Справа № 340/9161/21
Суддя: Білак С.В.
Дата ухвалення: 2023-02-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и
15 лютого 2023 року м. Дніпросправа № 340/9161/21
Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого - судді Білак С.В. (доповідач), суддів: Шальєвої В.А., Олефіренко Н.А., секретаря судового засідання Соловей Л.О., за участю представника відповідача Капітан А.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 05.07.2022 року в адміністративній справі №340/9161/21 за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, моральної та матеріальної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Кіровоградського окружного адміністративного суду з позовною заявою до ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якій просив:

- визнати протиправним та скасувати наказ ІНФОРМАЦІЯ_2 № 5-дс від 12 липня 2021 року про звільнення ОСОБА_1 ;

- ІНФОРМАЦІЯ_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ) поновити ОСОБА_1 на посаду головного спеціаліста мобілізаційного відділення ІНФОРМАЦІЯ_2 , яке переформовано у відділення обліку мобілізаційної роботи ІНФОРМАЦІЯ_5 ;

- стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 13 липня 2021 року до дня поновлення на роботі;

- відповідно до положень Конституції України, зокрема статті 56, за порушення прав у трудових відносинах, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків та додаткових зусиль для організації життя, стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ) моральну шкоду в розмірі 100000 гривень та матеріальну шкоду в розмірі 20000 гривень;

- відповідно до положень Конституції України, статті 56, зокрема абзац 1,4,5,6 статті 43, і ІНФОРМАЦІЯ_2 (далі ІНФОРМАЦІЯ_6 ), відповідальні особи державної установи майор ОСОБА_2 та підполковник ОСОБА_3 , стягнути моральну шкоду в розмірі 100000 гривень.

Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 05.07.2022 року відмовлено в задоволені позовних вимог.

Позивач, не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що позивачу запропоновану посаду інспектора у зв`язку із змінами в організації праці 12 липня 2021 року, за день до звільнення. Судом не було витребувано від відповідача документів про підтвердження його повноважень для звільнення 12.07.2021 року.

Апелянт звертає увагу на Акт перевірки Управління держпраці в Кіровоградській області № КР 9515/248/АВ від 08.12.2021 р.: на його першій І сторінці зазначено код ІНФОРМАЦІЯ_7 згідно з ЄДРПОУ, його юридична адреса, вид суб`єкта господарювання: ступінь ризику - суб`єкт малого підприємництва, вид господарської діяльності згідно з КВЕД: діяльність у сфері оборони, підпорядкованість та кількість працівників. З аналізу цього офіційного документа достовірно спростовуються виводи суду про особливість діяльності військової установи в правовому режимі.

Апелянт зазначає, що скорочення старого штату 13 липня 2021 року ще не наступило, переформування та приєднання на день звільнення не відбулось. Штат і штатний розпис ІНФОРМАЦІЯ_8 затверджується І начальником Генерального штабу Головнокомандувачем Збройний Сил України. В матеріалах справи додані копії старих і нових штатів (для службового користування), які не розроблені за інструкцією, не містять назви посад, чисельність персоналу, посадові оклади, покреслені олівцем та ручкою. Судом не досліджено наявність обставин, які б виключали можливість його звільнення.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечував.

Представник позивача у судове засідання не з`явися, про час, дату та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що дає суду право провести апеляційний перегляд справи у його відсутність.

Суд, заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, здійснюючи апеляційний перегляд у межах доводів та вимог апеляційної скарги, відповідно до частини 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, встановив наступне.

ОСОБА_1 з 22.01.2015 року проходив державну службу на посаді головного спеціаліста мобілізаційного відділення ІНФОРМАЦІЯ_9 , має сьомий ранг державного службовця в межах категорії "В" посад державної служби (наказ №9-дс від 22.01.2015 року, а.с.141, 204)

Попередження державного службовця про звільнення у зв`язку із змінами в організації праці від 10.06.2021 року вручено позивачу (а.с.205).

Військовий комісар ІНФОРМАЦІЯ_2 повідомив ОСОБА_1 про те, що відповідно до директиви Міністра оборони України та Головнокомандувача Збройних Сил України від 07.06.2021 року №Д/321/1/дск та директиви командувача військ оперативного командування ''Південь'' від 08.06.2021 року №2дск, у разі неможливості розміщення на посадах згідно нових штатів, ОСОБА_1 буде звільнено з посади за пунктом 1 частини 1 статті 87 Закону України ''Про державну службу'' (а.с.205).

