Справа № 280/3288/22
Суддя: Сіпака Андрій Васильович
Дата ухвалення: 2023-02-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
13 лютого 2023 року Справа № 280/3288/22 м.Запоріжжя

Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Сіпаки А.В., при секретарі судового засідання Келюх К.С.

за участю:

позивача ОСОБА_1

представника відповідача Чорного В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 )

до Державної установи "Оріхівська виправна колонія (№88)" (вул. Привокзальна, буд. 7, с. Мала Токмачка, Оріхівський район, Запорізька область,70550, )

про скасування наказу,

ВСТАНОВИВ:

До Запорізького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі позивач) до Державної установи "Оріхівська виправна колонія (№88)" (далі - відповідач), в якій позивач просить суд скасувати наказ відповідача №119/ос-22 від 11.04.2022 Про покарання та визнати висновок службового розслідування від 07.04.2022, як підставу до наказу №119/ос-22 від 11.04.2022 Про покарання таким, що не відповідає вимогам Порядку 365/5.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що згідно із оскаржуваним наказом на позивача, за порушення службової дисципліни, було накладено дисциплінарне стягнення у вигляд суворої догани та позбавлення грошового забезпечення за період з 08.03.2022 по 23.03.2022. Підставою для притягнення до відповідальності стали висновки службового розслідування та обставини відсутності позивача на службі у період з 08.03.2022 по 23.03.2022. Позивач вважає такі висновки необгрунтованими, оскільки дисциплінарне стягнення було накладено без наведення мотивів застосування норм права, без наведення достатніх обставин вчинення дисциплінарного проступку та не зазначені наслідки вчиненого проступку. Зазначає, що висновок службового розслідування не відповідає вимогам Порядку проведення службових розслідувань у Державній кримінально-виконавчій службі України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 12.03.2015 № 356/5. Просить позов задовольнити.

Ухвалою суду від 27.05.2022 позовну заяву було залишено без руху та надано строк для усунення недоліків.

Ухвалою суду від 01.08.2022 відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (у письмовому провадженні).

26.08.2022 до суду надійшов відзив на позовну заяву від відповідача. Так, зокрема, відповідач в обгрунтування своєї позиції зазначає наступне. Наказом начальника установи № 152/ОС-21 від 20.04.2021 позивач був призначений на посаду заступника начальника установи з інтендантського та комунально-побутового забезпечення начальника відділу інтендантського та господарського забезпечення державної установи «Оріхівська виправна колонія №88» за переведенням з державної установи «Торезька виправна колонія № 2». За неналежне становлення до виконання службових обовязків має дисциплінарне стягнення сувора догана, накладене наказом Міністерства юстиції України від 07.04.2021 №639/к.

У період з 08.11.2021 по 18.11.2021 та з 22.11.2021 по 23.03.2022 позивач був відсутній на службі. Згідно із листками непрацездатності у період з 08.11.2021 по 18.11.2021 та з 22.11.2021 по 07.03.2022 перебував на лікуванні.

07.03.2022 засобами електронного звязку, а саме через мобільний додаток «Viber» на особистий номер телефону начальника відділу по роботі з персоналом старшого лейтенанта внутрішньої служби ОСОБА_2 позивач надіслав листки непрацездатності про перебування на лікуванні, згідно яких стати до роботи він мав 08.03.2022, однак цього дня на службу не прибув. Разом з тим, 08.03.2022 через мобільний додаток «Viber» на особистий номер телефону начальника відділу по роботі з персоналом старшого лейтенанта внутрішньої служби ОСОБА_2 позивачем було надіслано лист міського голови Курахівської міської ради Покровського району Донецької області від 08.03.2022 № 05-04/914 про те, що ОСОБА_1 вступив добровольцем до добровольчого формування Курахівської міської територіальної громади. Зазначає, що вступ позивача до добровольчого формування Курахівської міської територіальної громади суперечить п. 17 Постанови КМУ «Про затвердження Положення про добровольчі формування територіальних громад» від 29.12.2021 № 1449, відповідно до змісту якого особа не може бути членом добровольчого формування у період проходження військової служби або служби у військовому резерві Збройних Сил України чи інших утворених відповідно до закону військових формуваннях, служби в правоохоронних органах.

Вказує, що позивач лише 24.03.2022 прибув до державної установи «Вільнянська виправна колонія № 20» та надав пояснення з приводу відсутності на службі у період з 08.03.2022 по 23.03.2022, де зазначив, що його відсутність була обумовлена проходженням бойових дій по маршруту його пересування до установи.

Враховуючи тривалу відсутність на службі ОСОБА_1 , на виконання наказу начальника державної установи «Оріхівська виправна колонія № 88» від 24.03.2022 № 205/ОД-22 «Про призначення службового розслідування» було проведено службове розслідування з метою зясування причин та обставин відсутності на службі позивача у період з 08.03.2022 по 23.03.2022, за результатами якого було складено висновок та видано наказ № 119/ос-22 від 11.04.2022 «Про покарання». Вважає оскаржуваний наказ та проведене службове розслідування такими, що прийняті у межах повноважень та у спосіб визначений чинним законодавством України. просить у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Ухвалою суду від 02.09.2022 постановлено розгляд адміністративної справи №280/3288/22 здійснювати за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання на 03.10.2022.

Ухвалою суду від 03.10.2022 відкладено підготовче засідання на 02.11.2022.

Ухвалою суду від 02.11.2022 закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті на 01.12.2022.

Ухвалою суду від 01.12.2022 розгляд справи було відкладено на 14.12.2022.

В судовому засіданні 14.12.2022 судом було оголошено перерву до 26.01.2023.

В судовому засіданні 26.01.2023 судом оголошено перерву до 13.02.2023.

В судовому засіданні 13.02.2023 позивач позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні 13.02.2023 проти задоволення позовних вимог заперечив та просив у їх задоволенні відмовити.

Суд, заслухавши думку позивача, представника відповідача, дослідивши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку про наступне.

Судом встановлено, що наказом Державної установи «Оріхівська виправна колонія (№88)» Міністерства юстиції України від 20.04.2021 № 152/ОС-21 «По особовому складу» полковника внутрішньої служби ОСОБА_1 було призначено 20.04.2021 на посаду заступника начальника установи з інтендантського та комунально-побутового забезпечення начальника відділу інтендантського та господарського забезпечення державної установи «Оріхівська виправна колонія №88» за переведенням з державної установи «Торезька виправна колонія (№ 2)», відповідно до ч. 5 ст. 23 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України», ч. 7-8 ст. 65 Закону України «Про Національну поліцію».

