Справа № 160/18312/22
Суддя: Кучма Костянтин Сергійович
Дата ухвалення: 2023-02-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі: головуючого - судді Кучми К.С., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -
Позивач звернулася до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою, в якій з урахуванням її уточнень від 30.11.2022 року, просить:
- визнати неправомірними дії Головного управління ПФУ в Дніпропетровській області та Головного управління ПФУ в Івано-Франківській області щодо відмови їй у призначенні пенсії з 14.07.2022 року, та не зарахуванню до стажу роботи періоду з 01.02.1996 р. по 01.10.1998 р.;
- зобов`язати Головне управління ПФУ в Дніпропетровській області включити до стажу, що дає право на призначення пенсії на загальних підставах період її роботи з 01.02.1996 р. по 01.10.1998 р. та нарахувати, призначити та виплачувати їй пенсію за віком в порядку визначеному Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з 14.07.2022 року.
В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначено, що відповідачами не зараховано до страхового стажу період роботи позивача з 01.02.1996 р. по 01.10.1998 р. з підстави відсутності реєстрації трудового договору в державній службі зайнятості відповідно до п.2-21.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників. Позивач вважає, такі дії відповідачів неправомірними, оскільки необхідність реєстрації трудових договорів передбачена законодавством з січня 2000 року, в той час як вона працювала за трудовим договором з 01.02.1996 р. по 01.10.1998 р. Отже, у відповідачів відсутні підстави відмовляти у зарахуванні спірного періоду до трудового стажу позивача, у зв`язку з чим вона була змушена звернулася до суду з позовом.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 21.11.2022 року позовна заява була залишена без руху через невідповідність приписам ст.160 КАС України.
Ухвалою суду від 01.12.2022 року суду було відкрито провадження по даній справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, після унесення позивачем недоліків позовної заяви 30.11.2022 року.
На виконання вимог ухвали суду 14.12.2022 року від відповідача-2 надійшов відзив на позовну заяву. У відзиві зокрема зазначено, що обов`язковість реєстрації трудового договору у державній службі зайнятості передбачена КЗпП України у редакції, чинній до набрання чинності Законом України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформуванні загальнообов`язкового державного соціального страхування та легалізації фондів оплати праці від 28.12.2014 р. №77-VIII. Так, відповідно до ст.24-1 КЗпП України, у разі укладення трудового договору між працівником і фізичною особою, фізична особа або за довіреністю уповноважена нею особа повинна у тижневий строк з моменту фактичного допущення працівника до роботи зареєструвати укладений у письмовій формі трудовий договір у державній службі зайнятості за місцем свого проживання у порядку, визначеному центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення. Таким чином, період роботи з 01.02.1996 р. по 01.10.1998 р., не зараховано до страхового стажу позивача через порушення вимог п.2.21-1 Інструкції. Зважаючи на викладене, відповідач-2 просив суд у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.
До суду 28.12.2022 року від відповідача-1 надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що на звернення позивача від 14.09.2022 р. рішенням від 21.09.2022 року Головного управління ПФУ в Івано-Франківській області відмовлено в зарахуванні до страхового стажу періодів роботи з 01.02.1996 р. по 01.10.1998 р., оскільки трудовий договір не зареєстрований в установленому порядку в державній службі зайнятості. Тому порушено п.2.21-1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 р. №58, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 17.08.1993 р. №110. Таким чином, відповідно до наданих документів страховий стаж позивача становить 27 років 4 місяці 2 дні, що недостатньо для призначення пенсії за віком відповідно до ст.26 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування. Крім того, відповідач-1 зазначає, що суд не може підміняти пенсійний орган, уповноважений на виконання функцій з розрахунку та призначення пенсій громадянам, та на свій розсуд розраховувати страховий стаж позивача. Враховуючи викладене, відповідач-1 також просив суд у задоволенні позову відмовити повністю.
Дослідивши матеріали справи, враховуючи позицію позивача, викладену у позовній заяві, позицію відповідачів, викладену у відзивах на позов, дослідивши письмові докази, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному та об`єктивному розгляді обставин справи, суд встановив наступні обставини справи.
Судом встановлено, що 23.06.2022 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 звернулася до Головного управління ПФУ в Дніпропетровській області з заявою про призначення пенсії за віком відповідно до ст.26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Рішенням від 30.06.2022 р. №34 Головне управління ПФУ в Дніпропетровській області відмовило позивачу в призначенні пенсії за віком у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу. Даним рішенням не враховано до страхового стажу періоди роботи позивача з 22.09.1993 р. по 02.11.1993 р., та з 01.02.1996 р. 01.10.1998 р.

