідно, судом встановлено позицію позивача, яка ґрунтується на протиправності дій відповідачів щодо винесення рішень про відмову у призначенні пенсії по інвалідності, оскільки усі необхідні документи позивач надала та визначений чинним законодавством страховий стаж та вік для призначення такої пенсії ОСОБА_1 має.

Відповідач-1 в свою чергу вважає відсутніми в своїх діях порушень пенсійного законодавства, наполягає на законності спірного рішення № 55 від 25.11.2022.

За відсутності викладеної відповідачем-2 своєї правової позиції щодо заявлених позовних вимог позивача, враховуючи вищезазначене, вбачається, що предметом позовних вимог є рішення відповідачів№55 від 30.05.2022 та № 55 від 25.11.2022, якими відмовлено ОСОБА_1 у призначенні пенсії по інвалідності за відсутності необхідного страхового стажу, непідтвердженого необхідного стажу записами в трудовій книжці та документами, у зв`язку з чим, суд вважає необхідним встановити відповідність вказаних спірних рішень положенням ч. 2 ст. 2 КАС країни, наявність чи відсутність у позивача права на призначення їй пенсії по інвалідності, з дотримання принципів адміністративного судочинства, визначених ч. 3 ст. 2 КАС України

Відповідно до п. 2 та п. 4 ч. 1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема: визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень та зобов`язання вчинити певні дії.

Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (ч. 2 ст. 5 КАС України).

Статтею 9 КАС України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (ч. 1 ст. 2 КАС України).

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення.

За ч. 3 ст. 2 КАС України основними засадами (принципами) адміністративного судочинства є: 1) верховенство права; 2) рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; 3) гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; 4) змагальність сторін, диспозитивність та офіційне з`ясування всіх обставин у справі; 5) обов`язковість судового рішення; 6) забезпечення права на апеляційний перегляд справи; 7) забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, визначених законом; 8) розумність строків розгляду справи судом; 9) неприпустимість зловживання процесуальними правами; 10) відшкодування судових витрат фізичних та юридичних осіб, на користь яких ухвалене судове рішення.

Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (ч. 2 ст. 9 КАС України).

Порядок здійснення адміністративного судочинства встановлюється Конституцією України, цим Кодексом та міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи (ч. 1, ч. 3 ст. 3 КАС України).

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Статтею 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

За приписами пункту 6 частини першої статті 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Зокрема, положеннями статті 1 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05 листопада 1991 року №1788-XII (далі - Закон № 1788-XII) встановлено, що громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.

Статтею 2 Закону № 1788-XII визначені види пенсій: а) трудові пенсії: за віком; по інвалідності; в разі втрати годувальника; за вислугу років.

Аналогічні приписи закріплено і у статях 9, 10 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року № 1058-IV (далі - Закон № 1058-IV).

Статтею 24Закону № 1058-IVвизначено, що страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

До страхового стажу для обчислення розміру пенсії за віком, з якого обчислюється розмір пенсії по інвалідності або у зв`язку з втратою годувальника, крім наявного страхового стажу, зараховується також на загальних підставах відповідно період з дня встановлення інвалідності до досягнення застрахованою особою віку, передбаченого частиною першою статті 26 цього Закону, та період з дня смерті годувальника до дати, коли годувальник досяг би віку, передбаченого частиною першою статті 26 цього Закону.

Період, протягом якого особа, яка підлягала загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню на випадок безробіття, отримувала допомогу по безробіттю (крім одноразової її виплати для організації безробітним підприємницької діяльності), допомогу по частковому безробіттю, допомогу по частковому безробіттю на період карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та матеріальну допомогу у період професійної підготовки, перепідготовки або підвищення кваліфікації, включається до страхового стажу.

За ч. 2 ст. 24Закону № 1058-IVстраховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Згідно ч. 3 ст. 24Закону № 1058-IVстраховий стаж обчислюється в місяцях. Неповний місяць роботи, якщо застрахована особа підлягала загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню або брала добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, зараховується до страхового стажу як повний місяць за умови, що сума сплачених за цей місяць страхових внесків з урахуванням сум страхових внесків, сплачених виходячи з мінімальної заробітної плати, є не меншою, ніж мінімальний страховий внесок.

Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом (абз. 1 ч. 4 ст. 24Закону № 1058-IV).

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 30 Закону № 1058-IVпенсія по інвалідності призначається в разі настання інвалідності, що спричинила повну або часткову втрату працездатності за наявності страхового стажу, передбаченого статтею 32 цього Закону.

Пенсія по інвалідності призначається незалежно від того, коли настала інвалідність: у період роботи, до влаштування на роботу чи після припинення роботи.

За ст. 31 Закону № 1058-IVзалежно від ступеня втрати працездатності визначено три групи інвалідності.

