Справа № 120/3801/22
Суддя: Смілянець Е. С.
Дата ухвалення: 2023-02-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 120/3801/22

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Чернюк А.Ю.

Суддя-доповідач - Смілянець Е. С.

20 лютого 2023 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Смілянця Е. С.

суддів: Полотнянка Ю.П. Драчук Т. О. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Вінницької обласної прокуратури на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 20 вересня 2022 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Вінницької обласної прокуратури про стягнення заробітної плати,

В С Т А Н О В И В :

в травні 2022 року позивач, ОСОБА_1 , звернулася в суд з позовом до Вінницької обласної прокуратури (відповідача) про стягнення на її користь середній заробіток за період невиконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 22.02.2022 по справі №380/20963/21.

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволені позовних вимог відмовити.

Аргументами на підтвердження вимог скарги зазначає, що позивач із заявою про добровільне виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 22.02.2022 в частині поновлення на посаді, що слугувало б підтвердженням її волевиявлення продовжувати фактичну службу на відповідній посаді прокурора, до Вінницької обласної прокуратури не зверталася.

Також зазначає, що на виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 22.02.2022 року, після того як ОСОБА_1 прибула до установи, наказом керівника Вінницької обласної прокуратури №199к від 06.04.2022 її поновлено на посаді прокурора Томашпільського відділу Могилів-Подільської місцевої прокуратури Вінницької області.

Вважає, що відсутні підстави для виплати позивачу середнього заробітку у зв`язку з несвоєчасним виконанням судового рішення про поновлення на роботі, оскільки порушень вимог статті 236 КЗпП України з боку Вінницької обласної прокуратури не було.

Наголошує, що позивачем пропущено строк звернення до суду з даним позовом.

Позивачка звернулася до суду з заявою про визнання апеляційної скарги.

Згідно з положеннями ч. 3 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі-КАС України), суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Виходячи з приписів ст.ст. 311, 263 КАС України, вищезазначена апеляційна скарга розглядається в порядку письмового провадження.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивач, ОСОБА_1 , в період з 01.11.2001 по 22.10.2021 працювала в органах прокуратури України.

У зв`язку із набранням чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури" №113-ІХ, яким запроваджено реформування системи органів прокуратури розпочалася атестація, яка проводиться у порядку, передбаченому законодавством.

На підставі рішення П`ятнадцятої кадрової комісії обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів від 13.09.2021 №428, наказом керівника Вінницької обласної прокуратури від 20.10.2021 № 1368к позивача звільнено з посади прокурора Томашпільського відділу Могилів - Подільської місцевої прокуратури Вінницької області на підставі п.п. 2 п. 19 розділу II Прикінцеві та Перехідні положення Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури" з 22.10.2021.

Вказані обставини встановлені рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 22.02.2022 по справі №380/20963/21, яке набрало законної сили 06.07.2022, відтак такі відповідно до положень ч. 4 ст. 78 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) не підлягають доказуванню при розгляді цієї справи.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 22.02.2022 по справі №380/20963/21, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 06.07.2022 задоволено частково позов ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, Вінницької обласної прокуратури про визнання протиправним та скасування рішення про неуспішне проходження атестації, наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Визнано протиправним та скасовано рішення П`ятнадцятої кадрової комісії обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих) від 13.09.2021 № 428 про неуспішне проходження ОСОБА_1 атестації. Визнано протиправним та скасовано наказ керівника Вінницької обласної прокуратури від 20.10.2021 № 1368к, яким ОСОБА_1 звільнено з посади прокурора Томашпільського відділу Могилів-Подільської місцевої прокуратури Вінницької області.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді прокурора Томашпільського відділу Могилів-Подільської місцевої прокуратури Вінницької області з 23.10.2021.

Стягнуто з Вінницької обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 23.10.2021 по 22.02.2022 у сумі 31 358 (тридцять одна тисяча триста п`ятдесят вісім) грн 04 копійки.

Рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді прокурора Томашпільського відділу Могилів-Подільської місцевої прокуратури Вінницької області та стягнення на користь ОСОБА_1 заробітної плати за один місяць в розмірі 8026 (вісім тисяч двадцять шість) грн 17 коп. звернуто до негайного виконання.

На виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 22.02.2022, наказом керівника Вінницької обласної прокуратури №199к від 06.04.2022 ОСОБА_1 поновлено на посаді прокурора Томашпільського відділу Могилів-Подільської місцевої прокуратури Вінницької області з 23.10.2021 .

Позивач вважаючи бездіяльність відповідача щодо негайного виконання рішення суду протиправною звернулася до суду з позовом, в якому просила стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки виконання судового рішення в сумі 10825,99 грн.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів враховує наступне.

Критерії, за якими адміністративний суд перевіряє рішення суб`єктів владних повноважень, визначені у ч. 2 ст. 2 КАС України.

Згідно частин першої, другої та третьої статті 242 КАС України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Крім того, ст. 2 та ч. 4 ст. 242 КАС України встановлюють, що судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Так, відповідно до ч.ч. 2-3 ст. 14 КАС України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Відповідно до ст. 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Згідно із п. 3 ч. 1 ст. 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про, зокрема, поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання.

Частиною 7 ст. 235 КАС України передбачено, що рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Тобто, добровільне виконання рішення суду боржником є його законодавчо встановленим обов`язком. Зазначений обов`язок не є похідним від дій особи (подання заяви чи виконавчого листа для відкриття виконавчого провадження), яку поновлено на роботі.

При цьому, законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення на роботі працівника в разі його незаконного звільнення. Цей обов`язок полягає у тому, що роботодавець зобов`язаний видати наказ про поновлення працівника на роботі відразу після оголошення рішення суду.

Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно підлягає виконанню не з часу набрання ним законної сили, що передбачено для переважної більшості судових рішень, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєво важливих прав та інтересів громадян і держави.

Аналіз наведених правових норм свідчить, що судове рішення про поновлення позивача на посаді підлягало виконанню з дати його прийняття.

Слід також зазначити, що відповідальність за затримку власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, встановлена ст. 236 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України).

Зокрема, статтею 236 КЗпП України встановлено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

За змістом положень статті 236 КЗпП України затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі слід вважати невидання власником (уповноваженим органом) негайно після проголошення судового рішення наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно має виконуватися не за загальним правилом - з дати набрання ним законної сили, а негайно з моменту його проголошення в судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєво важливих прав та інтересів громадян. Законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі, і цей обов`язок полягає в тому, що у роботодавця обов`язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після оголошення рішення суду. Рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу.

При цьому, середній заробіток за своїм змістом є державною гарантією, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин. Закон пов`язує цю виплату виключно з фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

Таким чином, згідно зі ст. 236 КЗпП України, виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі проводиться незалежно від вини роботодавця в цій затримці.

Як встановлено судом першої інстанції, позивача було поновлено на посаді прокурора Томашпільського відділу Могилів-Подільської місцевої прокуратури Вінницької області лише 06.04.2022, наказом керівника Вінницької обласної прокуратури №199к від 06.04.2022.

Крім того встановлено, що 22.02.2022 в судовому засіданні по справі № №380/20963/21 за участю представника Офісу Генерального прокурора, Вінницької обласної прокуратури Мельничука Ю.І. було оголошено вступну та резолютивну частини рішення Львівського окружного адміністративного суду від 22.02.2022 по справі №380/20963/21, а отже відповідач з 22.02.2022 був обізнаний про негайне виконання даного рішення суду в частині поновлення позивача на посаді.

Отже, рішення суду від 22.02.2022, яке підлягало негайному виконанню в частині поновлення позивача на посаді, відповідачем фактично виконано 06.04.2022, коли був виданий наказ керівника Вінницької обласної прокуратури №199к від 06.04.2022.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції, що невиконання відповідачем протягом тривалого часу рішення Львівського окружного адміністративного суду від 22.02.2022 по справі №380/20963/21 про поновлення позивача на посаді має наслідком застосування приписів статті 236 Кодексу законів про працю України про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

При цьому, колегія суддів доводи відповідача про відсутність в діях Вінницької обласної прокуратури зволікання у виконанні рішення суду про поновлення позивача на роботі, оскільки протягом тривалого часу ОСОБА_1 не зверталася до відповідача із відповідною заявою, а також за примусовим виконанням рішення суду вважає помилковими, оскільки законодавством України не передбачено обов`язку із зверненням працівника до роботодавця із заявою про поновлення його на роботі, за наявності судового рішення про негайне поновлення позивача на роботі.

