Справа № 480/5868/21
Суддя: Подобайло З.Г.
Дата ухвалення: 2023-02-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2023 р.Справа № 480/5868/21
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Подобайло З.Г.,

Суддів: Григорова А.М. , Бартош Н.С. ,

за участю секретаря судового засідання Шаповал В.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Міністерства оборони України на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 01.10.2021, головуючий суддя І інстанції: С.М. Глазько, м. Суми, повний текст складено 01.10.21 по справі № 480/5868/21

за позовом ОСОБА_1

до Міністерства оборони України

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернулась до Сумського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Міністерства оборони України, в якому просить суд: визнати протиправним та скасувати рішення Міністерства оборони України від 29.04.2021 року, оформлене пунктом 8 протоколу № 67 про відмову у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги матері загиблого військовослужбовця солдата контрактної служби ОСОБА_2 - ОСОБА_1 ; зобов`язати Міністерство оборони України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 та призначити і виплатити їй одноразову грошову допомогу у зв`язку з загибеллю сина з урахуванням рішень Сумського окружного адміністративного суду у справах №480/4876/19; №480/3414/20; №480/6916/20; №480/7111/20; довідки від 06 жовтня 2016 року № 2310, сповіщення про смерть ІНФОРМАЦІЯ_1 № 2/3718 від 21.11.2019, лікарського свідоцтва про смерть №143 від 26 липня 2016 року, висновку судово-медичної комплексної експертизи №215 від 29 листопада 2016 року.

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 01.10.2021 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано протиправним та скасовано рішення відповідача від 29.04.2021, оформлене пунктом 8 протоколу № 67 в частині відмови у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги матері загиблого військовослужбовця солдата контрактної служби ОСОБА_2 - ОСОБА_1 . Зобов`язано Міністерство оборони України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 та призначити і виплатити їй одноразову грошову допомогу у зв`язку з загибеллю сина відповідно до п.2 ч.2 ст.16 Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та враховуючи вимоги ч.1 ст.16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Міністерство оборони України подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність судового рішення, постановлення його з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Сумського окружного адміністративного суду від 01.10.2021 року та прийняти постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. В обґрунтування вимог апеляційної скарги посилається на те, що Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», встановлений імперативний (присічний) термін (три роки), протягом яких особа може реалізувати своє право на отримання одноразової грошової допомоги. У разі перевищення цього строку, виплата одноразової грошової допомоги не здійснюється. Поновлення, збільшення або зміна встановлених Законом строків (три роки) чинним законодавством не передбачена. Зазначає, що у відповідності до абз.2 п.3 Порядку №975 днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) військовослужбовця є дата смерті, що зазначена у свідоцтві про смерть. Вказує, що відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 27.09.2016 року, ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . При цьому, мати ОСОБА_2 - ОСОБА_1 звернулася до ІНФОРМАЦІЯ_3 із заявою про виплату їй одноразової грошової допомоги у зв`язку зі смертю її сина - ОСОБА_2 лише 02.01.2020 року, тобто з пропуском трирічного строку на реалізацію свого права. Вважає, що позивачка не має права на отримання одноразової грошової допомоги. Наголошує на необґрунтованості висновків суду першої інстанції про те, що право на отримання одноразової грошової допомоги у позивачки виникло з моменту отримання нею сповіщення про смерть від 21.11.2019 року, змінених наказів командира частини щодо дійсних обставин загибелі її сини та висновку Центрально ВЛК ЗСУ, оскільки вказане прямо суперечить абз.2 п.3 Порядку №975, відповідно до якого днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) військовослужбовця є дата смерті, що зазначена у свідоцтві про смерть, а не час отримання сповіщення про смерть. Зауважує, що посилання позивачки на судові у справі №480/4876/19; №480/3414/20, №480/6916/20, №480/7111/20 не мають жодного значення, бо позивачка по цим справам зверталася до судів із позовними заявами вже після 25.07.2019 року (перше звернення до суду відбулося у грудні 2019 року). Стверджує, що зобов`язання Міноборони призначити та виплатити одноразову грошову допомогу є формою втручання в дискреційні повноваження Міноборони та виходить за межі завдань адміністративного судочинства.

Учасники справи про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги були повідомлені заздалегідь та належним чином.

ОСОБА_1 подала до суду заяву про розгляд справи без участі позивачки та її представника. Проти апеляційної скарги відповідача заперечує в повному обсязі та просить її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін як законне та обґрунтоване.