Причина, група, час настання інвалідності, строк, на який встановлюється інвалідність, визначаються органом медико-соціальної експертизи згідно із законодавством.

Органи Пенсійного фонду та застрахована особа мають право в установленому законом порядку оскаржити рішення органів медико-соціальної експертизи.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 Закону № 1058-IVособи, яким установлено інвалідність, мають право на пенсію по інвалідності, залежно від групи інвалідності, за наявності такого страхового стажу на час настання інвалідності або на день звернення за пенсією, зокрема, для осіб з інвалідністю II та III груп:від 56 років до досягнення особою 59 років включно - 14 років.

Особи, яким установлено інвалідність після досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону, мають право на пенсію по інвалідності за наявності страхового стажу, зазначеного в абзаці першому частини першої статті 26 цього Закону.

За обставинами в даній справі, позивач ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 отримала інвалідність ІІІ групи згідно довідки МСЕК Серії АВ №1067470 від 13.05.2022, складеної на підставі акту огляду МСЕК №399.

Відповідно, на момент встановлення ОСОБА_1 ІІІ групи інвалідності, вона досягла 60 років, відповідно застосуванню підлягають в даному випадку абз. перший частини першої ст. 26 Закону № 1058-IV, якою визначено необхідний страховий стаж не менше 15 років.

На вказаній обставині щодо необхідного для позивача страхового стажу у розмірі 15 років, вказують у спірних рішеннях відповідачі по справі та у своєму відзиві відповідач-1.

Зі змісту спірних рішень вбачається, що до страхового стажу ОСОБА_1 не враховано:

1- проходження виробничої практики з 11.05.1979р. по 13.07.1979р.;

2 - періоди роботи з 21.09.1984 року по 24.07.1991 рік;

3 -період отримання допомоги по безробіттю з 24.10.1991 по 23.07.1992 згідно довідки №04-14/447 від 31.10.2022.

Суд зазначає, що період в пункті 2 не було враховано до страхового стажу ОСОБА_1 тільки відповідачем-2 у спірному рішенні №55 від 30.05.2022, та період вказаний у пункті 1 не було враховано відповідачем-1 у спірному рішенні № 55 від 25.11.2022, та зокрема, вказаний період у пункті 3 не визнаний обома відповідачами у вказаних спірних рішеннях.

Враховуючи те, що у спірному рішенні № 55 від 25.11.2022 Головним управлінням Пенсійного фонду України у Київській області не було враховано у страховий стаж проходження виробничої практики з 11.05.1979р. по 13.07.1979р. та період отримання допомоги по безробіттю з 24.10.1991 по 23.07.1992 згідно довідки №04-14/447 від 31.10.2022, не надано у відзиві на позовну заяву оцінку щодо стажу, який не було враховано Головним управлінням Пенсійного фонду України у Сумській області щодо періоду роботи з 21.09.1984 року по 24.07.1991 рік, враховуючи відповідно спірне рішення №55 від 30.05.2022 останнього, суд вважає необхідним дослідити не враховані у вказаних двох спірних рішеннях до страхового стажу зазначені періоди із наданням відповідної оцінки суду.

Зокрема, щодо не врахованого до страхового стажу ОСОБА_1 періодів роботи згідно записів копії трудової книжки № НОМЕР_2 , що була надана позивачем до Пенсійного фонду та наявна в матеріалах даної справи, суд встановив наступне.

Щодо не зарахування до страхового стажу проходження виробничої практики з 11.05.1979р. по 13.07.1979р. вбачається:

- за записом №1 від 11.05.1979 згідно розпорядження №992 Авдіївського коксохімзаводу ОСОБА_2 прийнята на період виробничої практики вуглепідготовчий цех №2 транспортувальником 2 розряду;

- за записом №2 від 13.07.1979 за наказом №835 від 13.07.1979 звільнена у зв`язку із закінченням практики.

Суд зазначає, що відповідачем-1 не зазначено у спірному рішенні обставини та підстави не врахування вказаного періоду проходження виробничої практики до страхового стажу позивача.

Щодо не зарахування періоду роботи з 21.09.1984 року по 24.07.1991 рік через те, що наявна невідповідність дати звільнення та дати наказу на звільнення, суд зазначає:

- за записом № 9 від 21.09.1984 ОСОБА_1 була призначена наказом №134/к від 21.09.1984 до Трест «Ортехшахтострой» на посаду інженера відділу по спілкуванню, розповсюдженню передового досвіду та науково-технічної інформації;

- за записом № 10 від 01.05.1989 за наказом №60/к від 25.04.1989, у відповідності до постанови Держкомпраці СРСР та Секретаріату ВЦРПС від 31.12.1987 №793/33-75 та рішення Комітету МВПСРСР (лист від 05.04.1989 №9-35-17/221/3-40) у зв`язку із вдосконаленням структури штатів та рішенням атестаційної комісії встановлена на посаду техніка технічного відділу;

- за записом №11 від 24.07.1991 згідно наказу №83/к від 24.05.1991 звільнена за скороченням штатів у відповідності до п. 1 ст. 40 КЗпП УРСР.