Так, 08.03.2022 між ОСОБА_1 та командиром добровольчого формування Курахівської міської територіальної громади № 1 ОСОБА_3 було укладено Контракт добровольця територіальної оборони. Контракт набрав чинності 08.03.2022 та за заявою добровольця територіальної оборони про припинення контракту 23.03.3022 чинність контракту було припинено.

Обгрунтовуючи правомірність притягнення до дисциплінарної відповідальності відповідач посилається на протиправність вступу позивача до лав добровольчого формування.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про оборону України" воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози та забезпечення національної безпеки, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" №64/2022 від 24.02.2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" №2102-IX від 24.02.2022, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

Указом Президента України від 14.03.2022 № 133/2022 продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року строком на 30 діб.

Указом Президента України від 18.04.2022 № 259/2022 продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25 квітня 2022 року строком на 30 діб.

Указом Президента України від 17.05.2022 № 341/2022 продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25 травня 2022 року строком на 90 діб.

Указом Президента України від 12.08.2022 № 573/2022 продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 23 серпня 2022 року строком на 90 діб.

Указом Президента України від 07.11.2022 №757/2022 продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 21 листопада 2022 року строком на 90 діб.

Статтею 1 Закону України «Про державну кримінально-виконавчу службу України» від 23 червня 2005 року №2713-IV (далі Закон №2713-IV) передбачено, що на Державну кримінально-виконавчу службу України покладається завдання щодо здійснення державної політики у сфері виконання кримінальних покарань.

Державна установа «Оріхівська виправна колонія (№88)» є державною, не прибутковою установою, яка фінансується виключно з Державного бюджету України та входить до складу Державної кримінально-виконавчої служби України.

Органом управління виправної колонії є Міністерство юстиції України. Відповідно до п.7. Постанови Кабінету Міністрів України № 653 від 22.04.1999 року Про заходи щодо забезпечення діяльності Державної кримінально-виконавчої служби встановлено, що джерелами фінансування Державної кримінально-виконавчої служби є бюджетні асигнування та доходи від праце використання засуджених.

Статтею 3 Закону №2713-IV визначається, що правовою основою діяльності Державної кримінально-виконавчої служби України є Конституція України, цей та інші закони України, акти Президента України і Кабінету Міністрів України, чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також видані відповідно до них нормативно-правові акти Міністерства юстиції України.

Згідно з частинами першою та другою статті 14 Закону №2713-IV до персоналу Державної кримінально-виконавчої служби України належать особи рядового і начальницького складу (далі - особи рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби), спеціалісти, які не мають спеціальних звань, та інші працівники, які працюють за трудовими договорами в Державній кримінально-виконавчій службі України (далі - працівники кримінально-виконавчої служби). Служба в Державній кримінально-виконавчій службі України є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України. Час проходження служби в Державній кримінально-виконавчій службі України зараховується до страхового стажу, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби відповідно до закону.

Статтею 23 Закону №2713-IV врегульовано, що на осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюється соціальний захист поліцейських, визначений Законом України "Про Національну поліцію", а також порядок і умови проходження служби, передбачені для поліцейських. Умови і розміри грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплати праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до частин першої статті 59 Закону "Про Національну поліцію" від 02 липня 2015 року №580-VIII служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень. Час проходження служби в поліції зараховується до стажу державної служби.

Згідно частини 3 статті 5 Закону України "Про державну службу" від 10 грудня 2015 року №889-VIII дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Системний аналіз вищенаведених норм чинного законодавства дає підстави дійти висновку, що на позивача, як на особу рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюються норми законодавства про працю у неврегульованій спеціальним законодавством частині. Зокрема, і служба у кримінально-виконавчій службі, і у поліції є особливими видами держаної служби, а нормами Закону України "Про державну службу" передбачено, що на відносини, не врегульовані цим Законом, поширюється дія законодавства про працю.

Фактично законодавець поширив дію усіх норм, які врегульовують порядок і умови проходження служби поліцейськими, на працівників кримінально-виконавчої служби.

Крім того, частиною першою статті 6 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» закріплено, що Державна кримінально-виконавча служба України відповідно до закону здійснює правозастосовні та правоохоронні функції і складається з центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань, його територіальних органів управління, кримінально-виконавчої інспекції, установ виконання покарань, слідчих ізоляторів, воєнізованих формувань, навчальних закладів, закладів охорони здоров`я, підприємств установ виконання покарань, інших підприємств, установ і організацій, створених для забезпечення виконання завдань Державної кримінально-виконавчої служби України.

Таким чином, на позивача, як і на інших працівників кримінально-виконавчої служби (окрім тих, на яких розповсюджується дія Закону України «Про державну службу»), під час проходження ними служби в період, що досліджується, розповсюджується дія нормативно-правових актів поліції, в тому числі й дія норм Закону України «Про Національну поліцію», Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ України.

Тобто, всі обов`язки, обмеження служби в органах поліції, її специфічні умови, порядок та підстави дисциплінарної відповідальності визнані законодавцем тотожними умовам проходження служби персоналом органів і установ виконання покарань.

Конституційний Суд України розглядав питання, пов`язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України виокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме - у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (рішення Конституційного Суду України від 06.07.1999 року №8-рп/99 у справі щодо права на пільги та від 20.03.2002 року №5-рп/2002 у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій).

У зазначених рішеннях Конституційний Суд України вказав, що необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов`язана з ризиком для життя і здоров`я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватися наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення (рішення № 5-рп/2002).

Враховуючи вищенаведене, служба, в тому числі, в Державній кримінально-виконавчій службі пов`язана з ризиком для життя і здоров`я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей та є службою у військовому формуванні та правоохоронних органах держави, яка покликана забезпечувати суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку.

Як встановлено, 08.03.2022 позивач уклав контракт добровольця територіальної оборони з Добровольчим формуванням Курахівської територіальної громади №1, відповідно до якого позивач, серед інших, взяв на себе зобов`язання виконувати завдання територіальної оборони в межах відповідної територіальної громади протягом строку дії контракту, відповідно до вимог, визначених Законом України "Про основи національного спротиву", Положенням та іншими нормативно-правовими актами України, що регулюють порядок діяльності добровольчих формувань територіальних громад, та цим Контрактом. Відповідно до пункту 3 вказаного контракту на добровольця, який уклав цей контракт, поширюються гарантії соціального і правового захисту, передбачені Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та статтею 119 Кодексу законів про працю України.