12.07.2021 року ОСОБА_1 запропоновано посаду службовця інспектора з обліку відділення мобілізаційного обліку ІНФОРМАЦІЯ_6 . У вказаному листі міститься підпис ОСОБА_1 про отримання його 13.07.2021 року та про зазначення ''якщо в моб.відділенні посади головного спеціаліста відсутні'' (а.с.207). Вказане відповідачем розцінено як відмова.

Наказом військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_2 (по стройовій частині) від 12.07.2021 року №5-дс звільнено ОСОБА_1 з посади головного спеціаліста мобілізаційного відділення ІНФОРМАЦІЯ_2 з 13 липня 2021 року відповідно до пункту 1 частини 1 статті 87 Закону України "Про державну службу" у зв`язку зі скороченням штату державних службовців та реорганізацією державного органу (надалі спірний наказ, а.с.208).

Відмовляючи в задоволені позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що підстави та процедура звільнення державних службовців визначені Законом, а можливість прийняття особи на роботу після її звільнення на підставі пункту 1 частини 1 статті 87 Закону № 889-VIII (із змінами, внесеними згідно із Законом № 117-IX від 19.09.2019р.) за рішенням суб`єкта призначення, на думку суду, є його правом, а не обов`язком, судом не встановлено наявність ситуації, за якої позивач зазнає менш сприятливі умови або становище порівняно з іншими особами та/або групами осіб, а відтак доводи позивача у цій частині є необґрунтованими та не свідчать про протиправність прийнятого наказу.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та фактам, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною шостою статті 43 Конституції України гарантовано громадянам захист від незаконного звільнення.

Відносини щодо проходження громадянами державної служби, звільнення з державної служби врегульовано Законом України "Про державну службу" від 10.10.2015р. № 889-VIII (з наступними змінами та доповненнями в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин).

За змістом частини 3 статті 5 Закону № 889-VIII дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Рішенням Конституційного Суду України від 07.05.2002 року №8-рп/2002 зазначено, що наявність спеціального регулювання службових відносин не означає, що на них не можуть не поширюватися положення інших законів щодо відносин, не врегульованих спеціальними законами. З огляду на викладене немає юридичних підстав вважати, що окремі норми Кодексу законів про працю України не можуть не застосовуватися до державних службовців.

Згідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 17.02.2015р. у справі № 21-8а15, за загальним правилом, пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Аналогічна позиція неодноразово висловлена Верховним Судом, зокрема у постановах від 31.01.2018р. у справі № 803/31/16, від 30.07.2019. у справі № 804/406/16, від 08.08.2019р. у справі № 813/150/16.

Таким чином, чинна редакція нормативно-правового регулювання у спірних правовідносинах, передбачає при регулюванні підстав та порядку звільнення з посад застосування положень спеціального законодавства та субсидіарного застосування норм трудового права.

Положення пункту 1 частини 1 статті 40 КЗпП України регулює питання розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, а саме трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників;

Частиною 2 статті 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини 2 цієї статті, статей 42, 42-1, частин 1, 2 і 3 статті 49-2, статті 74, частини 3 статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.

При цьому, за положенням ч.1-3 ст.49-2 КЗпП України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, крім випадків, передбачених цим Кодексом. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Частинами 4-6 статті 49-2 КЗпП України визначено, що вимоги частин першої - третьої цієї статті не застосовуються до працівників, які вивільняються у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, пов`язаними з виконанням заходів під час мобілізації, на особливий період.

Державна служба зайнятості інформує працівників про роботу в тій самій чи іншій місцевості за їх професіями, спеціальностями, кваліфікаціями, а у разі їх відсутності - здійснює підбір іншої роботи з урахуванням індивідуальних побажань і суспільних потреб. У разі потреби особу може бути направлено, за її згодою, на професійну перепідготовку або підвищення кваліфікації відповідно до законодавства.