Судом встановлено, що запис №11 містить в собі невідповідність запису даті наказу про звільнення, вчинено запис 24 липня 1991 року хоча наказ про звільнення датований 24 травня 1991 року.

Щодо не зарахованого періоду отримання допомоги по безробіттю з 24.10.1991 по 23.07.1992 згідно записів трудової книжки вбачається:

- запис №12 в якому вказано про те, що з 24.10.1991 отримує допомогу по безробіттю.

Інших записів трудова книжка не має.

Суд погоджується із відповідачами, що в трудовій книжці не міститься запис щодо періоду отримання допомоги по безробіттю та суд зазначає наступне, що позивачем в наступному, було отримано довідку від Донецького міського центру зайнятості ДНР №04-14/447 від 31.10.2022, в якій вказано про те, що довідка підготовлена та видана на підставі архівних документів Донецького міського центру зайнятості України, які знаходяться в приміщенні вказаної організації (картка персонального обліку, заява на отримання допомоги по безробіттю) та зазначено про те, що ОСОБА_1 отримувала допомогу по безробіттю в період з 24.10.1991 по 23.07.1992, накази про призначення та зупинення даної виплати відсутні.

Відповідно, вказана довідка Донецького міського центру зайнятості ДНР №04-14/447 від 31.10.2022 містить в собі інформацію, яка підтверджує факт отримання ОСОБА_1 допомоги по безробіттю в період з 24.10.1991 по 23.07.1992.

Суд враховує, що ОСОБА_1 є внутрішньо переміщеною особою з м. Донецьк із березня 2015 року, що підтверджується вказаною вище довідкою №3250-2736 від 31.03.2015.

Враховую встановлене вище, суд зазначає слідуюче.

Відповідно до ч. ч. 1 та 4 ст. 21 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» від 2 березня 2000 року № 1533-III (далі Закон № 1533-III) страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягала страхуванню на випадок безробіття та за який щомісяця сплачено нею та роботодавцем страхові внески в сумі не менш як мінімальний страховий внесок, крім випадків, передбачених абзацом другим цієї частини.

Період відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, отримання виплат за окремими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування, крім пенсій (за винятком пенсії по інвалідності) та виплат за страхуванням на випадок безробіття, включається до страхового стажу як період, за який сплачено страхові внески виходячи з розміру мінімального страхового внеску.

Страховий стаж обчислюється за даними, що містяться в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, у тому числі за даними про трудову діяльність працівників, внесеними відповідно до Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", а за періоди, за які не внесені дані до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, - у порядку та на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше.

Страховий стаж обчислюється в місяцях. Неповний місяць роботи, якщо застрахована особа підлягала страхуванню на випадок безробіття або добровільно брала участь у системі страхування на випадок безробіття, зараховується до страхового стажу як повний місяць за умови, що сума сплачених за цей місяць страхових внесків є не меншою, ніж мінімальний страховий внесок.

Якщо сума сплачених за відповідний місяць страхових внесків є меншою, ніж мінімальний страховий внесок, цей період зараховується до страхового стажу як повний місяць за умови здійснення в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду України, відповідної доплати до суми страхових внесків таким чином, щоб загальна сума сплачених коштів за відповідний місяць була не меншою, ніж мінімальний страховий внесок.

Зазначеною статтею визначено також формулу зарахування періоду до страхового стажу в разі відсутності доплати.

До страхового стажу прирівнюється трудовий стаж, набутий працівником за час роботи на умовах трудового договору (контракту) до набрання чинності цим Законом, а також періоди, починаючи з 1 січня 2016 року, протягом яких особа не підлягала страхуванню згідно з цим Законом, але нею або роботодавцем за неї сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування відповідно до Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування".

Відповідно до ч. 1 ст. 22 Закону № 1533-III право на допомогу по безробіттю залежно від страхового стажу мають застраховані особи, визнані в установленому порядку безробітними, страховий стаж яких протягом 12 місяців, що передували реєстрації особи як безробітної, становить не менше ніж шість місяців за даними Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Згідно абз. 2 ч. 1 ст. 22 Закону № 1533-III право на допомогу по безробіттю зберігається у разі настання перерви страхового стажу з поважних причин, якщо особа протягом місяця після закінчення цієї перерви зареєструвалась в установленому порядку в державній службі зайнятості як безробітна. Поважними причинами є, зокрема, інші поважні причини, передбачені законодавством України.

Суд враховує, що відповідачі по справі не зарахували вказаний період отримання допомоги по безробіттю через те, що довідка Донецького міського центру зайнятості ДНР №04-14/447 від 31.10.2022 видана організацією яка знаходиться на тимчасово окупованій території ДНР.