Апеляційна скарга розглядається у судовому засіданні згідно приписів ст. 229 КАС України.

Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" №64/2022 від 24.02.2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" №2102-IX від 24.02.2022, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року.

З огляду на вищевикладене, з урахуванням запровадженого на території України воєнного стану та активними бойовими діями на території Харківської області та безпосередньо у м. Харків, апеляційна скарга була розглянута 15.02.2023 року.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 02.01.2020 звернулася із заявою до уповноваженого органу про призначення їй одноразової грошової допомоги у зв`язку із загибеллю сина в зоні проведення АТО.

08.05.2020 комісія Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, прийняла рішення, оформлене протоколом №68 від 08.05.2020 та затверджене Міністром оборони України 15 травня 2020 року, про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги матері померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 солдата ОСОБА_2 .

Не погодившись з вказаною відмовою, позивачка звернулась до Сумського окружного адміністративного суду (справа № 480/3414/20) з позовом до Міністерства оборони України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, за наслідками розгляду вказаної справи суд рішенням від 12.11.2021 позовні вимоги задовольнив частково, а саме: скасував п.5 рішення Міністерства оборони України, оформлене протоколом №68 від 08.05.2020 року, про відмову у виплаті одноразової грошової допомоги матері загиблого військовослужбовця солдата контрактної служби ОСОБА_2 ; зобов`язав Міністерство оборони України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку з загибеллю сина військовослужбовця солдата контрактної служби ОСОБА_2 під час виконання обов`язків військової служби; у задоволенні іншої частини позовних вимог було відмовлено. Вказане рішення суду набрало законної сили 01.03.2021.

Також, у даній справі 17.12.2020 було ухвалено додаткове рішення, яким заяву представника позивача про ухвалення додаткового судового рішення було задоволено та визнано протиправним рішення Міністерства оборони України про відмову у призначенні та виплаті ОСОБА_2 одноразової грошової допомоги, оформлене п.5 протоколу №68 від 08.05.2020. Вказане додаткове рішення суду набрало законної сили 01.03.2021.

29.04.2021 відповідач на виконання вище зазначеного рішення Сумського окружного адміністративного суду від 12.11.2020 у справі №480/3414/20 та постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 01.03.2021, протокольним рішенням засідання комісії МОУ з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум №67, скасував п.5 рішення Міністерства оборони України, оформлене протоколом №68 від 08.05.2020 року та одночасно відмовив у призначенні одноразової грошової допомоги матері померлого 25.07.2016 внаслідок травми, пов`язаної з проходженням військової служби солдата ОСОБА_2 , оскільки термін з дня виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги (29.07.2016) та дня звернення за призначенням одноразової грошової (02.01.2020) становить більше трьох років.

Позивачка, не погоджуючись з вказаною відмовою, звернулася до суду.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з необґрунтованості оскаржуваного рішення відповідача, яке підлягає скасуванню. У зв`язку з чим, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для скасування рішення відповідача від 29.04.2021, оформлене пунктом 8 протоколу № 67 в частині відмови у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги матері загиблого військовослужбовця солдата контрактної служби ОСОБА_2 - ОСОБА_1 та зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивачки та призначити і виплатити їй одноразову грошову допомогу у зв`язку з загибеллю сина відповідно до п.2 ч.2 ст.16 Законом №2011-XII та враховуючи вимоги ч.1 ст.16-3 Закону №2011-XII.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог, з огляду на наступне.

Згідно з ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 ст.46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 року №2011-XII (далі по тексту - Закон №2011-XII; в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Відповідно до ч.1 ст.16 Закону №2011-XII одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.

Приписами п.п. 1-3 ч.2 ст.16 Закону №2011-XII визначено, що одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі: загибелі (смерті) військовослужбовця під час виконання ним обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби; смерті військовослужбовця, що настала в період проходження ним військової служби або внаслідок захворювання чи нещасного випадку, що мали місце в період проходження ним військової служби; загибелі (смерті) військовозобов`язаного або резервіста, якого призвано на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, що настала під час виконання обов`язків військової служби або служби у військовому резерві.

При цьому, в розрізі приписів ч.3 ст.16 Закону №2011-XII військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язки військової служби, за умов, визначених Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу".

Військовозобов`язані та резервісти вважаються такими, що виконують обов`язки військової служби, служби у військовому резерві, за умов, визначених Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу», указами Президента України.

Аналогічні норми закріплені в статті 41 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Відповідно до ст.16-1 Закону №2011-XII у випадках, зазначених у підпунктах 1-3 пункту 2 статті 16 цього Закону, право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги мають члени сім`ї, батьки та утриманці загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста.