Приписами статті 4 Закону «Про основи національного спротиву» (далі Закон № 1702-ІХ) визначено, що територіальна оборона складається з військової, цивільної та військово-цивільної складових.

Військова складова територіальної оборони включає органи військового управління, військові частини Сил територіальної оборони Збройних Сил України, інші сили і засоби сил безпеки та сил оборони, які залучаються до виконання завдань територіальної оборони.

Військово-цивільна складова територіальної оборони включає штаби зон (районів) територіальної оборони та добровольчі формування територіальних громад, які залучаються до територіальної оборони.

Пунктом 2 частини 1 Закону України «Про основи національного спротиву» ( далі Закон №1702-ІХ) добровольче формування територіальної громади - воєнізований підрозділ, сформований на добровільній основі з громадян України, які проживають у межах території відповідної територіальної громади, який призначений для участі у підготовці та виконанні завдань територіальної оборони в межах території відповідної територіальної громади.

Відповідно частини 2 статті 8 Закону №1702-ІХ добровольчі формування територіальних громад утворюються з урахуванням ресурсних та людських можливостей відповідних територіальних громад.

Загальна кількість та місця розташування добровольчих формувань територіальних громад визначаються Командуванням Сил територіальної оборони Збройних Сил України за участю відповідних сільських, селищних, міських рад та затверджуються Головнокомандувачем Збройних Сил України.

Порядок утворення, комплектування, функціонування, підстави та порядок розформування добровольчих формувань територіальних громад визначаються Положенням про добровольчі формування територіальних громад, яке затверджується Кабінетом Міністрів України від 29.12.2021 №1449.

Частиною 3 статті 9 Закону №1702-ІХ визначено, що комплектування добровольчих формувань територіальних громад здійснюється на добровільній основі відповідно до порядку, затвердженого Кабінетом Міністрів України.

До складу добровольчих формувань територіальних громад зараховуються громадяни України, які відповідають вимогам, встановленим Положенням про добровольчі формування територіальних громад, пройшли медичний, професійний та психологічний відбір і підписали контракт добровольця територіальної оборони. Громадяни України зараховуються до складу добровольчих формувань територіальних громад за місцем своєї реєстрації. У разі введення воєнного стану громадяни України можуть зараховуватися до складу добровольчих формувань територіальних громад також безпосередньо в районах ведення воєнних (бойових) дій.

Пунктом 6 Положення визначено, що членство у добровольчому формуванні не звільняє від обов`язку проходження строкової військової служби, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб офіцерського складу, військової служби за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.

Відповідно абзацу 2 пункту 17 Положення особа не може бути членом добровольчого формування у період проходження військової служби або служби у військовому резерві Збройних Сил чи інших утворених відповідно до закону військових формуваннях, служби в правоохоронних органах.

Разом з тим, системний аналіз вищезазначених норм законодавства приводить до висновку, що перебуваючи на посаді заступника начальника установи з інтендантського та комунально-побутового забезпечення начальника відділу інтендантського та господарського забезпечення державної установи «Оріхівська виправна колонія №88» на момент притягнення до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_1 , як особа начальницького складу кримінально-виконавчої служби, вже здійснює правозастосовні та правоохоронні функції та перебував на державній службі особливого характеру. Вказана обставина в силу вимог пункту 17 Положення, виключає можливість його зарахування до членів добровольчого формування.

Суд зазначає, що перебуваючи на службі в органах Державної кримінально-виконавчої служби України та будучи членом добровольчого формування одночасно стало наслідком його пасивної та байдужої поведінки щодо покладених на нього обов`язків як державного службовця.

В контексті вищенаведеного, аналізуючи оскаржуваний позивачем наказ, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, судом встановлено, що Наказом Державної установи «Оріхівська виправна колонія (№88)» Міністерства юстиції України від 11.04.2022 № 119/ОС-22 «Про покарання» за порушення службової дисципліни полковника внутрішньої служби ОСОБА_1 , заступнику начальника установи з інтендантського та комунально-побутового забезпечення-начальнику відділу інтендантського та господарського забезпечення було притягнуто до дисциплінарної відповідальності у вигляді суворої догани.

Згідно ч. 4 ст. 14 Закону №2713, Громадяни України, які вперше зараховуються на посади рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби та у відповідних випадках пройшли встановлений строк випробування, складають присягу такого змісту:

"Я (прізвище, ім`я, по батькові), вступаючи на службу до Державної кримінально-виконавчої служби України, клянуся завжди залишатися відданим Українському народові, неухильно додержуватися Конституції та законів України, бути чесним, гуманним, сумлінним і дисциплінованим, зберігати державну та іншу охоронювану законом таємницю. Присягаю з високою відповідальністю виконувати свій службовий обов`язок, вимоги статутів і наказів, постійно вдосконалювати професійну майстерність та підвищувати рівень культури, не допускати порушень прав і свобод людини та громадянина, всіляко сприяти зміцненню правопорядку. Якщо я порушу цю присягу, то готовий нести відповідальність, установлену законом".

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст.18 Закону №2713, до обов`язків посадових і службових осіб органів і установ виконання покарань, слідчих ізоляторів, між іншим відноситься: забезпечувати правопорядок, додержання вимог режиму, правил внутрішнього розпорядку в установах виконання покарань, слідчих ізоляторах і на прилеглих до них територіях та вимагати від засуджених і осіб, узятих під варту, інших осіб виконання ними обов`язків, установлених законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 21 Закону №2713-IV персонал Державної кримінально-виконавчої служби України під час виконання покладених на нього обов`язків керується законами та іншими нормативно-правовими актами, діє на підставі та в межах своїх повноважень. Ніхто, крім випадків, прямо передбачених законом, не має права втручатися в службову діяльність персоналу.

Згідно частиною п`ятою статті 23 Закону на осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюється соціальний захист поліцейських, визначений Законом України "Про Національну поліцію", а також порядок і умови проходження служби, передбачені для поліцейських. Умови і розміри грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплати праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються Кабінетом Міністрів України.

