Справа № 240/37865/21
Суддя: Токарева Марія Сергіївна
Дата ухвалення: 2023-02-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2023 року м. Житомир справа № 240/37865/21

категорія 111060000

Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Токаревої М.С., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Житомирській обл про визнання протиправною бездіяльності, скасування вимоги.,

встановив:

Позивач звернувся до суду з позовом у якому просить:

- визнати бездіяльність Головного управління ДПС у Житомирській області, що полягає у нескасуванні вимоги про сплату боргу (недоїмки) за №0-197860-51 від 24.02.2021 та боргу із єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у сумі 40019 грн. 44 коп. нарахованого ОСОБА_1 , як фізичній особі-підприємцю, протиправною;

- скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) за №0-197860-51 від 24.02.2021 та борг із єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у сумі 40019 грн. 44 коп., нарахований Головним управлінням ДПС у Житомирській області ОСОБА_1 , як фізичній особі-підприємцю, помилково.

В обґрунтування позову вказано, що з 28.09.2009 по 20.09.2021 позивач був зареєстрований як фізична особа-підприємець. Однак, незважаючи на фактичну реєстрацію, підприємницької діяльності не здійснювала, доходів не отримувала. У зв`язку з вказаним вважає, що вимога ГУ ДПС у Житомирській області зі сплати заборгованості має бути визнана протиправною і скасована.

Справа розглядається у порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи.

У встановлений судом строк відповідачем було подано відзив на позовну заяву за змістом якого він просив відмовити у задоволенні позову. Відповідач у відзиві на позовну заяву просить відмовити у задоволенні позову з тих підстав, що згідно п. 1 ч. 2 ст. 6 Закону № 2464 платники єдиного соціального внеску зобов`язані своєчасно та в повному обсязі нараховувати і сплачувати єдиний внесок. Законом України від 06.12.2016 № 1774 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" внесено зміни до Закону № 2464, що діють з 01.01.2017, зокрема щодо обов`язковості визначення бази нарахування єдиного внеску у разі може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) звітному році або окремому місяці звітного року, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску (п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону № 2464). З прийняттям Закону України від 03.10.2017 № 2148-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" внесені зміни до Закону № 2464, що набрали чинності з 01.01.2018, зокрема, щодо строків сплати зобов`язань фізичними особами-підприємцями (в т.ч., які перебувають на спрощеній системі оподаткування). Так, з 01.01.2018 всі фізичні особи-підприємці (незалежно від обраної системи оподаткування), окрім звільнених ст. 4 Закону категорії страхувальників, зобов`язані сплачувати за себе єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок, тобто змінено період (рік на квартал). Нарахування платнику єдиного внеску здійснюється автоматично на рівні ДФС України (ДПС України), поквартально в розмірі мінімального страхового внеску, що відображається в інтегрованій картці платника. Сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена в строки, встановлені Законом, є недоїмкою.

Дослідивши письмові докази, суд вважає, що позовні вимоги слід задовольнити з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 був зареєстрований, як фізична особа-підприємець з 28.09.2009 по 20.09.2021.

Головним управлінням Державної фіскальної служби у Житомирській області було сформовано вимогу про сплату ОСОБА_1 боргу (недоїмки) з ЄСВ від 24 лютого 2021 року №Ф-197860-51 на суму 40019,44 грн.

Водночас, зі змісту вимоги №Ф-197860-51 від 24.02.2021 з єдиного соціального внеску на загальну суму 40019,44 грн не можливо встановити період за який нараховано борг.