Члени сім`ї та батьки загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста визначаються відповідно до Сімейного кодексу України, а утриманці - відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (ч.2 ст.16-1 Закону №2011-XII).

Згідно з п.1 ст.16-3 Закону №2011-XII одноразова грошова допомога у випадках, передбачених підпунктами 1-3 пункту 2 статті 16 цього Закону, призначається і виплачується рівними частками всім особам, які мають право на її призначення та отримання, за їх особистою заявою чи заявою їх законних представників. У разі відмови якоїсь з осіб, зазначених у статті 16-1 цього Закону, від призначення та отримання одноразової грошової допомоги, або якщо одна із зазначених осіб у строк, встановлений пунктом 8 цієї статті, не реалізувала своє право на призначення та отримання такої допомоги, її частка розподіляється між іншими особами, які мають право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги. Особам, які мають право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги, її виплата здійснюється незалежно від реалізації права на призначення та отримання такої допомоги будь-якою з осіб, зазначених у статті 16-1 цього Закону.

Пунктами 6, 8 та 9 ст.16-3 Закону №2011-XII передбачено, що одноразова грошова допомога призначається і виплачується Міністерством оборони України, іншими центральними органами виконавчої влади, що здійснюють керівництво військовими формуваннями та правоохоронними органами, а також органами державної влади, військовими формуваннями та правоохоронними органами, в яких передбачено проходження військової служби військовослужбовцями, навчальних (або перевірочних) та спеціальних зборів - військовозобов`язаними, проходження служби у військовому резерві - резервістами.

Особи, які мають право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої цим Законом, можуть реалізувати його протягом трьох років з дня виникнення у них такого права.

Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначається Кабінетом Міністрів України.

Механізм призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві визначається Порядком призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 року №975 (далі по тексту Порядок №975; в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до п.10 Порядку №975 члени сім`ї, батьки та утриманці загиблого (померлого), яким призначається та виплачується одноразова грошова допомога, подають за місцем проходження служби (зборів) військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста або уповноваженим структурним підрозділам державних органів, на які покладаються функції щодо підготовки необхідних для призначення пенсії документів (далі - уповноважений орган), такі документи: заяву кожного повнолітнього члена сім`ї, батьків та утриманців загиблого (померлого), які мають право на отримання допомоги, а у разі наявності неповнолітніх дітей - іншого з батьків або опікунів чи піклувальників дітей про виплату одноразової грошової допомоги; витяг з наказу про виключення загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста із списків особового складу військової частини (підрозділу, органу); витяг з особової справи про склад сім`ї військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста, призваного на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві.

До заяви додаються копії: документа, що свідчить про причини та обставини загибелі (смерті) військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста, зокрема про те, що вона не пов`язана з вчиненням ним кримінального чи адміністративного правопорушення або не є наслідком вчинення ним дій у стані алкогольного, наркотичного, токсичного сп`яніння, або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження чи самогубства; свідоцтва про смерть військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста; свідоцтва про народження військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста - для виплати одноразової грошової допомоги батькам загиблого (померлого); свідоцтва про шлюб - для виплати грошової допомоги дружині (чоловікові); довідки органу реєстрації або відповідного житлово-експлуатаційного підприємства, організації чи органу місцевого самоврядування про склад сім`ї військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста; сторінок паспортів повнолітніх членів сім`ї з даними про прізвище, ім`я та по батькові і місце реєстрації; свідоцтва про народження дитини - для виплати одноразової грошової допомоги дитині; документа, що засвідчує реєстрацію фізичної особи у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків, виданого органом доходів і зборів (для фізичної особи, яка через свої релігійні переконання відмовляється від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків, офіційно повідомила про це відповідний орган доходів і зборів та має відмітку в паспорті громадянина України, - копію сторінки паспорта з такою відміткою); рішення районної, районної у мм. Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчого органу міської, районної у місті, сільської, селищної ради або суду про встановлення над дитиною-сиротою, дитиною, позбавленою батьківського піклування, опіки, піклування (у разі здійснення опіки або піклування над дітьми військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста); рішення суду або нотаріально посвідченого правочину, що підтверджуватиме факт перебування заявника на утриманні загиблого до виплати одноразової грошової допомоги членам сім`ї, батькам військовослужбовця, до якого додано документи,

Згідно з п.12 Порядку №975 призначення і виплата одноразової грошової допомоги військовослужбовцям, військовозобов`язаним та резервістам, яких призвано на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, здійснюється Міноборони, іншими центральними органами виконавчої влади, що здійснюють керівництво військовими формуваннями та правоохоронними органами, та іншими органами державної влади, військовими формуваннями та правоохоронними органами, в яких передбачено проходження військової служби військовослужбовцями, навчальних (або перевірочних) та спеціальних зборів - військовозобов`язаними, проходження служби у військовому резерві - резервістами (далі - розпорядник бюджетних коштів).