Сутність службової дисципліни, обов`язки осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ України (далі - особи рядового і начальницького складу) стосовно її дотримання, види заохочень та дисциплінарних стягнень, порядок і права начальників щодо їх застосування, а також порядок оскарження дисциплінарних стягнень, визначається Дисциплінарним статутом органів внутрішніх справ України, затвердженим Законом України від 22 лютого 2006 року № 3460-IV (далі - Статут).

Згідно з преамбулою зазначеного Статуту його дія поширюється на осіб начальницького складу Національного антикорупційного бюро України, осіб рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України та податкової міліції, які повинні неухильно додержуватися його вимог.

Службова дисципліна - дотримання особами рядового і начальницького складу Конституції і законів України, актів Президента України і Кабінету Міністрів України, наказів та інших нормативно-правових актів Міністерства внутрішніх справ України, підпорядкованих йому органів і підрозділів та Присяги працівника органів внутрішніх справ України (ч.1 ст. 1 Статуту).

Дисциплінарний проступок - невиконання чи неналежне виконання особою рядового або начальницького складу службової дисципліни (ст. 2 Статуту).

За положенням ст. 5 Статуту, за вчинення дисциплінарних проступків особи рядового і начальницького складу несуть дисциплінарну відповідальність згідно з цим Статутом.

Особи рядового і начальницького складу, яких в установленому законодавством порядку притягнуто до адміністративної, кримінальної або матеріальної відповідальності, водночас можуть нести і дисциплінарну відповідальність згідно з цим Статутом.

Особи рядового і начальницького складу не несуть дисциплінарної відповідальності в разі, якщо шкода завдана правомірними діями внаслідок сумлінного виконання наказу начальника або виправданого за конкретних умов службового ризику.

Відповідно до ст. 12. Статуту, на осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ за порушення службової дисципліни можуть накладатися такі види дисциплінарних стягнень: 1) усне зауваження; 2) зауваження; 3) догана; 4) сувора догана; 5) попередження про неповну посадову відповідність; 6) звільнення з посади; 7) пониження в спеціальному званні на один ступінь; 8) звільнення з органів внутрішніх справ.

Відповідно до ст.14 Статуту, з метою з`ясування всіх обставин дисциплінарного проступку, учиненого особою рядового або начальницького складу, начальник призначає службове розслідування.

Службове розслідування має бути завершене протягом одного місяця з дня його призначення начальником. У разі необхідності цей термін може бути продовжено начальником, який призначив службове розслідування, або старшим прямим начальником, але не більш як на один місяць.

Забороняється проводити службове розслідування особам, які є підлеглими порушника, а також особам - співучасникам проступку або зацікавленим у наслідках розслідування. Розслідування проводиться за участю безпосереднього начальника порушника.

Порядок проведення службового розслідування встановлюється міністром внутрішніх справ України.

Перед накладенням дисциплінарного стягнення начальник або особа, яка проводить службове розслідування, повинні зажадати від порушника надання письмового пояснення. Небажання порушника надавати пояснення не перешкоджає накладенню дисциплінарного стягнення.

Про накладення дисциплінарного стягнення видається наказ, зміст якого оголошується особовому складу органу внутрішніх справ.

Оголошувати дисциплінарне стягнення особі начальницького складу в присутності його підлеглих заборонено.

Зміст наказу доводиться до відома особи рядового або начальницького складу, яку притягнуто до дисциплінарної відповідальності, під підпис. У разі звільнення з посади або звільнення з органів внутрішніх справ особі рядового або начальницького складу видається витяг з наказу.

За кожне порушення службової дисципліни накладається лише одне дисциплінарне стягнення. У разі порушення службової дисципліни кількома особами дисциплінарне стягнення накладається на кожного окремо.

При визначенні виду дисциплінарного стягнення мають враховуватися тяжкість проступку, обставини, за яких його скоєно, заподіяна шкода, попередня поведінка особи та визнання нею своєї вини, її ставлення до виконання службових обов`язків, рівень кваліфікації тощо.

Наказом Міністерства юстиції України №356/5 від 12.03.2015 року затверджено Порядок проведення службових розслідувань у Державній кримінально-виконавчій службі України (далі - Порядок №356/5), який визначає підстави для призначення, процедуру та мету проведення службових розслідувань у Державній кримінально-виконавчій службі України (далі - ДКВС України); порядок документування й оформлення результатів службових розслідувань, прийняття за ними рішення та їх виконання; компетенцію структурних підрозділів апарату Міністерства юстиції України, Адміністрації Державної кримінально-виконавчої служби України, міжрегіональних управлінь з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції (далі - органи), воєнізованих формувань, установ виконання покарань, слідчих ізоляторів, уповноважених органів з питань пробації, навчальних закладів, підприємств установ виконання покарань, інших підприємств, установ та організацій, створених для забезпечення виконання завдань ДКВС України (далі - установи), під час проведення службових розслідувань; права та обов`язки посадових осіб органів і установ під час проведення службових розслідувань.

Пунктом 1 розділу II Порядку проведення службових розслідувань у Державній кримінально-виконавчій службі України затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 12.03.2015 №356/5 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 19.03.2015 за № 295/26740 встановлено, що підставами для проведення службового розслідування є порушення особами рядового і начальницького складу службової дисципліни, скоєння кримінальних або адміністративних правопорушень, знищення або втрата службових документів, доручених або охоронюваних матеріальних цінностей, вчинення особами рядового і начальницького складу діянь, які порушують права і свободи громадян, інші події, пов`язані із загибеллю (смертю) осіб рядового чи начальницького складу або їх травмуванням (пораненням), а також події, які сталися за участю осіб рядового чи начальницького складу та можуть викликати суспільний резонанс.

Згідно з пунктом 2 розділу II вказаного Порядку службове розслідування проводиться за рішенням уповноваженого на те начальника у разі: невиконання або неналежного виконання особами рядового і начальницького складу під час службової діяльності вимог чинного законодавства, що призвело до порушення прав та законних інтересів громадян або негативно вплинуло на забезпечення виконання покладених на органи і установи завдань; реєстрації в Єдиному реєстрі досудових розслідувань відомостей про скоєне особою рядового чи начальницького складу кримінальне правопорушення.

Пунктом 6 розділу II вказаного Порядку визначено, що підставою для проведення службового розслідування є належним чином оформлений письмовий наказ уповноваженого на те начальника.

