Справа № 520/6044/22
Суддя: Старосєльцева О.В.
Дата ухвалення: 2023-02-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Харків

20 лютого 2023 р. справа № 520/6044/22

Харківський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Старосєльцевої О.В., розглянувши за процедурою письмового провадження у порядку спрощеного провадження у порядку ст. 263 КАС України справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії , -

встановив:

Позивач, ОСОБА_1 (далі за текстом - заявниця, громадянин), у порядку адміністративного судочинства заявила вимоги про: 1) визнання протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду в Харківській області щодо припинення ОСОБА_1 виплати пенсії та зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду в Харківській області поновити ОСОБА_1 виплату пенсії, починаючи з 01.03.2015; 2) визнання протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду в Харківській області щодо відмови ОСОБА_1 у виплаті заборгованості пенсії та зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду в Харківській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 заборгованість пенсії за період з 01.03.2015 по день відновлення виплати пенсії.

Заявлені вимоги обґрунтовані тим, що громадянин має право на одержання виплат за раніше призначеною пенсією, але внаслідок вчинення пенсійним органом протиправних дій з припинення виплати пенсії з 01.03.2015 року, пенсії не отримувала.

Відповідач, Головне Управління Пенсійного фонду України в Харківській області, з поданим позовом не погодився.

Аргументуючи заперечення проти позову зазначив, що з 01.03.2015 року виплату пенсії позивачу призупинено за результатами обміну інформацією з управлінням соціального захисту населення Красноградської міської ради.

16.02.2023 року від відповідача надійшли додаткові пояснення по справі разом з копією виписки з підсистеми призначення та виплати пенсії.

Суд, вивчивши доводи позову і відзиву на позов, повно виконавши процесуальний обов`язок із збору доказів, перевіривши доводи сторін добутими доказами, з`ясувавши обставини фактичної дійсності, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів.

Заявниця народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України.

Заявниця перебуває на обліку в Головному Управлінні Пенсійного фонду України в Харківській області (Красноградський відділ) як внутрішньо переміщена особа та отримує пенсію за віком згідно з Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Вказані обставини підтверджені сторонами по справі у позовній заяві та у відзиві на позов, а також підтверджені відомостями з пенсійної справи

З 01.09.2015 року виплату пенсії позивачу припинено відповідно до ст. 49 Закону України Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", оскільки згідно зі звітами АТ «Укрпошта» протягом березня серпня 2015 року заявниця не отримувала пенсію.

Рішень про припинення виплати пенсії або рішень про скасування раніше призначеної пенсії до матеріалів справи не подано.

Проте, вказані обставини зазначені у відзиві на позов відповідачем та не заперечуються позивачем.

На звернення представника позивача щодо отримання інформації стосовно пенсійного забезпечення позивача, листом Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 04.07.2022 року №2000-0202-8/39454 повідомлено про припинення виплати пенсії з 01.09.2015 року з зазначених вище підстав.

При цьому, докази звернення у матеріалах справи відсутні, проте враховуючи наявність відповіді на нього і відсутність заперечень стосовно наявності звернення з боку владного суб`єкта, суд сприймає факт звернення з зазначеним запитом як доведений.

З наданих додаткових пояснень відповідача та копії виписки з підсистеми призначення та виплати пенсії вбачається, що остання виплата пенсії заявниці проводилась в серпні 2015 року у розмірі 1240,41 грн. В січні 2020 року пенсійну справу позивача було приведено у відповідність до чинного пенсійного законодавства, проведено перерахунок пенсії за віком у зв`язку із збільшенням розміру прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність з 01.01.2015, однак виплата пенсії не здійснюється по теперішній час.

Також, з наданої відповідачем копії виписки з підсистеми призначення та виплати пенсії вбачається, що пенсія за віком заявниці нараховувалась з вересня 2015 року, проте, виплачена не була.

У зв`язку з невиплатою пенсійним органом вказаних сум заборгованості, позивач звернулась до суду з вказаним позовом.

Так, вирішуючи спір по суті, суд вважає, що до відносин, які склались на підставі установлених обставин спору, підлягають застосуванню наступні норми права.

Відповідно до ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

За приписами п.6 ч.1 ст.92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

З 01.01.2004р. таким законом є, насамперед, Закон України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", який був прийнятий на зміну положенням Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Випадки припинення виплат за пенсією викладені у ч.1 ст.49 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", де передбачено, що підставою для припинення виплат є рішення суду або рішення тероргану ПФУ, а приводом для прийняття такого рішення: призначення пенсії за недостовірними документами; подія смерті особи; подія неотримання пенсії протягом 6 місяців підряд; інші випадки згідно з законом.

Водночас із цим, суд зауважує, що іншого закону з питання визначення таких приводів відносно даного спору не існує.

Правовий висновок відносно застосування ст.49 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" міститься у постанові Верховного Суду від 03.05.2018 р. по справі №805/402/18 (провадження Пз/9901/20/18) і полягає у тому, що за відсутності визначених законом підстав виплати за пенсією не можуть бути припинені.

За матеріалами справи встановлено, що пенсія позивачу припинена з 01.09.2015 року за наявності законодавчо встановленої підстави (неотримання пенсії протягом 6 місяців).

Проте, рішення про припинення виплати позивачу пенсії з підстав, визначених ст. 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», відповідачем не приймалось.

Вказані обставини відповідачем не спростовані.

Відтак в порушення вимог ч. 1 ст. 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» відповідачем припинено виплату позивачу пенсії без прийняття відповідного рішення.

