Справа № 300/2423/22
Суддя: Кухтей Руслан Віталійович
Дата ухвалення: 2023-02-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2023 рокуЛьвівСправа № 300/2423/22 пров. № А/857/15844/22

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі :

головуючого судді : Кухтея Р.В.,

суддів : Носа С.П., Шевчук С.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Івано-Франківській області на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 06 вересня 2022 року (ухвалене головуючим-суддею Григорчуком О.В. в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження у м. Івано-Франківську) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Івано-Франківській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в :

У червні 2022 року ОСОБА_1 звернулася в суд із адміністративним позовом до Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Івано-Франківській області (далі РСЦ, відповідач), в якому просила визнати протиправним та скасувати рішення, оформлене відповіддю РСЦ ГСЦ МВС в Івано-Франківській області №31/9/1/К-179 від 18.05.2022, яким їй було відмовлено у видачі посвідчення водія категорії «В» та зобов`язати відповідача видати посвідчення водія вказаної категорії, замість втраченого посвідчення водія НОМЕР_1 , виданого центр ДАІ 1405.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 06.09.2022 позовні вимоги були задоволені повністю.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, РСЦ подав апеляційну скаргу, в якій через неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права просить його скасувати та прийняти постанову, якою відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що відповідач діяв в межах повноважень та в спосіб, визначений чинним законодавством. Задовольнити заяву позивача про повернення посвідчення водія не було можливості, оскільки посвідчення водія не передавалось до Територіального сервісного центру МВС №2641, а про прийняте судом рішення не відомо. Додатково зазначено, що в даному випадку, видача позивачу посвідчення водія можлива, однак тільки після усунення запису про вилучення посвідчення водія (тимчасового обмежено у праві керування транспортними засоби) в підсистемі «Адмінпрактика» Єдиного держаного реєстру МВС уповноваженим представником органів поліції.

Позивач не скористалась правом подачі відзиву на апеляційну скаргу у встановлений судом строк.

Згідно п.3 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні по справі матеріали та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного

З матеріалів справи видно, що згідно протоколу про адміністративне правопорушення серії ААБ №252432 від 04.02.2022 ОСОБА_1 допустила порушення правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортного засобу, чим порушила вимоги п.12.1 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001 (далі - ПДР), за що передбачена відповідальність за статтею 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП). При оформленні матеріалів про адміністративне правопорушення було вилучено посвідчення водія ОСОБА_1 категорії «В» серії НОМЕР_2 , видане 19.05.2010.

04.02.2022 позивачці було видано тимчасовий дозвіл на право керування транспортними засобами (категорії «В») серії НОМЕР_3 .

Відповідно до підсистеми «Адмінпрактика» Єдиного державного реєстру МВС, посвідчення водія позивачки серії НОМЕР_2 , видане 19.05.2010 (категорія «В»), вилучено 04.02.2022 з визначеним місцем зберігання - Відділення поліції №2 Мелітопольського районного Управління поліції ГУ НП в Запорізькій області. Матеріали адміністративної справи передано до Приазовського районного суду Запорізької області за №46/62/01-2022 від 05.02.2022.

Відповідно до ч.7 ст.147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», враховуючи неможливість судами здійснювати правосуддя під час воєнного стану, Верховний суд розпорядженням №5/0/9-22 від 12.03.2022 змінив територіальну підсудність судових справ окремих судів Запорізької області на Дніпропетровський районний суд Дніпропетровської області, в тому числі Приазовського районного суду Запорізької області.

Згідно довідки про взяття на облік внутрішньо перемішеної особи №2615- від 29.04.2022, позивачка є законним представником, що супроводжує малолітню дитину, зареєстроване місце проживання якої АДРЕСА_1 . Фактичне місце проживання/перебування АДРЕСА_2 .

11.05.2022 позивачка звернулася до відповідача із заявою про повернення їй водійського посвідчення.

За результатом розгляду заяви відповідач відповіддю №31/9/1/К-179 від 18.05.2022 повідомив про відсутність законних підстав для видачі позивачці посвідчення водія взамін вилученого, оскільки даних про прийняті судом рішення по справі в базі даних немає. При цьому, видати нове посвідчення водія на ім`я позивачки без порушення алгоритму дій з базою даних «Інформаційний портал Національної поліції» не представляється можливим.

Не погоджуючись із такою відмовою позивачка звернулась до суду з даним позовом.