Порядок звернення особи за призначенням (перерахунком) пенсії врегульований ст. 44 Закону №1058-IV та Порядком подання та оформлення документів для перерахунку пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого на виконання зазначеного Закону постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1.

Так, згідно зі ст. 44 Закону №1058-IV призначення (перерахунок) пенсії здійснюється за зверненням особи або автоматично (без звернення особи) у випадках, передбачених цим Законом. Звернення за призначенням (перерахунком) пенсії здійснюється шляхом подання заяви та інших документів, необхідних для призначення (перерахунку) пенсії, до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженої особи застрахованою особою особисто або через законного представника недієздатної особи, особи, дієздатність якої обмежена, малолітньої або неповнолітньої особи.

Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсії визначається правлінням Пенсійного фонду за погодженням з центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері соціального захисту населення (ч. 1 цієї статті Закону).

Органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію. На такі перевірки не поширюється дія положень законодавства про здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності (ч. 3 ст. 44 Закону №1058-IV).

Згідно Порядку подання та оформлення документів для перерахунку пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі Порядок №22-1), затвердженому постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1, вбачається, що заява про призначення, перерахунок, поновлення пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший (Заява про призначення/перерахунок пенсії - додаток 1); заява про припинення перерахування пенсії на поточний рахунок пенсіонера в банку та отримання пенсії за місцем фактичного проживання, продовження виплати пенсії за довіреністю, виплату частини пенсії на непрацездатних членів сім`ї особи, яка перебуває на повному державному утриманні, виплату пенсії за шість місяців наперед у зв`язку з виїздом на постійне місце проживання за кордон, переведення виплати пенсії за новим місцем проживання (Заява про виплату пенсії - додаток 2); заява про працевлаштування (звільнення), початок (припинення) діяльності, пов`язаної з отриманням доходу, що є базою нарахування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (додаток 3); заява про виплату недоотриманої пенсії у зв`язку зі смертю пенсіонера (додаток 4) подається заявником до територіального органу Пенсійного фонду України (далі - орган, що призначає пенсію) (п. 1.1 Порядку №22-1).

Згідно пунктів 1.7 та 1.8 Порядку №22-1 звернення за призначенням пенсії може здійснюватися в будь-який час після виникнення права на пенсію або не раніше ніж за місяць до досягнення пенсійного віку.

Днем звернення за призначенням пенсії вважається день прийняття органом, що призначає пенсію, відповідної заяви.

Якщо заява про призначення пенсії подається через вебпортал днем звернення за призначенням пенсії вважається дата реєстрації на вебпорталі заяви разом зі сканованими копіями документів, які відповідають оригіналам документів та придатні для сприйняття їх змісту (мають містити чітке зображення повного складу тексту документа та його реквізитів).

Якщо заява пересилається поштою (крім випадків призначення (поновлення) пенсій), днем звернення за пенсією вважається дата, що зазначена на поштовому штемпелі місця відправлення заяви.

У разі якщо до заяви про призначення пенсії додані не всі необхідні документи, орган, що призначає пенсію, письмово повідомляє заявника про те, які документи необхідно подати додатково, про що в заяві про призначення пенсії робиться відповідний запис (у разі подання заяви через вебпортал таке повідомлення надсилається особі через електронний кабінет користувача вебпорталу). Якщо документи будуть подані не пізніше трьох місяців із дня повідомлення про необхідність подання додаткових документів, то днем звернення за призначенням пенсії вважається день прийняття заяви про призначення пенсії або дата реєстрації заяви на вебпорталі.

Якщо наявних документів достатньо для визначення права особи на призначення пенсії, пенсія призначається на підставі таких документів. При надходженні додаткових документів у визначений строк розмір пенсії переглядається з дати призначення. У разі надходження додаткових документів пізніше трьох місяців із дня повідомлення про необхідність їх подання пенсія перераховується зі строків, передбачених частиною четвертою статті 45 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон).

Зокрема, пп. 2 п. 2.1 Порядку №22-1 визначено, що до заяви про призначення пенсії за віком додаються документи про стаж, що визначені Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 (далі - Порядок підтвердження наявного трудового стажу). За періоди роботи після впровадження персоніфікованого обліку орган, що призначає пенсію, додає індивідуальні відомості про застраховану особу з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - реєстр застрахованих осіб) за формою згідно з додатком 4 до Положення про реєстр застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 18 червня 2014 року № 10-1, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 08 липня 2014 року за № 785/25562 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 27 березня 2018 року № 8-1) (далі - Положення), а у разі необхідності - за формою згідно з додатком 3 до Положення (далі - індивідуальні відомості про застраховану особу).