Пунктом 13 Порядку №975 передбачено, що керівник уповноваженого органу подає у 15-денний строк з дня реєстрації всіх документів розпорядникові бюджетних коштів висновок щодо виплати одноразової грошової допомоги, до якого обов`язково додаються документи, зазначені в пунктах 10 та 11 цього Порядку.

Розпорядник бюджетних коштів у місячний строк після надходження всіх зазначених документів приймає рішення про призначення одноразової грошової допомоги або про відмову в її призначенні, або про повернення документів на доопрацювання (у разі, коли документи подано не в повному обсязі, потребують уточнення чи подано не за належністю) і надсилає зазначене рішення разом з документами уповноваженому органу для видання наказу про виплату такої допомоги особам, які звернулися за нею, а в разі відмови чи повернення документів на доопрацювання - для письмового повідомлення заявника з обґрунтуванням мотивів відмови чи повернення документів на доопрацювання.

Відповідно до п.п. 14 та 15 Порядку №975 одноразова грошова допомога виплачується особі шляхом перерахування коштів уповноваженим органом на рахунок в установі банку, зазначений одержувачем виплати.

Рішення про відмову у призначенні грошової допомоги може бути оскаржено в установленому порядку.

Як вбачається з матеріалів справи та мотивів оскаржуваного рішення відповідача, єдиною підставою для відмови позивачці у призначенні одноразової грошової допомоги зазначено те, що позивачкою порушено трирічний строк реалізації права на отримання допомоги, який визначений п.8 ст.16-3 Закону №2011-ХІІ.

Відповідно до п.п. 8, 9 ст.16-3 Закону №2011-ХІІ особи, які мають право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої цим Законом, можуть реалізувати його протягом трьох років з дня виникнення у них такого права.

Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначається Кабінетом Міністрів України.

Згідно з абз.2 п.3 Порядку №975 днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є у разі загибелі (смерті) військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста - дата смерті, що зазначена у свідоцтві про смерть.

За обставинами справи, син позивачки - ОСОБА_2 , 1981 року народження, уклав військовий контракт із Збройними силами України строком на три роки та відповідно до наказу № 194 від 30.06.2016 був зарахований на посаду кулеметника військової частини польова пошта НОМЕР_2 (в/ч НОМЕР_3 ).

Згідно наказу №192 від 08.07.2016 командира ОТУ « ІНФОРМАЦІЯ_4 » по стройовій частині, солдат ОСОБА_2 був відряджений для безпосередньої участі в проведенні та забезпеченні АТО в районах Донецької та Луганської областей та прибув в розпорядження антитерористичного центру.

25.07.2016, близько 6-ї години солдат ОСОБА_2 , разом з солдатом ОСОБА_3 на виконання бойового розпорядження, озброєні та екіпіровані відповідним чином та засобами ведення бою, заступили в сторожовий патруль.

Згідно зі сповіщенням про смерть (загибель), направленого відповідачем до ІНФОРМАЦІЯ_5 за №04/2016 від 26.07.2016 року, солдат ОСОБА_2 загинув під час проходження військової служби 25.07.2016 року від крововиливу в брюшну порожнину та больового шоку. Родині загиблого таке сповіщення не було направлено.

Відповідно до свідоцтва про смерть від 29.07.2016, ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

У зв`язку зі смертю сина, 21.11.2019 позивачка отримала сповіщення сім`ї (близьких родичів) померлого (загиблого), у якому було зазначено, що ОСОБА_2 під час проходження військової служби 25.07.2016 помер від крововиливу в брюшну порожнину та больового шоку в АДРЕСА_1 .

На запит представника позивачки, відповідач 13.11.2019 надіслав представнику матеріали службового розслідування.