Задовольняючи повністю адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з наявності фактичних та правових підстав для видачі позивачці нового посвідчення водія, замість тимчасово вилученого.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального права та з дотриманням норм процесуального права, а також при повному, всебічному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, виходячи з наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Так, процедура тимчасового вилучення посвідчення водія на транспортний засіб та його повернення регулюється Порядком тимчасового вилучення посвідчення водія на транспортний засіб та його повернення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України №1086 від 17.12.2008 (далі - Порядок №1086).

Відповідно до п.п.2-4 Порядку №1086, тимчасове вилучення посвідчення водія на транспортний засіб здійснюється поліцейським.

Посвідчення водія тимчасово вилучається за наявності підстав вважати, що водієм вчинено правопорушення, передбачене КУпАП, за яке може бути накладено адміністративне стягнення у вигляді позбавлення права керування транспортним засобом.

У разі вчинення правопорушення, за яке передбачено накладення адміністративного стягнення у вигляді позбавлення права керування транспортним засобом, складається протокол про адміністративне правопорушення у двох примірниках і тимчасово вилучається посвідчення водія, про що робиться запис у протоколі.

Відповідно до п.11 Порядку №1086, вилучене посвідчення водія передається для зберігання до відповідного територіального органу МВС в установленому МВС порядку.

Згідно п.6 Порядку №1086, тимчасово вилучене посвідчення повертається водієві за заявою водія у разі, коли суд не прийняв у тримісячний строк рішення про позбавлення водія права керування транспортним засобом або не розглянув у встановлений законом строк справу про адміністративне правопорушення, крім справ про адміністративне правопорушення, передбачене статтею 130 КУпАП.

Аналіз наведених вище правових норм дає суду підстави дійти до висновку про наявність права в особи, після спливу тримісячного строку тимчасового вилучення посвідчення водія у випадку, якщо судом не прийнято рішення щодо позбавлення водія права керування транспортним засобом або якщо справу про адміністративне правопорушення не розглянуто у встановлений законом строк, звернутися із заявою на отриманням вилученого документа до підрозділу поліції за місцем розгляду справи про адміністративне правопорушення відповідно до статті 276 КУпАП.

За змістом п.п.8, 9 розділу XII Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України №1395 від 07.11.2015 (далі - Інструкція №1395), посвідчення водія вилучається до набрання законної сили постановою у справі про адміністративне правопорушення.

Вилучене посвідчення водія протягом трьох днів з дати надходження постанови суду, згідно з якою особу позбавлено права керування транспортним засобом, передається до територіального органу з надання сервісних послуг МВС за місцем проживання особи з копією такої постанови.

Водночас, пунктом 8 розділу XV Інструкції №1395 передбачено, що тимчасово вилучені документи повертаються за наявності підстав для повернення (постанова суду, довідка посадової особи органу кримінально-виконавчої інспекції, відповідний акт із відміткою посадової особи про усунення виявлених порушень та наявність документів, які підтверджують сплату штрафу) уповноваженими особами відповідних підрозділів поліції відповідно до чинного законодавства.

Документи, які є підставою для повернення тимчасово вилучених посвідчень водія, вносяться до автоматизованого обліку уповноваженою особою підрозділу поліції.

Таким чином, пунктом 10 розділу XII Інструкції №1395 передбачено право особи на звернення на отримання вилученого документа до підрозділу поліції за місцем розгляду справи про адміністративне правопорушення відповідно до статті 276 КУпАП, у той час коли, пункт 8 розділу XV Інструкції №1395 регламентує підстави для такого повернення, якими серед іншого, є постанова суду, довідка посадової особи органу кримінально-виконавчої інспекції, відповідний акт з відміткою посадової особи про усунення виявлених порушень та наявність документів, які підтверджують сплату штрафу.

Таким чином, реалізація права особи на отримання вилученого документа, у тому числі вилученого посвідчення водія, здійснюється такою особою шляхом подання заяви, за наявності підстав для повернення (постанова суду, довідка посадової особи органу кримінально-виконавчої інспекції, відповідний акт із відміткою посадової особи про усунення виявлених порушень та наявність документів, які підтверджують сплату штрафу).

Як вірно заначив суд першої інстанції, у даному випадку закінчився граничний тримісячний строк, встановлений ст.2651 КУпАП для тимчасового вилучення посвідчення водія, позивачкою подана заява про повернення тимчасово вилученого посвідчення водія і суд не прийняв протягом тримісячного строку рішення про позбавлення водія права керування транспортним засобом.

Згідно п.20 Положення про порядок видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування транспортними засобами, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №340 від 08.05.1993 (далі - Положення №340), позбавлення водіїв права на керування транспортними засобами здійснюється відповідно до законодавства.