Згідно з пунктом 3 розділу III Порядку інші начальники мають право призначати службові розслідування стосовно осіб рядового і начальницького складу, якщо їм надано право призначати на посади та звільняти з посад, застосовувати заходи заохочення і накладати дисциплінарні стягнення на осіб, дії або бездіяльність яких стали підставою для проведення службового розслідування.

Згідно з п.8, 9 розділу III Порядку №356/5 проведення службового розслідування доручається прямому начальнику особи рядового чи начальницького складу, дії або бездіяльність якої стали підставою для призначення службового розслідування.

Службове розслідування може проводитися декількома особами у складі комісії, до складу якої входять найбільш досвідчені посадові особи органу або установи, здатні всебічно вивчити обставини, що стали підставою для призначення службового розслідування, та зробити об`єктивні висновки. Розслідування проводиться за участю безпосереднього начальника особи рядового чи начальницького складу, дії чи бездіяльність якої стали підставою для призначення службового розслідування.

Відповідно до п. 11 розділу III Порядку №356/5 забороняється проводити службове розслідування особам, які є підлеглими особи рядового чи начальницького складу, стосовно якої призначено службове розслідування, а також особам - співучасникам проступку або зацікавленим у наслідках розслідування.

Розділом V Порядку №356/5 передбачено, що службове розслідування повинне бути завершене протягом одного місяця з дня його призначення уповноваженим на те начальником.

У разі необхідності за мотивованим рапортом (доповідною запискою) виконавця або голови комісії визначений строк проведення службового розслідування може бути продовжено начальником, який призначив службове розслідування, або старшим прямим начальником, але не більш як на один місяць.

Початок службового розслідування визначається датою видання наказу про його призначення.

Завершення службового розслідування визначається датою затвердження начальником, який призначив службове розслідування, висновку службового розслідування.

Згідно п. 1 розділу VIII Порядку № 356/5 за результатами службового розслідування складається висновок службового розслідування, який складається із вступної, описової та резолютивної частин.

У вступній частині висновку зазначаються посада, звання, прізвище, ініціали виконавця (голови, членів комісії), який (які) проводив (ли) службове розслідування, підстави для проведення службового розслідування.

В описовій частині висновку зазначаються: відомості про обставини, за яких особа рядового чи начальницького складу, стосовно якої призначено службове розслідування, вчинила дію або бездіяльність, що стали підставою для призначення службового розслідування, а також те, чи мали вони місце взагалі; час, місце, спосіб, мотив та мета вчинення дисциплінарного проступку, його наслідки, що настали у зв`язку з цим; посада, звання, прізвище, ім`я та по батькові, персональні дані (дата та місце народження, освіта, період служби в ДКВС України і на займаній посаді з дотриманням вимог Закону України «Про захист персональних даних»), характеристика особи (зокрема наявність або відсутність у неї діючих дисциплінарних стягнень), яка вчинила дисциплінарний проступок, та осіб, дії чи бездіяльність яких сприяли вказаним обставинам; наявність причинного зв`язку між діями або бездіяльністю особи рядового чи начальницького складу, стосовно якої призначено службове розслідування, та їх наслідками; умови, що передували вчиненню дії або бездіяльності чи спонукали до цього; вимоги законодавства або посадові обов`язки, які було порушено; наявність вини особи рядового чи начальницького складу, стосовно якої призначено службове розслідування, обставини, що пом`якшують чи обтяжують ступінь відповідальності, а також ставлення до скоєного; відомості про залучення до проведення службового розслідування фахівців та дані про них, подані ними результати.

У резолютивній частині висновку службового розслідування зазначаються: пропозиції щодо закінчення службового розслідування, застосування до осіб рядового і начальницького складу конкретних видів заохочень або дисциплінарних стягнень, класифікації отриманих тілесних ушкоджень, обставин загибелі (смерті) осіб рядового і начальницького складу, списання чи відновлення використаних, пошкоджених або втрачених матеріальних цінностей, зброї, боєприпасів, службових документів, а також про направлення матеріалів службового розслідування до відповідних органів для прийняття рішення згідно із законодавством; підтвердження чи спростовування відомостей, які стали підставою для його призначення; запропоновані заходи, спрямовані на усунення виявлених під час службового розслідування недоліків, причин та умов виникнення обставин, які стали підставою для призначення службового розслідування.

У разі відсутності в начальника, який призначив службове розслідування, повноважень щодо накладення дисциплінарного стягнення, в резолютивній частині висновку службового розслідування подається клопотання до старшого прямого начальника, який наділений відповідним правом, про накладення на особу рядового чи начальницького складу іншого виду дисциплінарного стягнення.

Пунктом 3 розділу VIII Порядку №356/5 висновок службового розслідування підписується виконавцем (головою та членами комісії) та затверджується начальником, який призначив службове розслідування.

Відповідно до п. 6, 7 розділу VIII Порядку №356/5 за результатами службового розслідування особи рядового і начальницького складу, стосовно яких воно проводилося, притягаються до відповідальності в установленому законом порядку.

За результатами службового розслідування особи рядового і начальницького складу, стосовно яких воно проводилося, притягаються до відповідальності у встановленому законом порядку.

Про накладення дисциплінарного стягнення за результатами службового розслідування видається наказ, зміст якого оголошується персоналу органу або установи, де проходить службу особа рядового чи начальницького складу, яку притягнуто до дисциплінарної відповідальності. Оголошувати дисциплінарне стягнення особі начальницького складу в присутності її підлеглих забороняється.

Зміст наказу доводиться до відома особи рядового чи начальницького складу, яку притягнуто до дисциплінарної відповідальності, під підпис. У разі відмови особи рядового чи начальницького складу від ознайомлення з наказом під підпис безпосередній начальник такої особи спільно з посадовою особою підрозділу персоналу складає відповідний акт.

Особа рядового чи начальницького складу, стосовно якої проводилось службове розслідування, має право оскаржити рішення щодо накладення на неї дисциплінарного стягнення у порядку, визначеному законодавством України.

Матеріалами справи підтверджено, що службове розслідування було проведено на виконання наказу начальника установи від 24.03.2022 № 205/ОД-22 «Про призначення службового розслідування».