З вказаних матеріалів судом встановлено, що в наказі відповідача від 25.07.2016 №428 «Про призначення службового розслідування за фактом смерті солдата ОСОБА_2 » зазначено, що 25.07.2016, близько 21:40 год. було виявлено труп військовослужбовця солдата ОСОБА_2 з ознаками вживання алкогольних напоїв, тілесним пошкодженням голови та тіла, у зв`язку з чим командиром відповідача було наказано провести службове розслідування за фактом смерті військовослужбовця солдата ОСОБА_2 , у зв`язку з чим була створена відповідна комісія у складі: голови ОСОБА_4 , членів комісії ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .

Відповідно до вказаного вище наказу, посадовими особами відповідача було проведено службове розслідування, за наслідками якого було складено акт службового розслідування від 05.08.2016.

У акті службового розслідування зазначено, що на час його складання відповідачем зроблено висновок про те, що основними обставинами, які привели до смерті військовослужбовця солдата ОСОБА_2 , стали особиста недисциплінованість військовослужбовців солдата ОСОБА_2 , солдата ОСОБА_7 , солдата ОСОБА_8 , перевищення посадових повноважень з боку старшого СП «Депо» - старшим сержантом ОСОБА_9 та недотримання вимог нормативно-правових актів і неналежне виконання службових обов`язків щодо недопущення та профілактики вживання спиртних напоїв під час виконання обов`язків військової служби та в бойових умовах посадовими особами 2 мпр.

08.08.2016 командиром відповідача був прийнятий наказ №446 «Про результати службового розслідування за фактом смерті військовослужбовця ОСОБА_2 ». Вказаний наказ за своїм змістом дублює зміст вищевказаного акту службового розслідування та має резолютивну частину, у якій командир відповідача наказує своїм підлеглим посилити профілактичну роботу з метою недопущення подібних випадків. Окрім того, вказаним наказом накладається дисциплінарне стягнення ОСОБА_6

23.08.2016 командиром відповідача був прийнятий наказ №250, в розділі №6 якого було зазначено, що солдата ОСОБА_2 , кулеметника 1 відділення 3 взводу 2 мотопіхотної роти, який загинув ІНФОРМАЦІЯ_6 - виключити зі списків особового складу частини та зняти з всіх видів забезпечення. Смерть не пов`язана з виконанням обов`язків військової служби. Підстава: Свідоцтво про смерть серія НОМЕР_4 , видане Ковпаківським районним у місті Суми відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Сумській області, лікарське свідоцтво про смерть №143, видане Донецьким обласним бюро судмедекспертизи 26 липня 2016 року.

Не погоджуючись з вказаним наказом та висновками, позивачка звернулась до суду з позовом, у якому зазначила, що висновки відповідача є необґрунтованими (справа №480/4876/19).

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 18.02.2020 у справі №480/4876/19 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_3 (пп/2260) про визнання бездіяльності протиправною, визнання такими, що не відповідають дійсності, наказів та відомостей, скасування наказів та зобов`язання вчинити дії, позовні вимоги були задоволені частково, а саме: визнано протиправним та скасувано розділ 6 наказу командира в/ч п/п НОМЕР_2 (в/ч НОМЕР_3 ) по стройовій частині від 23.08.2016 №250 в частині встановлення, що смерть солдата ОСОБА_2 не пов`язана з виконанням обов`язків військової служби; зобов`язано Військову частину НОМЕР_3 (пп/2260) провести повторне службове розслідування стосовно загибелі 25.07.2016 солдата ОСОБА_2 ; у задоволенні інших позовних вимог було відмовлено. Вказане рішення суду набрало законної сили 09.04.2020.

12.10.2020 позивачка звернулась до Сумського окружного адміністративного суду (справа № 480/6916/20) з позовом до Департаменту соціального захисту населення Сумської міської ради, ІНФОРМАЦІЯ_7 про визнання протиправними рішень, дій та бездіяльності, зобов`язання вчинити дії. Судом за наслідками розгляду вказаної справи прийнято 04.12.2020 рішення, яким частково задоволено позовні вимоги, а саме: визнано протиправним та скасовано рішення ІНФОРМАЦІЯ_7 від 24.07.2020 №7 про відмову ОСОБА_1 у встановленні статусу члена сім`ї військовослужбовця, який загинув (помер) під час проходження військової служби; зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_8 повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про встановлення статусу члена сім`ї військовослужбовця, який загинув (помер) під час проходження військової служби та видачі посвідчення про пільги від 15.07.2020 та прийняти рішення, з урахуванням висновків суду; визнано протиправним та скасовано рішення Департаменту соціального захисту населення Сумської міської ради про відмову у встановленні ОСОБА_1 статусу особи - член сім`ї загиблого, на яку поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни та гарантії їх соціального захисту", оформлене листом від 28.09.2020 №12.01-30/2816/09; зобов`язано Департамент соціального захисту населення Сумської міської ради повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про встановлення статусу члена сім`ї загиблого, на яку поширюється чинність ч.1 ст.10 Закону України "Про статус ветеранів війни та гарантії їх соціального захисту" та прийняти рішення, з урахуванням висновків суду. Вказане рішення суду набрало законної сили 07.04.2021.