З огляду на викладене, припинення виплати пенсії Позивачу з 01.09.2015р. було здійснено не у спосіб, передбачений Законом «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Як зазначено у постанові Верховного Суду від 03.05.2018 р. по справі №805/402/18 (провадження Пз/9901/20/18) Конституційний Суд України у Рішенні від 07.10.2009 N 25-рп/2009 зазначив, що виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

У силу положень ст.46 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. У цьому разі частина суми неотриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії. Нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів. Компенсація втрати частини пенсії у зв`язку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно із законом.

За даними пенсійної справи пенсія заявниці з 01.09.2015 року щомісяця нараховувалась, проте, виплачена не була.

Згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Оцінивши добуті по справі докази в їх сукупності за правилами ст.ст. 72-77, 90, 211 КАС України, суд доходить висновку, що у спірних правовідносинах владний суб`єкт не забезпечив реалізацію управлінської функції відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України України в частині своєчасного та повного проведення платежів за призначеною пенсією.

Враховуючи, що заявник перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Харківській області, тобто, відповідачем поставлено на облік заявника, пенсію заявнику призначено, даних про смерть, або зняття його з обліку, або наявності судового рішення про припиненні виплати позивачу пенсії, матеріали справи не містять, то з метою ефективного та дієвого поновлення порушеного суб`єктивного права особи на одержання у власність коштів як виплат за пенсією, суд вважає за необхідне визнати протиправними дії відповідача щодо припинення виплати пенсії та обтяжити владний суб`єкт обов`язком виплатити пенсію позивачу саме на підставі даного рішення суду.

При цьому, суд враховує, що згідно зі ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом - Конвенція) кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 29.06.2006р. по справі "Пантелеєнко проти України" зазначено, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

Зміст категорії «ефективність» розкрито, зокрема, у рішенні Європейського суду з прав людини від 31.07.2003р. по справі "Дорани проти Ірландії", де указано, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

Також зміст цієї ж категорії розкрито і у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Салах Шейх проти Нідерландів", у якому зазначено, що ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

Відповідно до правової позиції, викладеної у рішенні Європейського суду з прав людини від 17.07.2008р. по справі "Каіч та інші проти Хорватії" для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Отже, обраний судом спосіб захисту має бути ефективним та повинен забезпечити реальне відновлення порушеного суб`єктивного права чи захист ущемленого інтересу.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 20.10.2011р. по справі "Рисовський проти України" (Rysovskyy v. Ukraine; заява № 29979/04) принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість.

Вирішуючи спір, суд зважає на специфіку реалізації владних управлінських функцій органами системи Пенсійного фонду України, котра полягає у тому, що рішення про призначення пенсії (індивідуальний акт, де викладається правова підстава для отримання громадянином коштів від ПФУ та одночасно обчислюється грошовий показник розміру пенсії) видається територіальним органом Пенсійного фонду України районного або обласного рівня, а асигнування видатків (тобто виділення фінансових ресурсів для проведення платежів) проводиться самим Пенсійним фондом України або у якості розпорядника бюджетних коштів вищого рівня.

Отже, для реального та найшвидшого відновлення суб`єктивного права особи владний суб`єкт - орган ПФУ повинен прийняти власне рішення про призначення пенсії у належному розмірі (тобто провести нарахування пенсії, в разі якщо таке нарахування не було проведено) та негайно після настання цієї події ініціювати процедуру отримання додаткових асигнувань для виконання прийнятого рішення в частині проведення платежів.

З урахуванням викладеного, суд вважає за необхідне обтяжити владного суб`єкта обов`язком провести виплату пенсії позивачу, починаючи з 01.09.2015 року (з дати припинення виплати пенсії).

При розв`язанні спору, суд зважає на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом - Конвенція; рішення від 21.01.1999р. у справі "Гарсія Руїз проти Іспанії", від 22.02.2007р. у справі "Красуля проти Росії", від 05.05.2011р. у справі "Ільяді проти Росії", від 28.10.2010р. у справі "Трофимчук проти України", від 09.12.1994р. у справі "Хіро Балані проти Іспанії", від 01.07.2003р. у справі "Суомінен проти Фінляндії", від 07.06.2008р. у справі "Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії") і тому надав оцінку усім обставинам справи, котрі мають юридичне значення для правильного вирішення спору, та дослухався до усіх аргументів сторін, які ясно і чітко сформульовані та здатні вплинути на результат вирішення спору.

Розподіл судових витрат належить провести за правилами ст.ст. 139, 143 КАС України та Закону України "Про судовий збір".

Керуючись ст.ст. 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 6-9, ст.ст.72-77, 211, 241-243, 255, 263, 295, 371 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

вирішив:

Позов - задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду в Харківській області щодо припинення ОСОБА_1 виплати пенсії з 01.09.2015 року.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області (місцезнаходження: пл. Свободи, 5, Держпром, 3 під., 2 пов, Харків, Харківська область, 61000, ) здійснити виплату пенсії ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) з 01.09.2015 року по день відновлення виплати пенсії.

Позов у решти вимог - залишити без задоволення.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (місцезнаходження: пл. Свободи, 5, Держпром, 3 під., 2 пов, Харків, Харківська область, 61000, ) витрати зі сплати судового збору у розмірі 992,40 грн. (дев`ятсот дев`яносто дві гривні 40 копійок).

Роз`яснити, що рішення підлягає оскарженню згідно з ч.1 ст.295 КАС України (протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення); набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України.

Суддя О.В. Старосєльцева