Прийняттю наказу про проведення службового розслідування передувало подання 24.03.2022 Начальником відділу по роботі з персоналом ДУ «Оріхівська виправна колонія (№88)», старшим лейтенантом внутрішньої служби ОСОБА_4 , на ім`я начальника ДУ «Оріхівська виправна колонія (№88)» - начальника арештного дому полковника внутрішньої служби ОСОБА_5 було подано рапорту наступного змісту: «Дійсним доповідаю, що 07.03.2022 засобами електронного зв`язку, а саме через мобільний додаток Viber, заступник начальника установи з інтендантського та комунально-побутового забезпечення полковник внутрішньої служби ОСОБА_1 надіслав довідку про перебування на лікуванні, згідно якої стати до роботи він мав 08.03.2022. Після чого, таки самим чином 08.03.2022 на мій номер мобільного телефону ним було надіслано лист міського голови Курахівської міської ради Покровського району Донецької області від 08.03.2022 № 05-04/914 про те, що полковник внутрішньої служби ОСОБА_1 вступив добровольцем до добровольчого формування Курахівської територіальної громади, але перевірити достовірність даної інформації не було можливості, у зв`язку з нестабільним телефонним зв`язком. 21.03.2022 полковник внутрішньої служби ОСОБА_1 надіслав фото контракту добровольця територіальної оборони, в якому дата підписання зазначена 08.03.2022. 22.03.2022 він зателефонував мені особисто та повідомив, що має бажання продовжити службу в установі та має намір розірвати контракт. Згідно вказівки Південно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції від 21.03.2022 № 4.1-952/Е та наказу по установі від 21.03.2022 № 101/ОС-22 полковнику внутрішньої служби ОСОБА_1 21.03.2022 згідно розподілу необхідно прибути для подальшого проходження служби до державної установи «Вільнянська виправна колонія (№20)», про що мною йому було повідомлено в телефонній розмові 21.03.2022. На службу він прибув лише 24.03.2022».

Окрім того, 24.03.2022 начальником відділу по роботі з персоналом ДУ «Оріхівська виправна колонія (№88)», старшим лейтенантом внутрішньої служби ОСОБА_4 , на ім`я начальника ДУ «Оріхівська виправна колонія (№88)» - начальника арештного дому полковника внутрішньої служби ОСОБА_5 було подано рапорт з проханням всебічного та об`єктивного з`ясування та вивчення причин та обставин відсутності на службі у період часу з 08.03.2022 по 23.03.3022 заступника начальника установи з інтендантського та комунально-побутового забезпечення полковника внутрішньої служби ОСОБА_1 та призначення по даному факту службового розслідування.

За результатами проведення службового розслідування 07.04.2022 начальником ДУ «Оріхівська виправна колонія (№88)» - начальником арештного дому полковником внутрішньої служби ОСОБА_5 , на виконання наказу начальника установи від 24.03.2022 № 205/ОД-22, затверджено Висновок службового розслідування.

Так, службовим розслідуванням встановлено наступне: «…. у період часу з 08.11.2021 по 18.11.2021 та з 22.11.2021 по 23.03.2022 заступник начальника установи з інтендантського та комунально-побутового забезпечення полковника внутрішньої служби ОСОБА_1 був відсутній на службі. Згідно із листками непрацездатності у період з 08.11.2021 по 18.11.2021 та з 22.11.2021 по 07.03.2022 позивач перебував на лікарняному. 07.03.2022 засобами електронного зв`язку, а саме через мобільний додаток Viber, на особистий номер телефону начальника відділу по роботі з персоналом старшого лейтенанта внутрішньої служби ОСОБА_2 заступник начальника установи з інтендантського та комунально-побутового забезпечення полковник внутрішньої служби ОСОБА_1 надіслав довідку про перебування на лікуванні, згідно якої стати до роботи він мав 08.03.2022, але, незважаючи на це, цього дня на службу не прибув. Натомість 08.03.2022 на мобільний додаток Viber на номер мобільного телефону начальника відділу по роботі з персоналом старшого лейтенанта внутрішньої служби ОСОБА_2 ним було надіслано лист міського голови Курахівської міської ради Покровського району Донецької області від 08.03.2022 № 05-04/914 про те, що полковник внутрішньої служби ОСОБА_1 вступив добровольцем до добровольчого формування Курахівської територіальної громади, але перевірити достовірність даної інформації не було можливості, у зв`язку з нестабільним телефонним зв`язком…. 21.03.2022 полковник внутрішньої служби ОСОБА_1 надіслав фото контракту добровольця територіальної оборони, в якому дата підписання зазначена 08.03.2022. 22.03.2022 він зателефонував начальнику відділу по роботі з персоналом старшому лейтенанту внутрішньої служби ОСОБА_2 та повідомив, що має бажання продовжити службу в установі та має намір розірвати контракт. Згідно вказівки Південно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції від 21.03.2022 № 4.1-952/Е та наказу по установі від 21.03.2022 № 101/ОС-22 полковнику внутрішньої служби ОСОБА_1 21.03.2022 згідно розподілу необхідно було прибути для подальшого проходження служби до державної установи «Вільнянська виправна колонія (№20)», про що старшим лейтенантом внутрішньої служби ОСОБА_2 йому було повідомлено в телефонній розмові. Лише 24.03.2022 ОСОБА_1 прибув до державної установи «Вільнянська виправна колонія (№20)» та надав пояснення з приводу відсутності на службі у період з 08.03.2022 по 23.03.2022, в яких зазначив, що його відсутність на службі обумовлена проходженням бойових дій по маршруту його пересування до установи…». З Висновком службового розслідування ОСОБА_1 ознайомився 08.04.2022 та зазначив про отримання примірнику такого висновку, а також підтвердив повідомлення його 23.03.2022 старшим лейтенантом внутрішньої служби ОСОБА_2 про необхідність прибуття до державної установи «Вільнянська виправна колонія (№20)».

Матеріали службового розслідування свідчать, що Комісія дійшла висновку, що причини відсутності на службі, зазначені у поясненні, у період з 08.03.2022 по 23.03.2022 не є поважними, своїми діями заступник начальника установи з інтендантського та комунально-побутового забезпечення полковник внутрішньої служби ОСОБА_1 свідомо допустив факт ухилення від виконання службових обов`язків, що є порушенням службової дисципліни відповідно до ст. 1 Закону України «Про Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ».

На підтвердження обставин, викладених у висновку від 07 квітня 2022 року, відповідачем надано суду копію табелю обліку використання робочого часу за березень 2022 року.