Також, позивачка звернулась до Сумського окружного адміністративного суду (справа № 480/3414/20) з позовом до Міністерства оборони України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, за наслідками розгляду вказаної справи суд рішенням від 12.11.2021 позовні вимоги задовольнив частково, а саме: скасував п.5 рішення Міністерства оборони України, оформлене протоколом №68 від 08.05.2020 року, про відмову у виплаті одноразової грошової допомоги матері загиблого військовослужбовця солдата контрактної служби ОСОБА_2 ; зобов`язав Міністерство оборони України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку з загибеллю сина військовослужбовця солдата контрактної служби ОСОБА_2 під час виконання обов`язків військової служби; у задоволенні іншої частини позовних вимог було відмовлено. Вказане рішення суду набрало законної сили 01.03.2021.

У зазначеній справі 17.12.2020 було ухвалено додаткове рішення, яким заяву представника позивача про ухвалення додаткового судового рішення було задоволено та визнано протиправним рішення Міністерства оборони України про відмову у призначенні та виплаті ОСОБА_2 одноразової грошової допомоги, оформлене п.5 протоколу № 68 від 08.05.2020 р. Вказане додаткове рішення суду набрало законної сили 01.03.2021.

У подальшому, позивачка знову звернулася до Сумського окружного адміністративного суду (справа №480/7111/20) з позовом до Центральної військово-лікарської комісії Збройних сил України про визнання рішення, дій та бездіяльності протиправними, зобов`язання вчинити дії, за наслідками розгляду вказаної справи суд рішенням від 15.02.2021 позовні вимоги задовольнив частково, а саме: зобов`язав Центральну військово-лікарську комісію Збройних Сил України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 12 серпня 2020 року та скласти висновок про пов`язаність смерті військовослужбовця ОСОБА_2 із захистом Батьківщини (під час виконання обов`язків військової служби, відповідно до Закону України Про військову службу та військовий обов`язок та п. 21.5 («а») наказу Міністра оборони України від 14.08.2008 №402 про затвердження Положення Про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, у задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено. Вказане рішення суду набрало законної сили 18.03.2021.

Отже, матеріалами справи підтверджено, що сповіщення про смерть сина на адресу позивачки було виготовлено та відправлено 21.11.2019 року, змінені накази командира частини щодо дійсних обставин загибелі ОСОБА_2 були прийняті 06.08.2020 року, висновок ЦВЛК ЗСУ датований 04.02.2020 року, вирок відносно ОСОБА_8 ухвалений 12.06.2020 року.

Аналіз і співставлення фактичних обставин справи дають підстави для висновку про те, що позивачка мала здійснити ряд дій щодо оскарження, як рішень відповідача у даній справі, так і інших органів, з метою набуття нею права на звернення до відповідача з вимогою виплати спірну допомогу, що в свою чергу не враховує Порядкок №975.

Колегія суддів вважає необґрунтованими посилання відповідача на пропуск ОСОБА_1 трирічного строку звернення з заявою про призначення і виплату їй одноразової грошової допомоги у зв`язку з загибеллю сина, як на підставу для відмови у призначенні такої допомоги, оскільки відсутність вказаних доказів позбавляло позивачку права на отримання соціального захисту.

Разом з тим, таке право у позивачки виникло з моменту отримання сповіщення про смерть від 21.11.2019, змінених наказів командира частини щодо дійсних обставин загибелі ОСОБА_2 , висновку ЦВЛК ЗСУ, вироку відносно ОСОБА_8 . Тільки після отримання вищезазначених документів позивачка достовірно дізналася та усвідомила, що вона має право на призначення ОГД. Тож, на переконання суду, передбачений законом трирічний строк для реалізації права на ОГД не пропущено, оскільки відповідно до п.8 ст.16-3 Закону №2011-ХІІ особи, які мають право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої цим Законом, можуть реалізувати його протягом трьох років з дня виникнення у них такого права.