Вивільнення працівників, які мають статус державних службовців відповідно до Закону України "Про державну службу", здійснюється у порядку, визначеному цією статтею, з урахуванням таких особливостей: про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за 30 календарних днів; у разі вивільнення працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 цього Кодексу не застосовуються положення частини другої статті 40 цього Кодексу та положення частини другої цієї статті; не пізніше ніж за 30 календарних днів до запланованих звільнень первинним профспілковим організаціям надається інформація щодо цих заходів, включаючи інформацію про причини звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про терміни проведення звільнень, а також проводяться консультації з профспілками про заходи щодо запобігання звільненням чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом`якшення несприятливих наслідків будь-яких звільнень.

Отже, положення у разі вивільнення працівників на підставі пункту 1 частини 1 статті 40 цього Кодексу не застосовуються положення частини 2 статті 40 цього Кодексу та положення частини 1-3 статті 49-2 КЗпП України.

Таким чином, до спірних правовідносин підлягають застосуванню стаття 87 Закону України Про державну службу, а не норми трудового законодавства.

Правовою підставою звільнення позивача згідно з оскарженим розпорядження відповідача став пункт 1 частини 1 статті 87 Закону України "Про державну службу", за яким підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.

Закон № 889-VIII регулює відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця (стаття 3 Закону).

За змістом статті 5-1 Закону, Держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

За приписами частини 5 статті 22 Закону № 889-VІІІ у разі реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації державного органу переведення державного службовця на рівнозначну або нижчу (за його згодою) посаду в державному органі, якому передаються повноваження та функції такого органу, за рішенням суб`єкта призначення може здійснюватися без обов`язкового проведення конкурсу.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 41 Закону № 889-VIII, державний службовець з урахуванням його професійної підготовки та професійної компетентності може бути переведений без обов`язкового проведення конкурсу: 1) на іншу рівнозначну або нижчу вакантну посаду в тому самому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенням керівника державної служби або суб`єкта призначення; 2) на рівнозначну або нижчу вакантну посаду в іншому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенням суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, з якого переводиться державний службовець, та суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, до якого переводиться державний службовець.

Державний службовець, призначений на посаду без конкурсу, не може бути переведений на вищу посаду державної служби без проведення конкурсу.

Переведення здійснюється лише за згодою державного службовця.

Пункт 4 частини 1 статті 83 Закону № 889-VIII серед підстав для припинення державної служби виділяє її припинення за ініціативою суб`єкта призначення (статті 87 цього Закону).

Приписами пункту 1 частини 1 статті 87 Закону № 889-VIII визначено, що підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.

Отже, наведене свідчить, насамперед, про можливість суб`єкта призначення розірвати трудовий договір з будь-яким державним службовцем у разі настання однієї з таких підстав: 1) скорочення чисельності або штату державних службовців; 2) скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців; 3) реорганізації державного органу; 4) ліквідація державного органу.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 28 липня 2021 року у справі №640/11024/20 та у подальшому підтримана, зокрема, у постановах від 29 грудня 2021 року у справі № 420/3825/20, від 02 червня 2022 року у справі №420/3541/20, від 07 липня 2022 року у справі №640/9691/20 та колегія суддів не вбачає підстав для відступу від неї.

За змістом частини 3 статті 87 Закону № 889-VIII суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів.

Одночасно з попередженням про звільнення на підставі пункту 1 частини 1 цієї статті суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійної компетентності. При цьому враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю.

Державний службовець звільняється на підставі пункту 1 частини 1 цієї статті у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду.

Отже, положеннями ч. 3 ст. 87 Закону України Про державну службу та ст.49-2 КЗпП України передбачено попередження державного службовця про наступне звільнення у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Також суб`єкт призначення одночасно з попередженням пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби. Враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю. При цьому, передбачено звільнення якщо відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду.

Верховний Суд у своїх рішеннях зауважував, що аналіз положень Закону № 889-VIII, яким визначалася підстава припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення на момент прийняття оспорюваного наказу, свідчить, що суб`єкт призначення не зобов`язаний був пропонувати позивачу іншу рівноцінну посаду державної служби, а в разі відсутності такої - іншу роботу (посаду державної служби) у цьому державному органі.

Аналогічна правовий висновок викладено, зокрема, в постановах Верховного Суду від 28 липня 2021 року у справі №640/11024/20 та 02 червня 2022 року у справі №420/3541/20, від 16 вересня 2022 року у справі №640/15938/20, від 01 грудня 2022 року у справі № 380/4735/21.