Замість втраченого або викраденого посвідчення водія територіальний сервісний центр МВС після перевірки факту видачі раніше такого посвідчення водія особі, яка заявила про його втрату або викрадення, оформлює та видає нове посвідчення водія. У таких випадках власнику посвідчення водія, отриманого вперше, у разі звернення до закінчення строку його дії, видається нове посвідчення, яке вважається таким, що видане вперше, із зазначенням строку дії втраченого або викраденого посвідчення (абз.2,3 п. 29 Положення).

Згідно абз.4 п.29 Положення №340, у разі звернення власника втраченого або викраденого посвідчення водія, отриманого вперше, після закінчення строку його дії, нове посвідчення водія видається в порядку, передбаченому пунктом 251 цього Положення.

Інформація про втрачене або викрадене посвідчення водія вноситься до Єдиного державного реєстру МВС, після чого таке посвідчення вважається недійсним (абз.5 п.29 Положення).

Відповідно до підсистеми «Адмінпрактика» Єдиного державного реєстру МВС, посвідчення водія позивачки серії НОМЕР_2 , видане 19.05.2010 (категорія «В»), було вилучене 04.02.2022 з визначеним місцем зберігання - Відділення поліції №2 Мелітопольського районного Управління поліції ГУ НП в Запорізькій області. Матеріали адміністративної справи передано до Приазовського районного суду Запорізької області за №46/62/01-2022 від 05.02.2022.

При цьому, враховуючи неможливість судами здійснювати правосуддя під час воєнного стану, Верховний суд розпорядженням №5/0/9-22 від 12.03.2022 змінив територіальну підсудність судових справ окремих судів Запорізької області на Дніпропетровський районний суд Дніпропетровської області, в тому числі Приазовського районного суду Запорізької області.

Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

При цьому, як вірно зазначив суд першої інстанції, вказані обставини вважаються загальновідомими і такими, що не потребують доведення, якщо інформація про них міститься в офіційних звітах (повідомленнях) Верховного Комісара Організації Об`єднаних Націй з прав людини, Організації з безпеки та співробітництва в Європі, Міжнародного Комітету Червоного Хреста і Червоного Півмісяця, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, розміщених на веб-сайтах зазначених організацій, або якщо щодо таких обставин уповноваженими державними органами прийнято відповідні рішення.

Частиною другою статті 1 цього Закону передбачено, що адресою покинутого місця проживання внутрішньо переміщеної особи в розумінні цього Закону визнається адреса місця проживання особи на момент виникнення обставин, зазначених у частині першій цієї статті.

Згідно довідки про взяття на облік внутрішньо перемішеної особи №2615- від 29.04.2022, позивачка є законним представником, що супроводжує малолітню дитину, зареєстроване місце проживання якої АДРЕСА_1 . Фактичне місце проживання/перебування АДРЕСА_2 .

Аналізуючи встановлені судом обставини, беручи до уваги наведені вище правові норми, колегія суддів вважає, що у спірному випадку виникли обставини, які вказують на наявність підстав, з яким чинне законодавство пов`язує можливість видачі позивачу нового посвідчення замість втраченого (відсутні докази подальшої долі вилученого посвідчення водія позивачки, відсутність даних про прийняте рішення судом, за наслідками розгляду складених відносно неї адміністративних матеріалів, неможливість з`ясування вказаних обставин в силу встановленого факту військової агресії, зокрема, в зоні вилучення такого посвідчення та передачі вказаних матеріалів).

Отже, в обсязі встановлених у цій справі фактичних обставин, описаних вище, зважаючи на їхній зміст та юридичну природу, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про протиправність оспорюваного рішення та наявності підстав для зобов`язання відповідача вчинити дії, спрямовані на відновлення порушених прав позивачки.

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України та ст.17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини», суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського Суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерела права.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» (рішення від 18.07.2006).

Зокрема, у пункті 23 рішення ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника.

Так, у рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 09.12.1994). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland) від 01.07.2003). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland) від 27.09.2001).

Інші зазначені в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Згідно ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення ухвалене відповідно до норм матеріального та процесуального права, а висновки суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, які не спростовані доводами апеляційної скарги, у зв`язку з чим відсутні підстави для її задоволення.

Одночасно слід зазначити, що в контексті положень п.10 ч.6 ст.12 КАС України дана справа відноситься до категорій справ незначної складності, а тому судове рішення, постановлене за результатами апеляційного перегляду в касаційному порядку оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 цього Кодексу.

Керуючись ст.ст.12, 308, 311, 315, 316, 321, 325, 328, 329 КАС України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Івано-Франківській області залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 06 вересня 2022 року по справі №300/2423/22 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. В. Кухтей
судді С. П. Нос
С. М. Шевчук