Доводи апеляційної скарги щодо непоширення вимог ст. 236 КЗпП України до спірних правовідносин, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки обов`язок відповідача щодо виконання рішення суду в частині поновлення позивача на посаді, з якої її незаконно було звільнено, виник одразу після прийняття відповідного судового рішення.

Водночас слід зазначити, що обов`язковість судового рішення віднесена Конституцією України до основних засад судочинства (стаття 129 Конституції України). Отже, з огляду на принцип загальнообов`язковості судових рішень за змістом статей 14, 370 Кодексу адміністративного судочинства України судові рішення, які відповідно до закону підлягають негайному виконанню, є обов`язковими для виконання, зокрема, органами державної влади, від яких залежить реалізація прав особи, підтверджених судовим рішенням.

Відповідно, судове рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника підлягає негайному виконанню та жодним чином не може ставитися в залежність від будь-яких обставин, окрім непереборних.

Аналогічну за змістом правову позицію викладено Верховним Судом у постанові від 24.09.2021 в справі № 640/755/19.

Так, як вірно зазначено судом першої інстанції, аналіз вищезазначених правових норм свідчить, що законодавцем визначений обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі. У випадку невиконання цього обов`язку добровільно, рішення суду підлягає виконанню у примусовому порядку. Тобто законодавцем визначено два шляхи негайного виконання судового рішення - добровільно або у примусовому порядку.

Негайним виконанням судового рішення про поновлення на роботі є його виконання не з часу набрання ним законної сили, що передбачено для переважної більшості судових рішень, а негайно з часу оголошення рішення в судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєво важливих прав та інтересів громадянина.

Верховним Судом неодноразово наголошено, зокрема в постановах від 31.07.2019 року в справі № 813/593/17, від 24.09.2019 року в справі № 826/16191/17, від 03.10.2019 року в справі № 804/8042/17, що положення Кодексу законів про працю України не містять застережень, що власник або уповноважений ним орган не відповідає за затримку виконання рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, якщо працівник не вчинив додаткових дій, в цьому випадку - пред`явлення рішення до примусового виконання, що вказують на його бажання поновитися на роботі.

Доводи апеляційної скарги щодо порушення позивачем строку звернення до суду з даним позовом, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки з дати прийняття судового рішення по справі №380/20963/21 (22.02.2022) та негайного виконання цього судового рішення - прийняття наказу про поновлення позивача на роботі (06.04.2022), позивачка із позовом про стягнення на її користь середнього заробітку звернулась 06.05.2022, тобто в межах місячного строку визначеного ч. 5 ст. 122 КАС України.

В свою чергу, середній заробіток за час затримки виконання рішення суду за своїм змістом є державною гарантією, право на отримання якого виникає у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин. Закон пов`язує цю виплату виключно з фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

Для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 КЗпП України суду належить встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення, у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного дня після постановлення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.

Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 21 березня 2018 року в справі № 243/2748/16-ц, від 27 червня 2019 року в справі №821/1678/16, від 30 вересня 2020 року в справі № 824/222/18-а.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції щодо суми середнього заробітку, що належить для виплати позивачу за час затримку виконання рішення про поновлення на роботі, колегія суддів враховуючи дату прийняття судового рішення (22.02.2022) та наказу про поновлення позивача на роботі (06.04.2022), погоджується з розрахунком суду першої інстанції, що середній заробіток позивача за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі з 22.02.2022 по 06.04.2022 включно становить 10825,99 грн. (373,31 грн. середньоденна заробітна плата х 29 робочих днів), який підлягає стягненню на користь позивача.

У контексті оцінки доводів апеляційної скарги колегія суддів звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах "Проніна проти України" (пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

З огляду на такий підхід Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, колегія суддів вважає, що ключові аргументи апеляційної скарги отримали достатню оцінку.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, а доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають правових підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Вінницької обласної прокуратури залишити без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 20 вересня 2022 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий Смілянець Е. С.

Судді Полотнянко Ю.П. Драчук Т. О.