Справа № 460/17567/21
Суддя: Іщук Лариса Петрівна
Дата ухвалення: 2023-02-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2023 рокуЛьвівСправа № 460/17567/21 пров. № А/857/14767/22

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Іщук Л.П.

суддів Обрізка І.М.; Шинкар Т.І.

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 13 вересня 2022 року, ухвалене головуючим суддею Дудар О.М., у м. Рівне у справі № 460/17567/21 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_1 (надалі також ОСОБА_1 , позивач) звернувся в суд з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі також ВЧ НОМЕР_1 , відповідач), в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати індексації грошового забезпечення за період з січня 2016 року по 28 лютого 2018 року без врахування базового місяця - січень 2008 року;

- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення за період з січня 2016 року по 28 лютого 2018 року із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення, а саме, січень 2008 року, з урахуванням раніше виплачених сум.

На обгрунтування позовних вимог зазначає, що відповідач протиправно нарахував та виплатив позивачу індексацію грошового забезпечення в період з січня 2016 року по 28 лютого 2018 року, яка є однією з основних гарантій щодо оплати праці та є обов`язковою для всіх юридичних осіб - роботодавців не залежно від форми власності та виду юридичної особи.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 13 вересня 2022 року позовні вимоги задоволено частково:

-зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, позивач оскаржив його в апеляційному порядку, вважає, що судом першої інстанції в частині відмови в задоволенні адміністративного позову порушено норми матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційних вимог зазначає, що предметом спору є порядок обчислення індексації грошового забезпечення, за період з січня 2016 року по 28 лютого 2018 року з урахуванням січня 2008 року, як базового місяця. Підставою для встановлення базового місяця індексації є підвищення, зокрема, посадових окладів особи. Зміна розміру доплат, надбавок та премій не впливає на встановлення базового місяця індексації для початку обчислення індексу споживчих цін при нарахуванні індексації. Також апелянт зазначає, що з січня 2008 року по 28 лютого 2018 року посадовий оклад не змінювався. Просить рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог скасувати та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Відповідач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, відповідно до частини 4 статті 304 Кодексу адміністративного судочинства України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Апеляційний розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

У відповідності до вимог частини першої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивач проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_2 .Також позивач є учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_3 від 31.01.2005.

Наказом Начальника Генерального штабу Головнокомандувача Збройних Сил України (по особовому складу) від 20.04.2019 №177 відповідно до пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» ОСОБА_1 був звільнений у запас за підпунктом «б» (станом здоров`я), з правом носіння військової форми одягу, та вважається таким, що справи та посаду здав.

15.05.2019 року на підставі наказу №114 позивача виключено зі списків особового складу частини та усіх видів забезпечення.

Під час проходження військової служби Військовою частиною НОМЕР_2 позивачу не нараховувалася та не була виплачена індексація грошового забезпечення за період 01.01.2016 по 28.02.2018.

На підставі рішення командувача Сухопутних військ Збройних Сил України від 19.12.2019 №39140 Військова частина НОМЕР_2 з 01.01.2020 виключена з мережі розпорядників бюджетних коштів. У зв`язку з цим Військова частина НОМЕР_2 з 01.01.2020 зарахована на фінансове забезпечення до Військової частини НОМЕР_1 .

У зв`язку з цим позивач у листопаді 2021 звернувся до Військової частини НОМЕР_2 із заявою, у якій просив нарахувати та виплатити йому індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по лютий 2018 року з базовим періодом січень 2008 року.

Листом від 05.11.2021 №501/25/1059 відповідач повідомив, що позивачу індексація грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по лютий 2018 року не нараховувалася та не виплачувалася.

Вважаючи дії Військової частини НОМЕР_1 , на фінансовому забезпеченні якої знаходиться Військова частина НОМЕР_2 , щодо не нарахування та невиплати індексації грошового забезпечення протиправними, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того , що позивач у період з 01 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року мав право на нарахування та виплату індексації грошового забезпечення, а відтак, належним захистом порушеного права позивача буде зобов`язання відповідача здійснити нарахування та виплату індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року.

У частині відмови в задоволенні позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати індексації грошового забезпечення за період з січня 2016 року по 28 лютого 2018 року без врахування базового місяця - січень 2008 року, судом зазначено, щонарахування та виплата індексації грошового забезпечення з 01 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року повинна була здійснюватися Військовою частиною НОМЕР_2 , в якій позивач проходив військову службу до моменту звільнення, а не Військовою частиною НОМЕР_1 , відтак, відсутні підстави для визнання протиправною бездіяльності Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати позивачу індексації грошового забезпечення з 01 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року. Щодо визначення базового місяця суд зазначив, що розрахунок індексації грошового забезпечення є компетенцією відповідача, тобто військової частини, в якій позивач проходив службу і яка виплачувала йому грошове забезпечення. Спірні правовідносини сторін, які є предметом судового розгляду в цій справі, виникли не у зв`язку із невірним визначенням відповідачем базового місяця при нарахуванні позивачу індексації грошового забезпечення за вказаний період, оскільки відповідачем індексація позивачу не нараховувалась взагалі. Тобто, питання про те, який базовий місяць буде використаний відповідачем при нарахуванні індексації є передчасним, оскільки у цій частині права позивача ще не порушені.

Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені у апеляційній скарзі, правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі у межах, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначені Законом України від 20.12.1991 № 2011-XII «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (надалі також Закон № 2011-XII), у статті першій якого, зокрема, встановлено, що соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до частини другої статті 9 Закону №2011-XII до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону (частина третя статті 9 Закону №2011-XII).

Правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України визначає Закон України від 03 липня 1991 року №1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» (надалі також - Закон №1282-ХІІ).

Положеннями статті 1 Закону №1282-XII передбачено, що індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

Згідно зі статтею 2 Закону №1282-XII індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення). Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.

Тобто, основною метою індексації грошових доходів населення є забезпечення достатнього життєвого рівня населення України за рахунок відшкодування подорожчання споживчих товарів і послуг.

Положеннями статті 4 Закону № 1282-XII визначено, що індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка.

Відповідно до статті 6 Закону № 1282-XII у разі виникнення обставин, передбачених статтею 4 цього Закону грошові доходи населення визначаються як результат добутку розміру доходу, що підлягає індексації в межах прожиткового мінімуму для відповідних соціальних і демографічних груп населення, та величини індексу споживчих цін. Порядок проведення індексації грошових доходів населення визначається Кабінетом Міністрів України.

Водночас в силу вимог статей 18, 19 Закону України від 5 жовтня 2000 року № 2017-III «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» індексація доходів населення відноситься до державних соціальних гарантій, які є обов`язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.

Згідно з пунктом 4 Порядку № 1078 індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.

Індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, зокрема, грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, посадових осіб митної служби.

Отже, індексація доходів громадян, зокрема грошового забезпечення військовослужбовців, є однією з основних державних соціальних гарантій, а проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язковою для всіх роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи.

В апеляційній скарзі позивач оскаржує рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог, а саме, ненарахування та невиплати індексації грошового забезпечення за період з січня 2016 року по 28 лютого 2018 року без врахування базового місяця - січень 2008 року, колегія суддів зазначає наступне.

Індексація грошового забезпечення є однією з основних державних гарантій щодо оплати праці (грошового забезпечення). За вимогами вказаних нормативно-правових актів проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язковою для всіх юридичних осіб роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи. Тобто, визначення та нарахування суми індексації за певний період належить до дискреційних повноважень відповідача

Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного судочинства завжди є контроль легальності. Перевірка доцільності переступає компетенцію адміністративного суду і виходить за межі завдання адміністративного судочинства.

Отже, під дискреційним повноваженням суд розуміє таке повноваження, яке надає певний ступінь свободи адміністративному органу при прийнятті рішення, тобто, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибрати один з кількох варіантів рішення.

Розрахунок індексації грошового забезпечення є компетенцією відповідача як органу, в якому позивач проходив службу, і який виплачував йому грошове забезпечення. Саме на відповідача за наявності законних підстав покладається обов`язок нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення з визначенням базового місяця.

Таким чином, визначення розміру індексації грошового забезпечення, який підлягає виплаті на користь позивача, належить до компетенції відповідача і суд не має повноважень здійснювати її розрахунок до моменту його проведення відповідачем. Суд наділений лише повноваженнями перевірити правильність такого розрахунку у контексті застосування нормативно-правових приписів, що регулюють спірні правовідносини.

На час розгляду справи судом нарахування та виплата на користь позивача індексації грошового забезпечення не здійснені, а тому відсутні порушені права позивача щодо правильного нарахування на його користь відповідачем індексації грошового забезпечення, які підлягають захисту в судовому порядку.

Так само встановлення базового місяця під час обрахунку індексації є повноваженням роботодавця (відповідача).

Суд апеляційної інстанції наголошує, що вимога про визначення судом конкретного базового місяця, з якого слід обраховувати суми індексації є передчасною, оскільки спрямована на майбутнє, тобто на захист прав позивача, порушення яких станом на момент розгляду і вирішення цієї справи, не відбулося.

Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги докази, наявні в матеріалах справи, доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи нових переконливих доводів, які б були безпідставно залишені без уваги судом першої інстанції.

Порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог апелянта та доводів, викладених у апеляційній скарзі, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Згідно ч.ч. 1-3 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються і підстав для його скасування немає.

Відповідно до ст.139 КАС України, судові витрати новому розподілу не підлягають.

Керуючись ст. 308, ст. 311, ст. 315, ст. 316, ст. 321, ст. 325, ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 13 вересня 2022 року у справі № 460/17567/21 - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя Л. П. Іщук
судді І. М. Обрізко
Т. І. Шинкар