Позивач також зверталася з заявами про призначення пенсії 16.08.2022 р. та 30.08.2022 р., але рішеннями від 24.08.2022 року та 05.09.2022 року відповідно, їй відмовлено у призначенні пенсії за віком, у зв`язку з відсутністю страхового стажу передбаченого ст.26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Рішеннями не зараховано періоди роботи з 01.02.1996 р. по 01.10.1998 р. до страхового стажу позивача.

На звернення позивача від 14.09.2022 року рішенням Головного управління ПФУ в Івано-Франківській області від 21.09.2022 року №34 відмовлено в зарахуванні до страхового стажу періодів роботи з 01.02.1996 р. по 01.10.1998 р., оскільки трудовий договір не зареєстрований в установленому порядку в державній службі зайнятості, чим порушено п.2.21-1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України 29.07.1993 р. №58, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 17.08.1993 р. №110.

Згідно з поданими документами, а також даними персоніфікованого обліку страховий стаж позивача становить 27 років 4 місяці 2 дні.

Аналізуючи правовідносини, які виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, визначаються Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон №1058-IV).

Частиною першою ст.24 Закону 1058-IV встановлено, що страховий стаж - це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Відповідно до частини четвертої статті 24 Закону №1058-IV періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Згідно із частиною 1 статті 26 Закону №1058-IV особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу:

з 1 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року - не менше 25 років;

з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року - не менше 26 років;

з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - не менше 27 років;

з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року - не менше 28 років;

з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - не менше 29 років;

з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 років;

з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 року;

з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - не менше 32 років;

з 1 січня 2026 року по 31 грудня 2026 року - не менше 33 років;

з 1 січня 2027 року по 31 грудня 2027 року - не менше 34 років;

починаючи з 1 січня 2028 року - не менше 35 років.

В силу статті 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Також, згідно із статтею 48 КЗпП України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

Відповідні положення містить і постанова КМУ №637 від 12.08.1993 року, якою затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі - Порядок №637).

Так, пунктом 1 постанови КМУ №637 від 12.08.1993 року «Про затвердження Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній», встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Пунктом 3 Порядку №637 передбачено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Проте, якщо у трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження наявного трудового стажу приймаються додаткові докази, зазначені у пункті 3 Порядку №637.

З трудової книжки позивача серії НОМЕР_1 від 24.09.1979 року встановлено, що остання містить записи на підтвердження спірного стажу, а саме:

- запис №9 01.02.1996 р. прийнята на посаду продавця у підприємця ОСОБА_2 , трудовий договір від 01.02.1996 р.;

- запис №10 01.10.1998 р. звільнена за власним бажанням, ст.38 КЗпП.

Так, відповідно до трудової угоди від 01.02.1996 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 погодили, що прозивач бере на себе виконання роботи продавця в тому числі прийом та продаж товарів непродовольчої групи, та визначили рівень щомісячної заробітної плати. Даний договір засвідчено печаткою підпріємця та підписами обох сторін.

Відповідачами в якості підстави для відмови у зарахуванні до страхового стажу спірного періоду роботи, зазначено, що трудовий договір не зареєстрований в установленому порядку в державній службі зайнятості.