Стаття 9-1 Закону України Про державну службу передбачає такий порядок доведення інформації або документів до відома державного службовця.

Доведення інформації або документів до відома державного службовця відповідно до вимог цього Закону здійснюється шляхом її вручення або надсилання поштою, в тому числі з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку. У разі доведення інформації або документів шляхом використання інших засобів телекомунікаційного зв`язку такий спосіб фіксується протоколом у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Інформація або документи надсилаються державному службовцеві за адресою місця проживання/перебування або на його адресу електронної пошти чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку за наявними в особовій справі контактними даними.

Державний службовець при вступі чи проходженні державної служби зобов`язаний повідомити службу управління персоналом про його засоби електронної пошти чи інші засоби телекомунікаційного зв`язку з ним з метою їх використання для доведення до відома державного службовця інформації або документів.

Інформація або документи, надіслані поштою, в тому числі електронною, чи шляхом передачі з використанням інших засобів зв`язку вважаються такими, що доведені до відома державного службовця на п`ятий календарний день з моменту їх відправлення.

Згідно з вимогами Порядку фіксації доведення інформації або документів до відома державного службовця шляхом використання засобів телекомунікаційного зв`язку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.12.2019р. № 1042 (Порядок №1042) інформація або документи надсилаються державному службовцю з використанням засобів телекомунікаційного зв`язку виключно на його адресу електронної пошти чи за іншими контактними даними, про які він повідомив службі управління персоналом під час вступу чи проходження державної служби та які зазначені в його особовій справі. Факт доведення інформації або документів до відома державного службовця фіксується протоколом про доведення інформації або документів до відома державного службовця (далі - протокол).

Такий протокол складається в довільній формі працівником державного органу, визначеним суб`єктом призначення або керівником державної служби, та повинен містити: 1) дату, час та місце складення протоколу; 2) підставу надіслання інформації або документів державному службовцю з посиланням на відповідну норму Закону; 3) дату, час та вид засобу телекомунікаційного зв`язку, за допомогою якого надіслано інформацію або документи державному службовцю; 4) контактні дані державного службовця, за якими надіслано інформацію або документи з використанням засобу телекомунікаційного зв`язку (номер телефону, адресу електронної пошти тощо); 5) короткий зміст інформації або документів, які надіслані державному службовцю; 6) найменування посади, прізвище та власне ім`я державного службовця, якому надіслано інформацію або документи; 7) підпис, дату, найменування посади, прізвище та власне ім`я працівника державного органу, який надіслав інформацію або документи державному службовцю; 8) підпис, дату, найменування посади, прізвище та власне ім`я уповноваженого працівника державного органу, який склав протокол; 9) підпис, дату, найменування посади, прізвище та власне ім`я керівника служби управління персоналом; 10) додатки до протоколу, що підтверджують факт надіслання інформації або документів (копію знімку екрану засобу телекомунікаційного зв`язку тощо). Протокол складається в одному примірнику та зберігається у службі управління персоналом. Державний службовець, якому доведено інформацію або документи до відома, має право отримати завірену в установленому порядку копію відповідного протоколу.

Отже належними доказами на підтвердження факту доведення інформації або документів до відома державного службовця є документи пошти, в тому числі електронної, чи інших засобів зв`язку, які засвідчують факт відправлення саме цих документів державному службовцю (за адресою місця проживання/перебування або на його адресу електронної пошти чи шляхом передачі з використанням інших засобів зв`язку). Уразі використання інших засобів телекомунікаційного зв`язку належним доказом факту доведення інформації або документів державному службовцю таким шляхом є саме протокол, складений у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно з вимогами частини 2 статті 74 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України) обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до вимог статті 75 КАС України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Верховний Суд у подібних за змістом правовідносинах вже вирішував питання публічного правонаступництва для цілей визначення обставин припинення юридичної особи: ліквідація чи реорганізація (наприклад, постанови від 22 квітня 2021 року у справі № 440/395/20, від 17 червня 2021 року у справі № 240/455/20).

Відповідаючи на це питання, Верховний Суд виходив з того, що особливістю ліквідації державного органу як юридичної особи публічного права є те, що одночасно з його ліквідацією припиняється й реалізація державою функцій, покладених на цей орган.