Факт відсутності на службі у вказаний вище період позивачем у позові не заперечується.

Слід зазначити, що обов`язковою передумовою для затвердження висновку службового розслідування є наявність в матеріалах службового розслідування письмового пояснення особи, стосовно якої проводиться таке розслідування, відібране під час його проведення, або акту про відмову вказаної особи від надання письмового пояснення. Надання письмових пояснень у ході службового розслідування є однією з важливих форм гарантій, наданих особі рядового чи начальницького складу, для захисту своїх законних прав та інтересів, спрямованих проти безпідставного застосування до неї дисциплінарного стягнення, оскільки правова оцінка дисциплінарного проступку проводиться на підставі з`ясування всіх обставин його вчинення, у тому числі з урахуванням письмового пояснення особи, стосовно якої проводиться службове розслідування. Невиконання особою, яка проводить службове розслідування (комісією) обов`язку зажадати письмове пояснення від особи, стосовно якої проводиться службове розслідування, є грубим порушенням порядку його проведення та прав такої особи, що також є підставою для скасування такого дисциплінарного стягнення.

З приводу цього суд зазначає, що матеріали справи свідчать, що позивач був обізнаний про проведення службового розслідування та 24.03.2022 на ім`я начальника ДУ «Оріхівська виправна колонія (№88)» - начальника арештного дому полковника внутрішньої служби ОСОБА_5 було подано рапорт, в якому позивач свою відсутність на робочому місці пояснив проходженням бойових дій по маршруту його пересування. Крім того, зазначив, що незрозуміла ситуація на Запорізькому напрямку та неясність яким чином будуть розвиватися події на фронті вплинула на його рішення стати на захист Вітчизни та вступити до лав територіальної оборони добровольцем в Курахівській громаді. Також повідомив, що при стабілізації обстановки та зупинки наступу окупаційних військ 24.03.2022 прибув до державної установи «Вільнянська виправна колонія (№20)», що спростовує твердження позивача про відсутність пропозиції надати свої пояснення з боку відповідача.

Отже, позивач, свою відсутність на службі обгрунтовував проходженням бойових дій по маршруту його пересування та вступом до лав територіальної оборони добровольцем в Курахівській громаді.

Судом критично оцінюються твердження позивача про те, що добровільно вступив до лав територіальної оборони добровольцем в Курахівській громаді, з огляду на наведене судом вище, а саме несумісність одночасного виконання обов`язків державного службовця та виконання завдань територіальної оборони.

На думку суду пояснення позивача з приводу відсутності на робочому місці по причині проходженням бойових дій по маршруту його пересування, незрозумілою ситуацією на Запорізькому напрямку та неясністю яким чином будуть розвиватися події на фронті небезпідставно дисциплінарною комісією не розцінені такими як поважність відсутності на службі в період дії воєнного стану, оскільки ОСОБА_1 , як особа начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, який склав присягу на вірність Українському народові та сумлінність виконання службових обов`язків, з моменту офіційного опублікування Указу Президента України «Про введення в України воєнного стану», мав вживати всіх можливих заходів з метою виконання покладених на нього завдань і обовязків як особи керівного складу державної установи «Оріхівська виправна колонія (№88»).

Проте, суд зазначає, що полковник внутрішньої служби ОСОБА_1 був відсутній на робочому місці за адресою місця дислокації установи, не вжив заходів щодо прибуття до місця дислокації установи, тобто самоусунувся від виконання службових обов`язків в умовах воєнного стану, в порушення вимог Закону, Дисциплінарного статуту, Кодексу професійної етики персоналу Держаної кримінально-виконавчої служби України, вимог посадової інструкції, Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань.

Зазначене підтверджується дослідженими в судовому засіданні доказами, висновком відповідача про наявність дисциплінарного проступку та правомірність притягнення позивача за до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани.

Суд вважає неприйнятними доводи позивача щодо того, що спірний наказ не містить посилання на положення нормативно-правових актів, оскільки правові основи організації та діяльності Державної кримінально - виконавчої служби України, її завдання та повноваження визначає Закон України "Про Державну кримінально-виконавчу службу України" від 23 червня 2005 року № 2713-ІV (далі - Закон № 2713-ІV).

Крім того, є неприйнятними доводи позивача щодо не зазначення в наказі конкретних пунктів посадової інструкції, які він порушив, оскільки порушення, вчинені позивача повинні визначатися у висновку службового розслідування, яким встановлено порушення позивачем п. 17 Положення про добровольчі формування територіальних громад, затвердженого Постановою КМУ від 29.12.2021 № 1449.

Щодо доводів позивача про те, що ОСОБА_2 , будучи начальником відділу по роботі з персоналом ДУ «Оріхівська виправна колонія («88»), була протиправно включена до складу комісії з проведення службового розслідування, всупереч п. 2 розділу IV Порядку №356/5 суд зазначає наступне.

Згідно з пунктами 8,9 розділу ІІІ Порядку №356/5 проведення службового розслідування доручається прямому начальнику особи рядового чи начальницького складу, дії або бездіяльність якої стали підставою для призначення службового розслідування.

Службове розслідування може проводитися декількома особами у складі комісії, до складу якої входять найбільш досвідчені посадові особи органу або установи, здатні всебічно вивчити обставини, що стали підставою для призначення службового розслідування, та зробити об`єктивні висновки. Розслідування проводиться за участю безпосереднього начальника особи рядового чи начальницького складу, дії чи бездіяльність якої стали підставою для призначення службового розслідування.

На підставі пункту 11 розділу ІІІ Порядку №356/5 забороняється проводити службове розслідування особам, які є підлеглими особи рядового чи начальницького складу, стосовно якої призначено службове розслідування, а також особам - співучасникам проступку або зацікавленим у наслідках розслідування.

Як свідчать матеріали справи наказом начальника ДУ «Оріхівська виправна колонія (№88)» від 24.03.2022 №205/ОД-22 «Про призначення службового розслідування» для проведення службового розслідування створено комісію у складі: майор внутрішньої служби перший заступник начальника установи ОСОБА_6 , майор внутрішньої служби заступник начальника установи із соціально-виховної та психологічної роботи ОСОБА_7 , старший лейтенант внутрішньої служби начальник відділу по роботі з персоналом ОСОБА_2 , в.о. юристконсульта ОСОБА_8 .