На запит позивача до Дніпропетровського обласного центру зайнятості листом від 13.09.2022 року №223 було повідомлено, що Законом України «Про внесення змін до Кодексу законів про працю України» №1356-ХІV від 24.12.1999 р., який набрав чинності 13.01.2000 р., доповнено КЗпП України статтею 241 «Реєстрація трудового договору», відповідно до якої у разі укладення трудового договору між працівником і фізичною особою, фізична особа повинна у тижневий строк з моменту фактичного допущення працівника до роботи зареєструвати укладений у письмовій формі трудовий договір у державній службі зайнятості за місцем свого проживання у порядку, визначеному Міністерством праці та соціальної політики України. Наказом Міністерства соціальної політики України №260 від 08.06.2001 р., який зареєстровано в Міністерстві юстиції України 27 червня 2001 р. №554/5745 затверджено форми трудового договору між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю, та Порядок реєстрації трудового договору між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю. Після набрання чинності Законом України №77-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов`язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці» від 28.12.2014 р. статтю 241 «Реєстрація трудового договору» виключено з Кодексу законів про працю України.

Даний лист було також надано позивачем при зверненні 14.09.2022 року до пенсійного органу разом із заявою про призначення пенсії. Проте, як вже зазначалося рішенням Головного управління ПФУ в Івано-Франківській області від 21.09.2022 року №34 відмовлено в зарахуванні до страхового стажу періодів роботи позивача з 01.02.1996 р. по 01.10.1998 р.

З даного приводу, суд вважає за необхідне звернути увагу на наступне.

До набрання чинності Законом України №1058-IV (по 31.12.2003 р.), періоди трудової діяльності зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, тобто відповідно до ст.ст.3, 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» на підставі трудової книжки, диплому про період стаціонарного навчання, військового квитка та інших документів, які підтверджують періоди роботи, а з 01.01.2004 р - згідно індивідуальних відомостей про застраховану особу, що містяться в системі персоніфікованого обліку пропорційно до сплати страхових внесків.

Станом на дату укладення трудового договору від 01.02.1996 року, ст.24 КЗпП України мала наступну редакцію: Трудовий договір укладається, як правило, у письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим: 1) при організованому наборі працівників; 2) при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров`я; 3) при укладенні контракту; 4) у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі; 5) при укладенні трудового договору з неповнолітнім (стаття 187 цього Кодексу); 6) в інших випадках, передбачених законодавством України. Укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівників на роботу. Трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказ чи розпорядження не були видані, але працівника фактично було допущено до роботи. Особі, запрошеній на роботу в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації за погодженням між керівниками підприємств, установ, організацій, не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. Забороняється укладення трудового договору з громадянином, якому за медичним висновком запропонована робота протипоказана за станом здоров`я.

Законом України «Про внесення змін до Кодексу законів про працю України» №1356-ХІV від 24.12.1999 р., КЗпП України доповнено статтею 241 «Реєстрація трудового договору», відповідно до якої, у разі укладення трудового договору між працівником і фізичною особою фізична особа повинна у тижневий строк з моменту фактичного допущення працівника до роботи зареєструвати укладений у письмовій формі трудовий договір у державній службі зайнятості за місцем свого проживання у порядку, визначеному Міністерством праці та соціальної політики України.

Також, Інструкцію про порядок ведення трудових книжок працівників, доповнено пунктом 2.20-1, згідно з Наказом Мінпраці та соцполітики №259/34/5 від 08.06.2001 року, яким закріплено, що трудові книжки працівників, які працюють на умовах трудового договору у фізичних осіб - суб`єктів підприємницької діяльності без створення юридичної особи з правом найму, та фізичних осіб, які використовують найману працю, пов`язану з наданням послуг (кухарі, няньки, водії тощо), зберігаються безпосередньо у працівників. Зазначені в абзаці першому цього пункту фізичні особи роблять записи до трудових книжок працівників про прийняття на роботу та звільнення з роботи відповідно до укладених з працівниками письмових трудових договорів, що зареєстровані в установленому порядку в державній службі зайнятості. Під час прийняття на роботу вноситься запис: "Прийнятий на роботу (далі зазначається професійна характеристика робіт) за трудовим договором (зазначаються дата та номер договору), зареєстрованим у державній службі зайнятості (зазначається повна назва центру зайнятості), при цьому у графі 4 зазначається, на підставі чого внесено запис (дата і номер реєстрації трудового договору державною службою зайнятості: "трудовий договір (номер), зареєстрований (дата)"), а при звільненні - запис: "Звільнений з роботи (далі зазначається підстава звільнення з посиланням на відповідні статті КЗпП України)" (322-08), при цьому у графі 4 зазначається дата зняття трудового договору з реєстрації державною службою зайнятості: "трудовий договір (номер) знято з реєстрації (дата)". Унесені фізичною особою до трудових книжок записи підтверджуються підписом посадової особи органу державної служби зайнятості, який зареєстрував трудовий договір, і засвідчуються його печаткою.