Ліквідація юридичної особи публічного права здійснюється розпорядчим актом органу державної влади, органу місцевого самоврядування або уповноваженою на це особою.

У цьому акті має бути наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої особи або їхньої передачі іншим органам виконавчої влади.

Якщо таке обґрунтування наведене, то у такому випадку має місце ліквідація юридичної особи публічного права, а якщо ні, то саме посилання на те, що особа ліквідується, є недостатнім.

Таким чином, Верховний Суд у наведених справах дійшов висновку, що для вирішення питання про те, що саме мало місце - ліквідація юридичної особи публічного права чи її реорганізація, необхідно надати оцінку правовому акту, який став підставою ліквідації, зокрема на предмет того, чи припинено виконання функцій ліквідованого органу, чи покладено виконання цих функцій на інший державний орган виконавчої влади.

Підґрунтям такого підходу є правова позиція Верховного Суду України, сформована у постановах від 17 жовтня 2011 року у справі № 21-237а11, від 04 березня 2014 року у справі № 21-8а14, від 27 травня 2014 року у справі № 21-108а14, від 28 жовтня 2014 року у справа №21-484а14, від 19 січня 2016 року у справі №810/1783/13-а, згідно з якою ліквідація юридичної особи публічного права має місце у випадку, якщо в розпорядчому акті органу державної влади або органу місцевого самоврядування наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої особи. У разі ж покладення виконання завдань і функцій ліквідованого органу на інший орган мова йде фактично про його реорганізацію. Таким чином, встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) установи, що ліквідується, не виключає, а передбачає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.

Ця позиція підтримана Верховним Судом, зокрема, у постановах від 10 жовтня 2018 року у справі №816/979/17, від 12 грудня 2018 року у справі № 826/25887/15, від 17 липня 2019 року у справі № 820/2932/16, від 26 травня 2021 року у справі № 140/90/20 та інші.

Матеріали справи свідчать, що позивач проходив державну службу в Знам`янському ОМТЦК та СТ, тобто, установі, яка є військовою, робота якої полягає в організації військового обліку громадян України та здійснення відповідного мобілізаційного контролю за наявною технікою та інше. Отже, як вірно зазначено судом першої інстанції, діяльність вказаної установи, насамперед регулюється наказами Міністерства оборони України.

Відповідно до вимог постанови Верховної Ради України від 17.07.2020 року №807-ІХ ''Про утворення та ліквідацію районів'' у Кіровоградській області утворено Кропивницький район (з адміністративним центром у місті Кропивницький) у складі територій Аджамської сільської, Бобринецької міської, Великосеверинівської сільської, Гурівської сільської, Дмитрівської сільської, Долинської міської, Знам`янської міської, Катеринівської сільської, Кетрисанівської сільської, Компаніївської селищної, Кропивницької міської, Новгородківської селищної, Олександрівської селищної, Соколівської сільської, Суботцівської сільської, Первозванівської сільської, Устинівської селищної територіальних громад, затверджених Кабінетом Міністрів України.

Згідно директиви командувача військ оперативного командування ''Південь'' від 08.06.2021 року №2дск ''Про проведення організаційних заходів у військах оперативного командування ''Південь'' затверджений план проведення організаційних заходів у військах оперативного командування ''Південь'' в 2021 році (а.с.7-12).

08.06.2021 року начальником Генерального штабу Збройних Сил України затверджено штат №43/070 районний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки (1 розряду) (а.с.13-18).

У наказі військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_3 від 11.06.2021 року №276 ''Про проведення організаційний заходів у районних територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки Кіровоградської області'' визначено про те, що до 15.06.2021 року зобов`язано здійснити заходи контрою попередження військовими комісарами районних територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки державних службовців та працівників про можливе скорочення, а з надходженням штатів забезпечити їх доведення до районних територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки області та видання казану щодо введення їх в дію (а.с.57-65).

У наказі військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_3 від 13.07.2021 року №334 ''Про проведення організаційних заходів в районних територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки'' визначено, що з 14 липня 2021 року переформувати районні територіальні центри комплектування та соціальної підтримки (далі РТЦЕ та СП) ІНФОРМАЦІЯ_10 (2 розряду) що утримувався за штатом №43/061-52 (01)…, ІНФОРМАЦІЯ_11 (2 розрядку), що утримується за штатом №43/062-51 (01)… у ІНФОРМАЦІЯ_10 (1 розгляду), утримувати за штатом №43/070-51 (01).