Разом з тим, у відзиві на позовну заяву відповідач вказує, що за ОСОБА_1 обліковується недоїмка зі сплати ЄСВ на суму 40019,44 грн., яка виникла за рахунок наступних нарахувань:

- за 2017 рік було проведено щоквартальних нарахувань на центральному рівні на загальну суму 8448,00 грн., заборгованість становить 10678,70 грн.;

- за 2018 рік було проведено щоквартальних нарахувань на центральному рівні на загальну суму 9828,72 грн., заборгованість становить 20507,42 грн.;

за 2019 рік було проведено щоквартальних нарахувань на центральному рівні на загальну суму 11016,72 грн., заборгованість становить 31524,14 грн.;

- за січень - лютий 2020 року на суму 2078,12 грн., заборгованість становить 33602,26 грн.;

- за червень 2020 року на суму 1039,06 грн., заборгованість становить 34641,32 грн,;

- за липень-вересень 2020 року на суму 3178,12 грн., заборгованість становить 37819,44 грн.;

- за жовтень-листопад 2020 року на суму 2200,00 грн., заборгованість становить 40019,44 грн.

Позивач не погоджується із заборгованістю зі сплати єдиного внеску, яка обліковувалася за ним, оскільки господарською діяльністю не займався, а тому звернувся до суду за захистом порушених прав.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає наступне.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку, визначає Закон України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" від 08.07.2010 №2464-VI (чинний на момент виникнення спірних правовідносин, далі - Закон №2464-VI).

Дія цього Закону поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону (ч.1 ст. 2 Закону № 2464-VI).

Відповідно до підпункту 2 ч.1 ст.1 Закону №2464-VI, єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Пунктами 3, 10 ч. 1 ст. 1 Закону № 2464-VI надано визначення поняттям:

застрахована особа - фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок;

страхувальники - це роботодавці та інші особи, які відповідно до цього Закону зобов`язані сплачувати єдиний внесок.

Згідно з абзацом другим пункту 1 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Згідно п.1 ч.1 ст.4 Закону №2464, платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою-підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Відповідно до п.п. 4, 5 ч.1 ст.4 Закону №2464 платниками єдиного внеску є фізичні особи-підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування; особи, які провадять незалежну професійну діяльність, а саме наукову, літературну, артистичну, художню, освітню або викладацьку, а також медичну, юридичну практику, в тому числі адвокатську, нотаріальну діяльність, або особи, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід від цієї діяльності.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.7 Закону №2464-VI, база нарахування єдиного внеску для осіб, які провадять незалежну професій діяльність є сума доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

Частиною 8 ст.9 Закону №2464-VI визначено, що періодом, за який платники єдиного внеску подають звітність до органу доходів і зборів (звітним періодом), є календарний місяць, крім платників, зазначених у пунктах 4 і 5 (особи, що провадять незалежно, а тому числі адвокатську діяльність) частини першої статті 4 цього Закону, для яких звітним періодом є календарний рік.

Платники єдиного внеску, зазначені у пункті 5 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний рік, до 1 травня наступного року.

При цьому, п.2 ч.1 ст.7 Закону №2464-VI передбачено, що у разі якщо платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Єдиний внесок підлягає сплаті незалежно від фінансового стану платника (ч.12 ст.9 Закону № 2464-VІ).

При цьому, відповідно до ч.4 ст.6 Закону №2464-VI у разі державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця така фізична особа користується правами, виконує обов`язки та несе відповідальність, що передбачені для платника єдиного внеску, в частині діяльності, яка здійснювалася нею як фізичною особою - підприємцем.

Системний аналіз наведених норм свідчить про те, що платниками єдиного соціального внеску є, зокрема, фізичні особи-підприємці. Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою господарської діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ.

Отже, саме дохід особи від господарської діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, але її розмір не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.

Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

На підставі наведеного можна зробити висновок, що, з урахуванням особливостей форми діяльності самозайнятих осіб, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.

Отже, особа, яка провадить господарську діяльність, вважається самозайнятою особою і зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем у розмірі не меншому за мінімальний.

Аналіз викладеного дає підстави для висновку, що саме дохід особи від господарської діяльності є базою для нарахування, проте, за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, але її розмір не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.

Як свідчать матеріали справи, на момент винесення контролюючим органом вимог про сплату боргу (станом на 2017, 2018, 2019), позивач єдиний внесок не сплатив.