Аналіз вищевказаних норм дають підстави для висновку, що станом на час укладання трудового договору між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 від 01.02.1996 року законодавством не передбачались вимоги про реєстрацію трудового договору у державній службі зайнятості за місцем проживання, а тому дії відповідачів щодо не зарахування періоду з 01.02.1996 р. по 01.10.1998 р. до страхового стажу позивача є протиправними, а вищезазначені рішення підлягають скасуванню, відповідно до ч.2 ст.9 КАС України.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідача-1 призначити та виплачувати їй пенсію за віком в порядку визначеному Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з 14.07.2022 року, суд зазначає таке.

Статтею 58 Закону №1058-IV визначено, що Пенсійний фонд є органом, який призначає пенсії та підготовляє документи для її виплати, тобто, Пенсійний фонд має виключну компетенцію в питаннях призначення пенсії.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.45 Закону №1058-IV, пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсія призначається з більш раннього строку: пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.

Отже, враховуючи, що територіальним органом Пенсійного фонду України для позивача є Головне управління ПФУ в Дніпропетровській області, суд вважає за можливе лише зобов`язати відповідача-1 повторно розглянути заяву позивача про призначення пенсії за віком від 23.06.2022 р., зарахувавши до її страхового стажу спірний період роботи, та з урахуванням висновків суду.

У задоволенні решти позовної зави позивачу слід відмовити.

Такий спосіб захисту прав позивача матиме наслідком дотримання судом основних принципів здійснення судочинства, не буде втручанням у дискреційні повноваження органу Пенсійного фонду, оскільки судом під час розгляду справи та відповідачем під час розгляду заяви позивача про призначення пенсії не встановлено інших підстав для відмови у призначенні пенсії, аніж досліджені та спростовані судом у ході розгляду справи

Суд також застосовує позицію ЄСПЛ, сформовану в пункті 58 рішення у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v. Spain) №303-A, пункт 29).

Відповідно до ч.2 ст.2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Частиною 1 ст.9 КАС України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частинами 1, 2 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

В силу ч.3 ст.90 КАС України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовну заяву слід задовольнити частково з викладених вище підстав.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат між сторонами, суд виходить з наступного.

Згідно з ч.3 ст.139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що позовну заяву задоволено частково, слід повернути позивачу частину судових витрат по справі в розмірі 496,20 грн. (992,40 грн. : 2) за рахунок бюджетних асигнувань відповідачів пропорційно.

На підставі викладеного, та керуючись ст.ст.8, 9, 72, 77, 132, 139, 241 - 246, 250, 262 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області №34 від 30.06.2022 року про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області №34 від 21.09.2022 року про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком від 23.06.2022 року, зарахувавши до страхового стажу період роботи з 01.02.1996 р. по 01.10.1998 р., та з урахуванням висновків суду.

У задоволенні решти позовної заяви відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (вул.С.Стрільців, буд.15, м.Івано-Франківськ, 79018, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_2 ) судові витрати по справі у розмірі 248,10 грн.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (вул.Набережна Перемоги, 26, м.Дніпро, 49094, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_2 ) судові витрати по справі у розмірі 248,10 грн.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 КАС України та може бути оскаржено в строки, передбачені статтею 295 КАС України.

Суддя К.С. Кучма