Час перебування на інвалідності у зв`язку із нещасним випадком на виробництві або професійним захворюванням підтверджується випискою з акта огляду медико-соціальної експертної комісії (далі - МСЕК). Для зарахування цього періоду до стажу роботи із шкідливими умовами, який дає право на призначення пенсії на пільгових умовах і у пільгових розмірах, додатково додається акт розслідування (спеціального розслідування) нещасного випадку, гострого професійного захворювання (отруєння), аварії, що стався (сталося/сталася) (форма Н-1 (Н-1/П)) (далі - форма Н-1 (Н-1/П)) або акт розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання (отруєння) (форма П-4), форми яких наведено відповідно у додатках 11, 21 до Порядку розслідування та обліку нещасних випадків, професійних захворювань та аварій на виробництві, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 квітня 2019 року № 337.

Період отримання допомоги по безробіттю підтверджується до 01 січня 2010 року на підставі записів у трудовій книжці, а починаючи з 01 січня 2010 року - індивідуальними відомостями про застраховану особу.

За п. 2.2 Порядку №22-1 до заяви про призначання пенсії по інвалідності додаються документи, перелічені в підпунктах 1-4 пункту 2.1 цього розділу.

Орган, що призначає пенсію, додає до заяви одержану ним від МСЕК виписку з акта огляду МСЕК.

Згідно п. 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 (далі Порядок №637) основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка та за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Пунктом 3 Порядку №637 визначено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Документами, які підтверджують перебування на інвалідності, можуть бути виписка із акта огляду медико-соціальної експертної комісії, медичні висновки, пенсійне посвідчення, посвідчення одержувача допомоги або довідка органів праці та соціального захисту населення або Пенсійного фонду та інші документи (абз. 5 п. 10 Порядку №637).

У разі коли в трудовій книжці є записи з виправленнями або недостовірні чи неточні записи про періоди роботи на підприємствах, в установах, організаціях або їх правонаступниках, розташованих на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях, Автономній Республіці Крим і м. Севастополі, стаж роботи, який дає право на пенсію, зараховується у порядку, визначеному Пенсійним фондом України за погодженням з Мінсоцполітики (п. 17-1 Порядку №637).

Аналізуючи вищезазначене можна зробити висновок, що надання уточнюючих довідок на підтвердження запису в трудовій книжці вчиняється у випадку відсутності трудової книжки, та коли у ній відсутні необхідні записи, або записи є неправильними чи неточними.

Відповідно до п. 1 та п. 2 Порядку надання робочих місць для проходження учнями, слухачами професійно-технічних навчальних закладів виробничого навчання та виробничої практики, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 червня 1999 року № 992 визначено організаційно-правові та педагогічні заходи, спрямовані на забезпечення робочими місцями учнів, слухачів професійно-технічних навчальних закладів для проходження ними виробничого навчання та виробничої практики на виробництві чи у сфері послуг та відповідно до статті 29 Закону України "Пропрофесійно-технічну освіту" (103/98-ВР) підприємства, установи, організації незалежно від форми власності та підпорядкування (далі - підприємства) зобов`язані надавати учням, слухачам професійно-технічних навчальних закладів робочі місця або навчально-виробничі ділянки для проходження виробничого навчання чи виробничої практики.

Переліки підприємств, зобов`язаних надавати учням, слухачам робочі місця або навчально-виробничі ділянки для проходження виробничого навчання та виробничої практики, формуються професійно-технічними навчальними закладами з урахуванням пропозицій підприємств - замовників підготовки кваліфікованих робітників, роботодавців, місцевих органів виконавчої влади і затверджуються Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласними, Київською та Севастопольською міськими держадміністраціями.

За п. 3 визначено, що учні, слухачі професійно-технічних навчальних закладів під час проходження виробничого навчання або виробничої практики на виробництві чи у сфері послуг виконують роботи безпосередньо на робочих місцях підприємств, будівельних об`єктах, полях, фермах у складі навчальних груп, учнівських бригад або індивідуально.

Зокрема, виробнича практика проводиться з метою вдосконалення набутих знань, практичних навичок для досягнення встановленого рівня кваліфікації з відповідних професій, спеціальностей та спеціалізацій, а також забезпечення соціальної, психологічної і професійної адаптації в трудових колективах.

Згідно п. 7 учні, слухачі професійно-технічних навчальних закладів на час виробничого навчання та виробничої практики до складу (списку) працівників підприємства не включаються. Тривалість роботи учнів, слухачів повинна відповідати часу, визначеному навчальними планами, програмами, і не перевищувати тривалості робочого часу, встановленого законодавством для відповідної категорії працівників.

Пунктом 8 визначено, що професійно-технічний навчальний заклад та підприємство, що надає робочі місця або навчально-виробничі ділянки, не пізніше місяця до початку виробничого навчання та виробничої практики зобов`язані укласти на основі типового договору, що додається, договір про надання робочих місць або навчально-виробничих ділянок для проходження учнями, слухачами виробничого навчання та виробничої практики. У договорі зазначається кількість учнів, слухачів за професіями, спеціальностями та спеціалізаціями, терміни, умови і порядок проведення виробничого навчання та виробничої практики, забезпечення відповідних умов і безпеки праці на рівні нормативних вимог, інші взаємні зобов`язання сторін та термін дії договору.

