Справа № 280/2355/22
Суддя: Мартинюк Н.М.
Дата ухвалення: 2023-02-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

23 лютого 2023 року

м. Київ

справа № 280/2355/22

адміністративне провадження № К/990/4850/23

Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Мартинюк Н.М., перевіривши касаційну скаргу Запорізької обласної прокуратури на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 8 серпня 2022 року і постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 6 грудня 2022 року у справі №280/2355/22 за позовом ОСОБА_1 до Запорізької обласної прокуратури про стягнення середнього заробітку,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2022 року ОСОБА_1 пред`явив позов до Запорізької обласної прокуратури, у якому просив суд:

- стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 15 липня 2021 року до 7 лютого 2022 року у розмірі: 235257,88 грн з утриманням з цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 8 серпня 2022 року, яке залишено без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 6 грудня 2022 року, позов задоволено частково, а саме:

- стягнуто із Запорізької обласної прокуратури на користь позивача середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі за період з 15 липня 2021 року до 6 лютого 2022 року включно в розмірі: 233612 грн 72 коп.

- в іншій частині позовної заяви відмовлено;

- у стягненні на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень (відповідача) судових витрат у вигляді сплаченого судового збору відмовлено;

- задоволено частково заяву позивача про стягнення за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень (відповідача) судових витрат на професійну правничу допомогу;

- стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Запорізької обласної прокуратури судові витрати на професійну правничу допомогу у сумі: 4000 грн 00 коп.

- в іншій частині заяви позивача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу відмовлено.

Не погоджуючись із цими судовими рішеннями, Запорізька обласна прокуратура вдруге звернулася із касаційною скаргою до Верховного Суду як суду касаційної інстанції в адміністративних справах відповідно до статті 327 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - «КАС України»), надіславши її 7 лютого 2023 року за допомогою засобів поштового зв`язку.

Скаржник просить скасувати указані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Одночасно з цим, скаржник просить поновити строк на касаційне оскарження.

Відповідно до частини першої статті 334 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - «КАС України») за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.

Дослідивши зміст касаційної скарги, Суд дійшов висновку про наявність підстав для її повернення з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

За правилами частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що перелік підстав для касаційного оскарження судових рішень є вичерпним і касаційна скарга повинна бути обґрунтована виключно такими доводами.

Вимоги до форми та змісту касаційної скарги встановлено статтею 330 КАС України, відповідно до пункту 4 частини другої якої у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).

Вперше подану касаційну скаргу Верховний Суд ухвалою від 25 січня 2023 року повернув на підставі пункту 4 частини п`ятої статті 332 КАС України, оскільки у ній не були викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Як видно з указаної ухвали, у первинній касаційній скарзі заявник, посилаючись на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України, стверджував, що суд апеляційної інстанції застосував статтю 236 КЗпП України без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду, а саме: від 10 травня 2018 року у справі №332/603/17, від 19 грудня 2018 року у справі №802/1206/17-а, від 23 червня 2015 року у справі №2а-3138/10, від 24 січня 2019 року у справі №760/9521/15-ц та постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі №711/8446/16-ц, відповідно до яких право позивача претендувати на стягнення середнього заробітку за затримку виконання рішення суду про поновлення на роботі матеріальний закон пов`язує виключно із виданням роботодавцем відповідного наказу, фактичним допуском незаконного звільненого до роботи, при цьому, суд має встановити вину роботодавця у невиданні наказу про поновлення працівника на роботі.

Під час перевірки вдруге поданої касаційної скарги на предмет дотримання вимог статті 330 КАС України встановлено, що у ній не викладені підстави для оскарження судових рішень в касаційному порядку. Натомість доводи скарги є майже ідентичними попередньо поданій, яку Верховний Суд визнав неналежно оформленою.

Так, скаржник посилається на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України.

Скаржник стверджує, що суд апеляційної інстанції застосував статтю 236 КЗпП України без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду, а саме: від 30 листопада 2022 року у справі №240/12764/21, від 19 грудня 2018 року у справі №802/1206/17-а, від 23 червня 2015 року у справі №2а-3138/10, від 24 січня 2019 року у справі №760/9521/15-ц та постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі №711/8446/16-ц, відповідно до яких право позивача претендувати на стягнення середнього заробітку за затримку виконання рішення суду про поновлення на роботі матеріальний закон пов`язує виключно із виданням роботодавцем відповідного наказу, фактичним допуском незаконного звільненого до роботи. Одночасно з цим, суд має враховувати відсутність вини роботодавця у несвоєчасному виконанні судового рішення про поновлення на посаді.

У цьому контексті Суд зауважує, що обов`язковими умовами при оскарженні судових рішень на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України є зазначення у касаційній скарзі: 1) норми матеріального права, яку неправильно застосовано судами; 2) постанови Верховного Суду і який саме висновок щодо застосування цієї ж норми у ній викладено; 3) висновок судів, який суперечить позиції Верховного Суду; 4) в чому полягає подібність правовідносин у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду i у якій подається касаційна скарга). Обов`язковим є взаємозв`язок усіх чотирьох умов між собою.