Суд зазначає, що в межах цієї справи позивачем не оскаржується наказ начальника ДУ «Оріхівська виправна колонія (№88)» від 24.03.2022 №205/ОД-22 «Про призначення службового розслідування».

Крім того, Порядок № 365/5 не містить імперативної заборони участі у проведенні службового розслідування персоналу служби управління персоналом відповідних органів і установ. В свою чергу позивач не був позбавлений можливості звернутися до комісії з заявою про незгоду зі складом комісії до затвердження висновків про службове розслідування, однак цього зроблено ним не було.

Разом з тим суд вважає за необхідне врахувати позицію Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, викладену у постанові від 18.01.2023 по справі № 826/10888/18.

У контексті спірних правовідносин Суд надав низку висновків.

Саме собою порушення процедури прийняття акта не повинно породжувати правових наслідків для його правомірності, крім випадків, прямо передбачених законом. Зважаючи на міркування розумності та доцільності, деякі вимоги до процедури прийняття акта необхідно розуміти як вимоги не до самого акта, а до суб`єктів владних повноважень, уповноважених на його прийняття. Дефектні процедури прийняття адміністративного акта, як правило, спричинюють настання дефектних наслідків.

Водночас не кожен дефект акта робить його неправомірним. Фундаментальне порушення це таке порушення суб`єктом владних повноважень норм права, допущення суттєвої, істотної помилки при прийнятті певного рішення, яке мало наслідком прийняття незаконного рішення.

Стосовно ж процедурних порушень, то вони залежно від характеру можуть мати наслідком нікчемність або оспорюваність акта, але в певних випадках, коли йдеться про порушення суто формальні, взагалі не впливають на його правомірність.

Отже, порушення такої процедури може бути підставою до скасування рішення суб`єкта владних повноважень лише за тієї умови, що воно вплинуло або могло вплинути на правильність рішення.

З огляду на вищезазначені положення, суд зазначає, що спірний наказ про притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності є правомірним, оскільки позивача у відповідності до законодавства притягнуто до дисциплінарної відповідальності за дисциплінарний проступок, який охоплюється поняттям «порушення службової дисципліни» та вчинення якого доведено належним чином, а висновки службового розслідування про порушення позивачем вимог Закону України «Про державну кримінально виконавчу службу України», п. 17 Положення про добровольчі формування територіальних громад, затвердженого Постановою КМУ від 29.12.2021 № 1449 є правомірними.

Суд зазначає, що з огляду на встановленні службовим розслідуванням обставини, а також приймаючи до уваги вищенаведені норми права, у спірному випадку відповідачем правильно кваліфіковано дії позивача як вчинення дисциплінарного проступку.

Що стосується позовної вимоги в частині визнання Висновку службового розслідування таким, що не відповідає вимогам Порядку № 386/5 суд зазначає наступне.

Суд зазначає, що сам факт проведення службового розслідування не є таким, що підтверджує порушення прав, свобод та законних інтересів позивача та не створює для нього будь-яких негативних наслідків.

Суд зауважує, що статтею 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно з частиною 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в рішенні від 14.12.2011 № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Стосовно «порушеного права», за захистом якого особа може звертатися до суду, то за змістом рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 №18-рп/2004 це поняття, яке вживається у низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в тому ж рішенні Конституційного Суду України зазначено, що «поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Тобто, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване в інших законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Отже, адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин, тобто для задоволення позову адміністративний суд повинен установити, що в зв`язку з прийняттям рішенням чи вчиненням дій (допущення бездіяльності) суб`єктом владних повноважень порушуються права, свободи чи охоронювані законом інтереси позивача.

Звертаючись до суду з позовом про скасування акту суб`єкта владних повноважень, позивач має обґрунтувати, яким чином даний акт порушує його права та охоронювані законом інтереси. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини для того, щоби мати можливість звернутися за захистом до суду особа має довести, що вона є жертвою порушення прав. Щоби претендувати на статус жертви такого порушення, оспорюваний захід має безпосередньо зашкодити особі (рішення «Аксу проти Туреччини» [Aksu v. Turkey] пункт 50; «Берден» [Burden v. the United Kingdom] пункт 33; «Тенасе проти Молдови» [Tгnase v. Moldova]).

Отже, наведені вище положення не дозволяють скаржитися щодо певних обставин абстрактно, без реального порушення прав, свобод чи інтересів позивача у спірних правовідносинах, тільки тому, що заявник вважає, що начебто певні обставини впливають на його правове становище. Предмет оскарження за правилами адміністративного судочинства повинен мати юридичне значення, тобто впливати на коло прав, свобод, законних інтересів чи обов`язків, а також встановлені законом умови їх реалізації.

Суд також звертає увагу, що під час вирішення спору суду необхідно пересвідчитись у належності особі, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (чи є така особа належним позивачем у справі- наявність права на позов у матеріальному розумінні), а також встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення). Тобто, порушення або оспорювання прав та інтересів особи, яка звертається до суду за їх захистом, є обов`язковими.

Тобто, підставами для визнання протиправними актів суб`єкта владних повноважень є невідповідність їх вимогам чинного законодавства. При цьому, обов`язковою умовою для визнання таких рішень протиправними є також наявність факту порушення прав чи охоронюваних законом інтересів позивача у справі.

Спірні правовідносини, які виникли між сторонами, стосуються розгляду питання правомірності наказу відповідача про притягнення до дисциплінарної відповідальності.

Судом встановлено, що спірний наказ відповідача прийнятий на підставі, у межах та у спосіб, що визначений законодавством України.

За загальним правилом, кожна особа, права та свободи якої було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Тобто, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушених прав та бути адекватним наявним обставинам.

Однак, на переконання суду, розгляд питання відповідності Висновку службового розслідування вимогам Порядку № 356/5 не дозволить ефективно захистити та відновити порушене право позивача, а тому не відповідає завданням адміністративного судочинства.

Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 статті 2 КАС України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на Відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Керуючись статтями 139, 241, 243-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Державної установи "Оріхівська виправна колонія (№88)" (вул. Привокзальна, буд. 7, с. Мала Токмачка, Оріхівський район, Запорізька область,70550, ) про скасування наказу, - відмовити.

Відповідно до статті 255 КАС України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Третього апеляційного адміністративного суду.

Рішення складено у повному обсязі та підписано 21.02.2023.

Суддя А.В. Сіпака