Інших підстав для відмови позивачці у призначенні одноразової грошової допомоги спірне рішення відповідача не містить.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для визнання протиправним та скасування рішення відповідача від 29.04.2021 року, оформленого пунктом 8 протоколу № 67 в частині відмови у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги матері загиблого військовослужбовця солдата контрактної служби ОСОБА_2 - ОСОБА_1 .

Щодо доводів апеляційної скарги відповідача про те, що зобов`язання Міноборони призначити та виплатити одноразову грошову допомогу є формою втручання в дискреційні повноваження Міноборони та виходить за межі завдань адміністративного судочинства, то колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч.4 ст.245 КАС України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

На законодавчому рівні поняття «дискреційні повноваження» суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення.

Поняття дискреційних повноважень наведене у Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, відповідно до якої під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Пунктами 1.6, 2.4 Методології проведення антикорупційної експертизи, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 23 червня 2010 року № 1380/5 передбачено, що дискреційні повноваження - сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

Дискреційні повноваження можуть закріплюватися в нормативно-правових актах, проектах нормативно-правових актів такими способами:

1) за допомогою оціночних понять, наприклад: «за наявності поважних причин орган вправі надати …», «у виключних випадках особа, уповноважена на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, може дозволити…», «рішення може бути прийнято, якщо це не суперечить суспільним інтересам…» тощо;

2) шляхом перерахування видів рішень, що приймаються органом (особою, уповноваженою на виконання функцій держави або місцевого самоврядування), не вказуючи підстав для прийняття того чи іншого рішення або шляхом часткового визначення таких підстав;

3) шляхом надання права органу (особі, уповноваженій на виконання функцій держави або місцевого самоврядування) при виявленні певних обставин (настанні конкретних юридичних фактів) приймати чи не приймати управлінське рішення залежно від власної оцінки цих фактів;

4) за допомогою нормативних приписів, що містять лише окремі елементи гіпотези чи диспозиції правової норми, що не дозволяють зробити однозначний висновок про умови застосування нормативного припису або правові наслідки застосування такого припису.

Стосовно дискреційних повноважень, суд, за наслідками аналізу вказаних положень, зазначає, що такими є повноваження суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом таких повноважень є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може».

У такому випадку дійсно суд не може зобов`язати суб`єкта владних повноважень обрати один з правомірних варіантів поведінки, оскільки який би варіант реалізації повноважень не обрав відповідач, кожен з них буде правомірним, а тому це не порушує будь-чиїх прав.

Натомість, у даній справі, апелянт помилково вважає повноваження відповідача дискреційними, оскільки у разі скасування рішення від 29.04.2021, оформленого пунктом 8 протоколу № 67 в частині відмови у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги матері загиблого військовослужбовця солдата контрактної служби ОСОБА_2 - ОСОБА_1 , відповідач зобов`язаний до вчинення конкретних дій щодо призначення і виплати позивачці одноразової грошової допомоги у зв`язку з загибеллю сина.

Так, Європейським судом з прав людини у рішенні в справі "Рисовський проти України" (№29979/04) викладено окремі стандарти діяльності суб`єктів владних повноважень, зокрема, розкрито елементи змісту принципу "належного урядування".

В рішенні ЄСПЛ вказав на те, що принцип "належного урядування", зокрема, передбачає, що державні органи повинні діяти в належний і якомога послідовніший спосіб. При цьому, на них покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах. Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість уникати виконання своїх обов`язків (заява №29979/04, пункт 70).

Принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (рішення у справі "Москаль проти Польщі" (Moskal v. Poland), пункт 73).

Держава, чиї органи влади не дотримувалися своїх власних внутрішніх правил та процедур, не повинна отримувати вигоду від своїх правопорушень та уникати виконання своїх обов`язків; ризик будь-якої помилки, зробленої органами державної влади, повинна нести держава, а помилки не повинні виправлятися за рахунок зацікавленої особи, особливо якщо при цьому немає жодного іншого приватного інтересу (рішення у справі "Лелас проти Хорватії" (Lelas v. Croatia), пункт 74).

Також, у справі "Пайн Велі Девелопмент ЛТД" та інші проти Ірландії", Європейським судом з прав людини визначено, що статтю 1 Першого протоколу до Конвенції слід застосовувати для захисту "правомірних (законних) очікувань" щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною власності.

Отже, "правомірні (законні) очікування" - це очікування можливості (ефективного) здійснення певного права, як прямо гарантованого, так і опосередкованого (того, яке випливає з інших прав), у разі якщо особа прямо не виключена з кола тих, хто є носіями відповідного права. Принцип законного очікування спрямований на те, щоб у випадках, коли особа переконана, що досягне певного результату, якщо буде діяти відповідно до норм правової системи, забезпечити захист цих очікувань.