Договір про надання робочих місць або навчально-виробничих ділянок для проходження учнями, слухачами виробничого навчання та виробничої практики не укладається у випадку, коли всі його розділи включаються до загального договору про підготовку кваліфікованих робітників, що укладається професійно-технічним навчальним закладом та підприємством - замовником підготовки кадрів.

У відповідності до п. 10 з моменту розподілу учнів, слухачів професійно-технічного навчального закладу на робочі місця або навчально-виробничі ділянки на них поширюються обов`язки щодо виконання правил і норм охорони праці, техніки безпеки та виробничої санітарії, правил внутрішнього трудового розпорядку та інших правил і норм, що діють на підприємстві, з відповідних професій, спеціальностей і рівнів кваліфікації робітників та службовців. Учні, слухачі підлягають соціальному та іншому страхуванню нарівні з відповідними працівниками підприємства.

Та згідно пунктів 16 та 17 підприємства, які надають робочі місця або навчально-виробничі ділянки для проходження учнями, слухачами професійно-технічних навчальних закладів виробничого навчання та виробничої практики згідно з цим Порядком і несуть відповідні витрати, користуються податковими та іншими пільгами згідно із законодавством.

За всі роботи, виконані учнями, слухачами за період виробничого навчання та виробничої практики відповідно до виробничих завдань, підприємство нараховує їм заробітну плату згідно з установленими системами оплати праці за нормами, розцінками, ставками (окладами) з урахуванням коефіцієнтів, доплат і надбавок.

Нараховані учням, слухачам кошти переказуються для виплати на рахунок професійно-технічного навчального закладу або виплачуються їм безпосередньо підприємством не пізніше п`яти днів після виплати заробітної плати працівникам підприємства.

Таким чином, виходячи із запису №1 та №2 у трудовій книжці позивача, ОСОБА_1 проходила виробничу практику з 11.05.1979 по 13.07.1979 на Авдіївському коксохімзаводі згідно розпорядження №992 та була звільнена наказом №835 від 13.07.1979, що свідчить про наявність трудових взаємовідносин між вказаним роботодавцем та позивачем, де першим надавалась можливість пройти виробничу практику відповідно до вказаного розпорядження №992, підприємство сплачувало відповідну заробітну плату, понесло відповідні витрати та користувалось податковими та іншими пільгами згідно із законодавством.

Щодо періоду роботи на Тресті «Оргтехшахтстрой» за трудовою книжкою з 21.09.1984 по 24.07.1991, суд вважає необхідним зауважити, що записи в трудовій книжці містяться та засвідчені підписами уповноваженої особи та печаткою підприємства. Вказані записи хоч містять в собі неточність, а саме суперечність у даті звільнення запис вчинено 24 липня, а наказ вказано 24 травня, та такі помилки, вчинені роботодавцем чи уповноваженою ним особою на внесення відомостей до трудової книжки не мають нести негативних наслідків для особи, в даному випадку для позивача.

Суд ураховує, що не усі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці, що є аналогічною позицією, викладеною в постанові Верховного Суду від 06 березня 2018 року в справі №754/14898/15-а саме щодо записів внесених до трудової книжки особи.

Вирішуючи питання щодо можливості врахування відомостей, наведених у довідці, виданої Донецьким міським центром зайнятості ДНР №04-14/447 від 31.10.2022, що знаходиться на тимчасово окупованій території, суд виходить з такого.

Місто Донецьк включено до Переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, затвердженого розпорядженням Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року № 1085-р (в редакції розпорядження Кабінету Міністрів України від 2 лютого 2022 р. № 117-р).

Постановами Верховної Ради України від 17 березня 2015 року № 252-VІІ та № 254-ІІV це місто визнано тимчасово окупованою територією.

У 1971 році Міжнародний суд Організації Об`єднаних Націй у документі «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначив, що держави-члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Європейський суд з прав людини розвиває цей принцип у своїй практиці. Наприклад, у справах «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45), «Кіпр проти Туреччини 2» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. theRepublicofMoldovaandRussia, 23.02.2016).

«Зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих defacto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного, - вважає Європейський суд з прав людини, - Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (ЄСПЛ). Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать».

При цьому, у виняткових випадках, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу.

Враховуючи викладене, суд вважає можливим застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів, виданих закладами, що знаходяться на території проведення антитерористичної операції, як доказів, оскільки не прийняття їх призведе до порушень та обмежень прав позивача на соціальний захист та гарантоване їй право на пенсійне забезпечення.