Так, предметом спору у цій справі є оцінка правомірності вимог про сплату боргу, з огляду на відсутність у позивача, як фізичної особи-підприємця доходу у оскаржуваний період, так як він не отримував доходу від господарської діяльності.

Відтак, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Проаналізувавши наведене, суд вважає, що з урахуванням особливостей форми діяльності самозайнятих осіб, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.

Єдиною метою збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством саме прав фізичних осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування, то вирішальне значення у цій справі мають обставини наявності підстав вважати позивача застрахованою особою, за яку вже сплачено єдиний внесок роботодавцем у розмірі не нижче мінімального. Від встановлення цих обставин залежить вирішення питання наявності або відсутності у позивача обов`язку сплачувати ЄСВ як фізичною особою-підприємцем.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду №140/2475/19 у справі №140/2475/19.

Таким чином, фізична особа-підприємець, в разі відсутності доходу від господарської діяльності може бути звільнена від обов`язку сплачувати ЄСВ якщо такий внесок вже сплачено роботодавцем у розмірі не нижче мінімального.

Однак, під час розгляду даної справи встановлено, що позивач у період з 2017 року по листопад 2020 року не був офіційно працевлаштований, обов`язкові страхові внески, у мінімальному розмірі, передбачені Законом № 2464-VI на момент нарахування заборгованості позивачем або роботодавцем не сплачені, а тому суд вважає правомірним нараховання заборгованості позивачу контролюючим органом у передбаченому Законом №2464-VI порядку.

Отже, оскільки єдиною метою збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством саме прав фізичних осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування, то в розумінні Закону № 2464-VI позивач є застрахованою особою, і повинен був сплачувати єдиний внесок за 2017-2020 роки, тобто за той період за який винесено вимогу про сплату боргу, заборгованість за якими становила 40019,44 грн.

Таким чином, враховуючи встановлені обставини справи, суд вважає, що у позивача, як фізичної особи-підприємця виник обов`язок по сплаті єдиного внеску за 2017-2020 роки у розмірі не менше мінімального.

З огляду на викладене, суд вважає, що позивач у період 2017-2020 років повинен був виконувати покладені на нього обов`язки зі сплати єдиного соціального внеску відповідно до положень Закону № 2464-VI та його твердження, стосовно відсутності такого обов`язку у зв`язку із перебуванням ним за межами України на навчанні та не отриманням доходу від здійснення господарської діяльності, на час формування спірної заборгованості зі сплати ЄСВ, не звільняє його від виконання обов`язків, встановлених Законом.

У суду немає жодних правових підстав вважати виконаним встановлений Законом №2464-VІ обов`язок позивача зі сплати єдиного внеску, при тому що він мав статус фізичної особи - підприємця та за нього сплата в Україні єдиного внеску не проводилась ні самим позивачем, ні третіми особами.

Відтак, з обставин даної справи, встановлено, що контролюючий орган діяв правомірно, а твердження позивача щодо відсутності у нього обов`язку сплачувати страхові внески ЄСП помилкові, що є наслідком відмови у задоволенні заявлених до відповідача позовних вимог.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч.1 ст.9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 2 статті 73 КАС України визначено, що предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Вимогами статті 76 КАС України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч.2 ст.77 КАС України).

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що під час нарахування позивачу заборгованості, відповідач діяв обґрунтовано та з урахуванням всіх обставин, які мають значення для прийняття рішення, що зумовлює висновок суду про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Питання про розподіл судових витрат, судом вирішується відповідно до положення статті 139 КАС України.

Керуючись статтями 9, 77, 90, 242-246, 255 КАС України,

вирішив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління ДПС у Житомирській області (вул. Ю.Тютюнника, 7,Житомир,10003, ВП 44096781) про визнання протиправною бездіяльності, скасування вимоги відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя М.С. Токарева