Правовим висновком Верховного Суду є висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, сформульований внаслідок казуального тлумачення цієї норми при касаційному розгляді конкретної справи, та викладений у мотивувальній частині постанови Верховного Суду, прийнятої за наслідками такого розгляду.

Так, при встановленні доцільності посилання на постанови Верховного Суду, на які посилається скаржник у касаційній скарзі як підставу для перегляду оскаржуваного рішення за пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, кожен правовий висновок Верховного Суду потребує оцінки на релевантність у двох аспектах: чи є правовідносини подібними та чи зберігає ця правова позиція юридичну силу до спірних правовідносин, зважаючи на редакцію відповідних законодавчих актів.

У такому випадку правовий висновок розглядається «не відірвано» від самого рішення, а через призму конкретних спірних правовідносин та відповідних застосовуваних редакцій нормативно-правових актів.

У контексті викладеного Суд зауважує, що в касаційній скарзі, поданій вдруге, підстави касаційного оскарження здебільшого тотожні тим, які були викладені у скарзі, поданій вперше.

Так, скаржник повторно стверджує, що суд апеляційної інстанції застосував статтю 236 КЗпП України без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду, а саме: від 19 грудня 2018 року у справі №802/1206/17-а, від 23 червня 2015 року у справі №2а-3138/10, від 24 січня 2019 року у справі №760/9521/15-ц та постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі №711/8446/16-ц.

Тобто, обидві скарги містять посилання на одні й ті ж чотири постанови Верховного Суду і Великої Палати Верховного Суду.

В ухвалі від 25 січня 2023 року дійшов висновку про те, що правовідносини у справі ОСОБА_1 не є подібними до правовідносин у справах №802/1206/17-а, №2а-3138/10, №760/9521/15-ц, №711/8446/16-ц.

У касаційній скарзі, яка є предметом перевірки, скаржник не навів нової аргументації на користь того, що постанови Верховного Суду і Великої Палати Верховного Суду у зазначених справах є подібними.

З урахуванням цих обставин Суд не бачить підстав вважати обґрунтованими посилання скаржника на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України та постанови у справах №802/1206/17-а, №2а-3138/10, №760/9521/15-ц, №711/8446/16-ц як на підставу касаційного оскарження.

Стосовно постанови Верховного Суду від 30 листопада 2022 року у справі №240/12764/21, на яку послався скаржник, то висновки у ній сформовані на основі інших фактичних обставин справи та за різних умов застосування правових норм.

Так, у справі №240/12764/21 позивач у спірний період (з 27 листопада 2020 року до 15 червня 2021 року) перебувала у трудових відносинах з відповідачем. Наведене свідчить про винятковість спірних правовідносин, які склались у зазначеній справі.

Як видно з оскаржуваних судових рішень, подібні обставини у справі ОСОБА_1 відсутні. Не вказує на їхню наявність і скаржник.

Зрештою скаржник, оскаржуючи судові рішення на підситаві пункту 1 статті 328 КАС України, окрім загального посилання, не обґрунтовує того, що постанова від 30 листопада 2022 року ухвалена у справі з подібними правовідносинами.

Наведене свідчить про те, що правовідносини у справі №240/12764/21 не є подібними зі справою ОСОБА_1 .

Відсутність суттєвих елементів оскарження на основі пункту 1 статті 328 КАС України свідчить про невикладення передбачених законом підстав для оскарження судового рішення.

Натомість касаційна скарга містить опис обставин справи та загальні формулювання незгоди з оскаржуваними судовими рішеннями з посиланням на норми законодавства, які регулюють спірні правовідносини.

Інші наведені скаржником доводи стосуються здебільшого оцінки встановлених судами обставин та досліджених ними доказів, а тому посилання скаржника в цій частині не узгоджуються з наведеною скаржником підставою касаційного оскарження судових рішень - пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України.

Лише загальні посилання на незастосування висновку Верховного Суду, на його відсутність або необхідність відступлення від такого висновку, без вмотивованих аргументів неправильного застосування певної норми права та дотримання всіх умов касаційного оскарження, не є підставою для відкриття касаційного провадження.

Ураховуючи наведене, Суд уважає недоведеною наявність підстави касаційного оскарження, визначеної пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України.

Згідно з пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

З огляду на це, касаційну скаргу належить повернути як таку, що не містить підстав, визначених частиною четвертою статті 328 КАС України, для касаційного оскарження рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 8 серпня 2022 року і постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 6 грудня 2022 року у справі №280/2355/22.

Оскільки встановлено, що касаційну скаргу належить повернути у зв`язку з тим, що скаржник не виклав підстав для касаційного оскарження, то клопотання про поновлення строку на таке оскарження суд не вирішує.

Керуючись положеннями статей 328, 330, 332, 359 КАС України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Запорізької обласної прокуратури на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 8 серпня 2022 року і постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 6 грудня 2022 року у справі №280/2355/22 за позовом ОСОБА_1 до Запорізької обласної прокуратури про стягнення середнього заробітку повернути особі, яка її подала.

Копію цієї ухвали надіслати учасникам справи у порядку, визначеному статтею 251 КАС України.

Роз`яснити скаржнику, що повернення касаційної скарги не позбавляє його права повторного звернення до Верховного Суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і не може бути оскаржена.

………………………….

Н.М. Мартинюк,

Суддя Верховного Суду