Такі висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, наведеною у постановах від 22 жовтня 2018 року у справі № 235/2357/17, від 28 лютого 2019 року у справі № 554/3179/17, від 14 листопада 2019 року у справі № 227/4503/16 тощо.

Виходячи з цих міркувань, пенсійний орган мав прийняти до розгляду та взяти до уваги відомості, наведені у вказаній довідці, виданій Донецьким міським центром зайнятості, який є утвореним та знаходяться на тимчасово окупованій території, враховуючи ту інформацію, що в ній зазначена щодо призначення допомоги по безробіттю з 24.10.1991 по 23.07.1992, відомості взяті з архівних документів Донецького міського центру зайнятості України, які знаходяться в Донецькому міському центру зайнятості ДНР.

Те, що вказана довідка видана установою утвореною на тимчасово окупованій території, а саме ДНР, не може бути підставою для відмови особі у реалізації наявного у неї права на пенсійне забезпечення. Соціальний захист державою осіб, які мають право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом, охоплює комплекс заходів, які здійснює держава в межах її соціально-економічних можливостей.

Тобто в розрізі даної справи та за умови підтвердження стажу, як громадянин України, позивач наділена правом на відповідний соціальний захист з боку держави, яка в особі своїх органів не може відмовляти у його наданні з формальних підстав.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 27 лютого 2019 року у справі № 423/3544/16-а, від 11 липня 2019 року у справі № 242/1484/17, від 26 березня 2020 року у справі № 414/1864/16-а.

Суд зауважує, що вищевказаними положеннями чинного пенсійного законодавства відповідачі в даній справі наділені правами щодо перевірки отриманих від особи документів для призначення пенсії та вчинення усіх необхідних дій для проведення такої перевірки, відповідачами не надано до суду належних та достатніх доказів в обґрунтування правомірності своїх дій щодо відмови у призначенні позивачу пенсії по інвалідності, не надано пояснень та доказів щодо перевірки отриманих від позивача документів, вчинення запитів до організацій чи установ для перевірки записів в трудовій книжці, зокрема тих, що не були враховані до страхового стажу позивача, відповідно, відповідачами по справі не надано доказів щодо законності прийнятих спірних рішень відповідно до вимог положень ст. 77 КАС України.

Суд зазначає, що відповідно до ч. 5 ст. 45 Закону №1058-VI документи про призначення (перерахунок) пенсії розглядає територіальний орган Пенсійного фонду та не пізніше 10 днів з дня їх надходження приймає рішення про призначення (перерахунок) або про відмову в призначенні (перерахунку) пенсії.

Згідно п. 4.7 Порядку №22-1 право особи на одержання пенсії установлюється на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів органом, що призначає пенсію.

Орган, що призначає пенсію, не пізніше 10 днів після винесення рішення видає або направляє особі повідомлення про призначення, відмову в призначенні, перерахунку, переведенні з одного виду пенсії на інший із зазначенням причин відмови та порядку його оскарження. Якщо пенсію за віком призначено автоматично (без звернення особи), у повідомленні про призначення особі пенсії додатково зазначається інформація про порядок її виплати.

За змістом норм ч. 1 ст. 45 Закону №1058-IV пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсія призначається з більш раннього строку, зокрема, п. 2 вказаної статті визначено, що пенсія по інвалідності призначається з дня встановлення інвалідності, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня встановлення інвалідності;

У такому самому порядку призначається пенсія по інвалідності в розмірі пенсії за віком, якщо вимоги частини другої статті 33 цього Закону виконані на день встановлення інвалідності, і з дня виникнення такого права - якщо вимоги частини другої статті 33 цього Закону виконані в період після встановлення інвалідності до дня звернення за призначенням пенсії по інвалідності.

У разі коли вимоги частини другої статті 33 цього Закону виконані після призначення пенсії по інвалідності, пенсія по інвалідності в розмірі пенсії за віком призначається з дня настання такого права, якщо звернення за призначенням пенсії по інвалідності в розмірі пенсії за віком відбулося не пізніше трьох місяців з дня настання такого права.

Згідно ст. 34 Закону №1058-IV пенсія по інвалідності призначається на весь строк встановлення інвалідності. Особам з інвалідністю, які досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 цього Закону, пенсії по інвалідності призначаються довічно. Повторний огляд цих осіб з інвалідністю провадиться тільки за їх заявою.

Частина 1 статті 9 КАС України визначає, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно ч. 2 ст. 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі (абз. 2 ч.2 ст.77 КАС України).

Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні (ч.1 ст.90 КАС України).