Отже, відбулась реорганізація органу в результаті якого ІНФОРМАЦІЯ_11 , який мав приєднаний до ІНФОРМАЦІЯ_7 із кодом ЄДРПОУ НОМЕР_1 . Наразі ІНФОРМАЦІЯ_11 вибув як суб`єкт прав та обов`язків із усіх правовідносин.

Таким чином, враховуючи викладене, а також те, що наказ про звільнення був реалізований в період дії статті 87 Закону № 889-VIII в редакції Закону № 1285-IX, а також, що звільнення фактично відбулося на підставі реорганізації, а не ліквідації, суд зазначає, що, у рамках спірних правовідносин, у відповідача був наявний обов`язок щодо здійснення пропозиції вакантних інших рівнозначних посад державної служби або, як виняток, нижчих посад державної служби відповідно до професійної підготовки та професійної компетентності. При цьому, оскільки законодавством передбачена можливість звільнення за відсутністю можливості запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду, відповідач повинен довести відсутність таких вакансій або відмову позивача.

Матеріали справи свідчать, що позивач працював на посаді головного спеціаліста мобілізаційного відділення до посадових обов`язків якого входило, як свідчить його посадова інструкція, фактично облік транспортних засобів (транспортні ресурси) (а.с.209-211 т.1).

Позивача було повідомлено про можливе наступне звільнення 10.06.2021 року, при цьому у зв`язку із відсутністю іншої вільної рівнозначної посади державної служби, йому, разом із повідомленням не було запропоновано. При цьому, було повідомлено про те, що у разі неможливості розміщення на посадах згідно нових штатів, його буде звільнено з посади за пунктом 1 частини першої статті 87 Закону України.

Суд зазначає, що з урахуванням того, що наказ про переформування ІНФОРМАЦІЯ_7 від 13.07.2021 року №334 був прийнятий за один календарний день, на день попередження позивача про наступне звільнення була відсутня вакантна посада, на яку можливо було б запропонувати для переведення.

Згідно наказу ІНФОРМАЦІЯ_12 від 14.07.2021 року №41 лише з 14.04.2021 року введений вдію штат №43/070-51 ІНФОРМАЦІЯ_12 , тобто в день початку функціонування ІНФОРМАЦІЯ_7 14.07.2022 року був затверджений штатний розпис.

Тобто, станом на 10.06.2021 року (дата винесення попередження про наступне вивільнення) ІНФОРМАЦІЯ_11 не мало наявності вакантних посад, які можливо було би запропонувати позивачу. Заяви про переведення ОСОБА_4 та ОСОБА_5 датовані саме 13.07.2021 року, і саме в цей день позивачу була запропонована посада інспектора 13.07.2021 року.

Судами встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_11 до реорганізації налічував 7 посад державної служби, а згідно штатного розпису ІНФОРМАЦІЯ_7 налічує 5 посад державної служби, тобто фактично після об`єднання територіальних центрів підтримки скоротилось 2 посади державної служби.

За штатним розписом ІНФОРМАЦІЯ_11 мав 7 посад державної служби, одну із яких (головний спеціаліст мобілізаційного відділу) займав позивач.

Згідно штатного розпису першого відділення ІНФОРМАЦІЯ_7 цей відділ складається із 3 одиниць, 2 із яких (головний спеціаліст та провідний спеціаліст) це посади державної служби і 1 посада інспектор посада яка не відноситься до державної служби.

Матеріали справи свідчать, що на посаду головного спеціаліста цього відділу було переведено ОСОБА_5 , а на посаду провідного спеціаліста ОСОБА_6 .