При цьому, в своєму рішенні у справі "Пайн Велі Девелопмент Лтд" та інші проти Ірландії" від 23.10.91 Європейський суд з прав людини зазначив, що "правомірні (законні) очікування" виникають у особи, якщо нею було дотримано всіх вимог законодавства для отримання відповідного рішення уповноваженого органу, а тому вона мала усі підстави вважати таке рішення дійсним та розраховувати на певний стан речей.

У рішенні від 31.07.2003 року у справі "Дорани проти Ірландії", Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Салах Шейх проти Нідерландів", ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17.07.2008 року), Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

При обранні способу відновлення порушеного права позивача суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права ст. 1 Протоколу №1 до Європейської Конвенції з прав людини, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у Постанові від 21 березня 2019 року у справі №817/498/17 наголосив, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Аналогічну позицію висловив Верховний Суд України у постанові від 16.09.2015 року №21-1465а15 у справі №826/4418/14, яку колегія суддів враховує при виборі та застосування норм права до спірних правовідносин.

Позиція Європейського суду з прав людини та Верховного Суду свідчить про необхідність встановлення такого способу відновлення порушеного права, при якому можливість прийняття подальших протиправних рішень буде виключена.

Суд наголошує, що жоден інший спосіб захисту порушених прав позивача не гарантує безпосереднього поновлення прав позивача та практичного застосування задекларованого принципу мовчазної згоди як ефективного механізму захисту, як того вимагає принцип верховенства права.

Крім того, згідно Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 р. на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність, закріпленим ч.2 ст.2 КАС України, критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Проте, з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини (рішення по справі Олссон проти Швеції від 24.03.1988 року), вбачається, що запорукою вірного застосування дискреційних повноважень є високий рівень правової культури державних службовців, водночас, суди повинні відновлювати порушене право шляхом зобов`язання суб`єкта владних повноважень, у тому числі колегіальний орган, прийняти конкретне рішення про надання можливості, якщо відмова визнана неправомірною, а інших підстав для відмови не вбачається.

Згідно з ч.1 ст.5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

При цьому, адміністративний суд, з урахуванням фактичних обставин, зобов`язаний здійснити ефективне поновлення порушених прав, а не лише констатувати факт наявності неправомірних дій/рішення. Для цього адміністративний суд наділений повноваженнями, зокрема, щодо зобов`язання відповідача вчинити певні дії, або ж прийняти рішення.

У випадку невиконання обов`язку відповідачем, за наявності визначених законом умов, у суду виникають підстави для ефективного захисту порушеного права позивача шляхом, зокрема, зобов`язання відповідача вчинити певні дії, спрямовані на відновлення порушеного права, або шляхом зобов`язання прийняти рішення.

З огляду на викладене, враховуючи що єдиною підставою для відмови позивачці у призначенні одноразової грошової допомоги є пропуск трирічного строку реалізації права на отримання допомоги, що спростовано в результаті судового розгляду, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що належним та ефективним способом захисту порушеного права позивачки буде зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву ОСОБА_1 та призначити і виплатити їй одноразову грошову допомогу у зв`язку з загибеллю сина відповідно до п.2 ч.2 ст.16 Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та враховуючи вимоги ч.1 ст.16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.

Колегія суддів вважає, що інші аргументи, наведені сторонами по справі, не вимагають детального обґрунтування, оскільки не є вирішальними.

Згідно зі ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

При цьому, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain), серія A, 303-A, п. 29).

Частиною 1 ст. 315 КАС України визначено, що за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Під час апеляційного провадження, колегія суду не встановила таких порушень судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи по суті, які були предметом розгляду і заявлені в суді першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги не містять належних та обґрунтованих міркувань, які б спростовували висновки суду першої інстанції. В апеляційній скарзі також не наведено інших міркувань, які б не були предметом перевірки судом першої інстанції та щодо яких не наведено мотивів відхилення наведених аргументів.

Таким чином, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим, прийняте на підставі з`ясованих та встановлених обставинах справи, які підтверджуються доказами, та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 01.10.2021 по справі № 480/5868/21 залишити без змін.

.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України відповідно до вимог ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)З.Г. Подобайло
Судді(підпис) (підпис) А.М. Григоров Н.С. Бартош
Повний текст постанови складено 20.02.2023 року