Враховуючи вищезазначене та встановлене судом, суд приходить до висновку про протиправність дій щодо не зарахування до страхового стажу ОСОБА_1 періоди проходження виробничої практики з 11.05.1979року по 13.07.1979рікперіод роботи з 21.09.1984 року по 24.07.1991 рік та період отримання допомоги по безробіттю з 24.10.1991 року по 23.07.1992 рік, оскільки останні підтверджені записами в трудовій книжці та довідкою №04-14/447 від 31.10.2022, та у сукупності страховий стаж позивача становить більше 15 років, а також, ОСОБА_1 досягла необхідного пенсійного віку. Відповідачами не надано належних та достатніх доказів на спростування тверджень позивача, записів в трудовій книжці та поданих до пенсійного органу документів під час звернення особи за призначенням пенсії по інвалідності ІІІ групи.

Суд акцентує увагу на тому, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення (постанова ВС України від 16 вересня 2015 року у справі 826/4418/14).

Так, Європейський суд з прав людини у рішенні від 13.01.2011 р. (остаточне) по справі "ЧУЙКІНА ПРОТИ УКРАЇНИ" (CASE OF CHUYKINA v. UKRAINE) (Заява N 28924/04) констатував: " 50. Суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює "право на суд", в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі "Голдер проти Сполученого Королівства" (Golder v. theUnitedKingdom), пп. 28 - 36, Series A N 18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати "вирішення" спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах "Мултіплекс проти Хорватії" (Multiplex v. Croatia), заява N 58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та "Кутіч проти Хорватії" (Kutic v. Croatia), заява № 48778/99, п. 25, ECHR 2002-II)".

Водночас положеннями ст. 6 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики ЄСПЛ. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Враховуючи вищезазначене та встановлене, суд приходить до висновку, в трудовій книжці та наданих документах до Пенсійного фонду підтверджено періоди роботи, що надають право на призначення ОСОБА_1 пенсії за пенсії по інвалідності, відповідно прийняті спірні рішення відповідачів є протиправними та такими що не відповідають ч. 2 ст. 2 КАС України та підлягають скасуванню.

Відповідачі, як суб`єкти владних повноважень належних і достатніх доказів, які б спростували доводи позивача, не надали.

Також, суд враховує у даній праві Рекомендацію №R (80) 2 комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятою Комітетом Міністрів Ради Європи 11 травня 1980 року на 316-й нараді заступників міністрів, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Згідно з пунктом 1.6 Методології проведення антикорупційної експертизи, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 24.04.2017 №1395/5, дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

Таким чином, дискреція - це елемент управлінської діяльності. Вона пов`язана з владними повноваженнями і їх носіями - органами державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами. Дискрецію не можна ототожнювати тільки з формалізованими повноваженнями - вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб`єкта. Він не може ухилятися від реалізації своєї компетенції, але і не має права виходити за її межі.

Тобто дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають в застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень.

Отже, у разі відсутності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта владних повноважень прийняти рішення конкретного змісту не можна вважати втручанням у дискреційні повноваження, адже саме такий спосіб захисту порушеного права є найбільш ефективним та направлений на недопущення свавілля в органах влади.

Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Частиною четвертою статті 245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Оскільки відповідачі неправомірно відмовили позивачу у призначенні пенсії по інвалідності, у той час як право на отримання даної пенсії підтверджується документально, суд вважає, що у даному випадку у відповідачів відсутня дискреція як можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень.

Суд зазначає, що стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Виходячи з вище зазначеного, суд вважає необхідним визначити належний спосіб захисту встановленого порушеного права позивача на призначення пенсії по інвалідності, а саме шляхом скасування спірних рішень, визнання протиправними дій відповідачів щодо не зарахування до страхового стажу ОСОБА_3 вказаних спірних періодів, визнати бездіяльність відповідача-1 по не призначенню позивачу пенсії по інвалідності, зобов`язати останнього зарахувати спірні періоди до страхового стажу, призначити та виплачувати пенсію з дати звернення.

Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до пункту 30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані.

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «RuizTorija v. Spain» від 9 грудня 1994 р., статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Згідно з вимогами пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Таким чином, позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

Виходячи з наслідків вирішення справи судом та звільнення позивача від сплати судового збору ухвалою суду від 27 грудня 2022 року, за відсутності заявлених відповідачами понесених судових витрат по справі, суд вважає відсутніми підстави для вирішення питання щодо розподілу судових витрат по справі.

Керуючись статтями 9, 14, 77-80, 243-246, 250, 255, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

в и р і ш и в:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області №55 від 30.05.2022 про відмову у призначенні пенсії по інвалідності ОСОБА_1 .

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області № 55 від 25.11.2022 про відмову у призначенні пенсії по інвалідності ОСОБА_1 .

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області в призначенні пенсії по інвалідності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області зарахувати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , до загального страхового (трудового) стажу період проходження виробничої практики з 11.05.1979року по 13.07.1979рік, період роботи з 21.09.1984 року по 24.07.1991 рік та період отримання допомоги по безробіттю з 24.10.1991 року по 23.07.1992 рік.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області () призначити та виплачувати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), пенсію по інвалідності ІІІ групи, з 23 травня 2022 року.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Войтович І.І.