ОСОБА_5 працювала у ІНФОРМАЦІЯ_13 на посаді головного спеціаліста відділення військового обліку та бронювання сержантів і солдатів (людських ресурсів), посадовими обов`язковими якої було ведення обліку постановки, зняття та виключення з військового обліку громадян. Вказане підтверджується посадовою інструкції головного спеціаліста відділення військового обліку та бронювання сержантів і солдатів запасу ОСОБА_5 (а.с.21-22 т.1). При цьому, вказані у посадовій інструкції ОСОБА_5 (головного спеціаліста відділення військового обліку та бронювання сержантів і солдатів запасу ІНФОРМАЦІЯ_14 ) майже повністю відповідають посадовим обов`язкам головного спеціаліста обліку мобілізаційної роботи ІНФОРМАЦІЯ_15 (посади, на яку було переведено ОСОБА_5 ). Вказане, як вказує у відзиві відповідач 2, і стало фактором переваги над позивачем.

Як вірно зазначено судом першої інстанції, функціональні обов`язки ОСОБА_5 на посаді в ІНФОРМАЦІЯ_13 майже повністю співпадають з функціональним обов`язкам головного спеціаліста першого відділення ІНФОРМАЦІЯ_7 (в реорганізованому органі), отже, відповідачем було розцінено як те, що саме ОСОБА_5 має біль високу кваліфікацію у мобілізаційній роботі саме з людьми.

Функціональні обов`язки позивача на посаді головного спеціаліста ІНФОРМАЦІЯ_16 суттєво відмінні від посадових інструкцій головного спеціаліста відділення обліку мобілізаційної роботи ІНФОРМАЦІЯ_15 , з огляду на те, що його повноваження були пов`язані з обліком технічних ресурсів, а не людських, саме тому на посаду головного спеціаліста у першому відділу ІНФОРМАЦІЯ_7 за її заявою від 13.07.2021 року була переведена ОСОБА_5 (а.с.88 т.2).

На посаду провідного спеціаліста була переведена ОСОБА_6 , яка проходила державну службу на посаді головного спеціаліста відділення офіцерів запасу і кадрів ІНФОРМАЦІЯ_14 , з огляду на схожість у роботі мала переважне право на залишення на роботі при зміні умов праці. При цьому, ОСОБА_6 (заява 13.07.2021 року) було переведено не на рівнозначну посаду, а на посаду нижчу (а.с.80 т.2).

Відповідно протоколу засідання комісії з установлення стажу роботи позивача та ОСОБА_6 , суд убачає, що позивача було прийнято до ІНФОРМАЦІЯ_17 , водночас ОСОБА_6 вдруге прийнято на роботу до ІНФОРМАЦІЯ_18 31.12.2013 року, отже остання має біль тривалий безперервний стаж роботи/служби в установі, яку було реорганізовано.

Позивачу у зв`язку з відсутністю вільних рівнозначних чи нерівнозначних посад державної служби, при отриманні штатного розпису 13.07.2021 року була запропонована посада інспектора, від якої він відмовився.

Таким чином, при звільненні позивача відповідачем також дотримано вимоги частини 3 статті 87 Закону України «Про державну службу» стосовно строків письмового повідомлення про наступне звільнення, та запропоновано посаду за їх наявністю.

Судами не встановлено наявність переваги позивача перед іншими іншим державним службовцям, яких було переведено, а позивач не зазначено наявність обставин, які-б виключали можливість його звільнення у зв`язку із істотними змінами умов праці або суттєво впливали на вибір відповідача, які ним н було враховано.

Отже, звільнення позивача за ініціативою суб`єкта призначення у зв`язку з реорганізацією державного органу відбулось без порушень законодавства, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги спростовуються встановленими судом обставинами, наявними в матеріалах справи доказами та нормами права, зазначеними в мотивувальній частині оскаржуваного рішення суду, які регламентують спірні правовідносини.

Статтею 316 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, суд дійшов до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, з повним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, у зв`язку з чим підстави для скасування або зміни рішення суду першої інстанції відсутні, тому, при таких обставинах, апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін

Керуючись статтями 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 05.07.2022 року залишити без задоволення.

Рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 05.07.2022 року в адміністративній справі №340/9161/21 за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, моральної та матеріальної шкоди - залишити без змін.

Вступна та резолютивна частини постанови складені в нарадчій кімнаті та проголошені в судовому засіданні 15.02.2023 року, в повному обсязі постанова складена відповідно до ст. 243 КАС України.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та відповідно до ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України може бути оскаржена до Верхового Суду протягом тридцяти днів з дати проголошення.

Головуючий - суддя С.В. Білак

суддя В.А. Шальєва

суддя Н.А. Олефіренко