Справа № 520/733/22
Суддя: Чалий І.С.
Дата ухвалення: 2023-02-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2023 р. Справа № 520/733/22
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Чалого І.С.,

Суддів: Бершова Г.Є. , Катунова В.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Міністерства оборони України на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 03.06.2022, головуючий суддя І інстанції: Сагайдак В.В., м. Харків, повний текст складено 03.06.22 по справі № 520/733/22 за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (надалі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом, в якому просить суд визнати протиправною відмову Міністерства оборони України, якою відмовлено ОСОБА_1 в отриманні безоплатної первинної правової допомоги з правових питань; визнати протиправною бездіяльність Міністерства оборони України, яка полягає у ненаданні ОСОБА_1 безоплатної первинної правової допомоги з правових питань порушених у заяві про надання безоплатної первинної правової допомоги датованої 08.11.2021; зобов`язано Міністерство оборони України надати безоплатну первинну правову допомогу з правових питань порушених у заяві про надання безоплатної первинної правової допомоги датованої 08.11.2021 відповідно до вимог ЗУ "Про безоплатну правову допомогу"; зобов`язати Міністерство оборони України відповідно до ст. 382 КАС України подати у 15 денний строк після набрання чинності рішення, звіт про виконання судового рішення.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 03.06.2022 позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано протиправною відмову Міністерства оборони України, якою відмовлено ОСОБА_1 в отриманні безоплатної первинної правової допомоги з правових питань.

Зобов`язано Міністерство оборони України повторно розглянути звернення ОСОБА_1 від 08.11.2021р. про надання безоплатної первинної правової допомоги у порядку, визначеному Законом України "Про безоплатну правову допомогу", з урахуванням висновків суду.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нову постанову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Н обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставин, що мають значення для справи та невірно застосовані норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Вказує, що проаналізувавши зміст заяви позивача про надання первинної правової допомоги, вбачається, що вона, по-перше, стосується подій, документів та законодавства часів Радянського Союзу, тобто інформації, розпорядником якої не є Міністерство оборони України, а по-друге, починаючи з другого пункту, заява має гіпотетичний характер, оскільки з неї неможливо встановити жодних обставин отримання позивачем поранень саме під час проходження ним служби у Радянській армії, крім можливого року його отримання. Крім цього, відповідно до п.3 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про безоплатну правову допомогу", правова допомога - надання правових послуг, спрямованих на забезпечення реалізації прав і свобод людини і громадянина, захисту цих прав і свобод, їх відновлення у разі порушення. Втім, зі змісту заяви позивача, вбачається, що в дійсності остання не стосується інформування позивача про його права та свободи, порядок їх реалізації, захисту цих прав і свобод, їх відновлення у разі порушення, а стосується виключно надання інформації щодо органу державної влади, який теоретично мав би існувати, та інформації щодо теоретичної кваліфікації злочинів (правопорушень), гіпотетично вчинених військовослужбовцем при тих чи інших обставинах за законодавством Союзу Радянських Соціалістичних Республік. Таким чином, запитувана позивачем інформація не відноситься до надання безоплатної первинної правової допомоги у розумінні Закону України "Про безоплатну правову допомогу". Водночас, відповідно до приписів Закону України "Про безоплатну правову допомогу", звернення, що не стосуються надання первинної правової допомоги, розглядаються в порядку, встановленому законодавством про звернення громадян. Міноборони позивачу надана належна та обґрунтована відповідь в межах компетенції Міністерства оборони України.

Позивач письмовий відзив на апеляційну скаргу не надав.

У відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Предметом апеляційного оскарження є судове рішення, яке прийняте судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 звернувся до Міністерства оборони України з заявою від 08.11.2021 у зв`язку з необхідністю оформлення документу про обставини поранення позивача отриманого в період проходження військової служби в районі ведення бойових дій в Демократичній Республіці Афганістан у 1986 році, просив зазначити відповідно до яких норм права орган державної влади України уповноважений оформляти документ про обставини поранення позивача отриманого ним в період проходження військової служби в районі ведення бойових дій в Демократичній Республіці Афганістану 1986р.; який перелік документів необхідно подати позивачу до уповноваженого органу з видачі (оформлення) довідки про обставини поранення позивача отриманого ним в період проходження військової служби в районі ведення бойових дій в Демократичній Республіці Афганістан у 1986р., для отримання вищевказаної довідки; чи була передбачена відповідальність у 1986р. (кримінальна, адміністративна або дисциплінарна) у випадку отримання позивачем поранення (контузії), внаслідок дій противника в районі ведення бойових дій при виконанні ним військового обов`язку; просив також зазначити конкретну кваліфікацію правопорушення (злочину) у випадку наявності відповідальності при вказаних позивачем обставинах; до якої відповідальності притягувався би позивач у випадку отримання ним поранення, контузії або травми у 1986р., якщо поранення, контузія або травма були б наслідком: вчинення позивачем злочину або адміністративного правопорушення; вчинення позивачем (військовослужбовцем) дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння; навмисного заподіяння собі тілесного ушкодження чи іншого шкоди своєму здоров`ю або самогубства; які дії повинен був вчинити командир відповідно до дисциплінарного статут стосовно позивача, у випадку отримання ним поранення, контузії або травми у 1986р., внаслідок: вчинення позивачем злочину або адміністративного правопорушення; вчинення позивачем (військовослужбовцем) дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння; навмисного заподіяння собі тілесного ушкодження чи іншого шкоди

Листом від 07.12.2021 № 298/21-3556 відповідач роз`яснив позивачеві, що порушені у зверненні питання були та/або можуть бути предметом судового розгляду адміністративної справи у порядку позовного провадження, де представництво інтересів позивача здійснюється адвокатом. Відомості, які б свідчили про повноваження вказаного адвоката здійснювати представництво інтересів позивача, у тому числі отримувати правову допомогу в Міноборони та його органах, відсутні. З огляду на викладене, відсутні підстави для надання безоплатної первинної правової допомоги (а.с. 11).

Вважаючи протиправну відмову Міністерства оборони України, якою відмовлено в отриманні безоплатної первинної правової допомоги з правових питань та бездіяльність Міністерства оборони України, яка полягає у ненаданні позивачу безоплатної первинної правової допомоги з правових питань, останній звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Задовольнивши частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що бездіяльність Міністерства оборони України щодо ненадання позивачу правової допомоги з правових питань порушених у заяві про надання безоплатної первинної правової допомоги датованої 08.11.2021 є протиправною. В зв`язку з чим, суд дійшов висновку про наявність у відповідача обов`язку повторно розглянути заяву позивача про надання безоплатної первинної правової допомоги датованої 08.11.2021.

Рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог не підлягає апеляційному перегляду, оскільки жодною із сторін не оскаржується.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про таке.

В силу ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Зміст права на безоплатну правову допомогу, порядок реалізації цього права, підстави та порядок надання безоплатної правової допомоги, державні гарантії щодо надання безоплатної правової допомоги визначені Законом України "Про безоплатну правову допомогу" від 02.06.2011 №3460-VI.

Статтею 3 Закону України "Про безоплатну правову допомогу" встановлено, що право на безоплатну правову допомогу - гарантована Конституцією України можливість громадянина України, іноземця, особи без громадянства, у тому числі біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту, отримати в повному обсязі безоплатну первинну правову допомогу, а також можливість певної категорії осіб отримати безоплатну вторинну правову допомогу у випадках, передбачених цим Законом.

Положеннями статті 7 Закону України "Про безоплатну правову допомогу" передбачено, що безоплатна первинна правова допомога - вид державної гарантії, що полягає в інформуванні особи про її права і свободи, порядок їх реалізації, відновлення у випадку їх порушення та порядок оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Безоплатна первинна правова допомога включає такі види правових послуг: 1) надання правової інформації; 2) надання консультацій і роз`яснень з правових питань; 3) складення заяв, скарг та інших документів правового характеру (крім документів процесуального характеру); 4) надання допомоги в забезпеченні доступу особи до вторинної правової допомоги та медіації.

Частиною 1 статті 8 Закону України "Про безоплатну правову допомогу" встановлено, що право на безоплатну первинну правову допомогу згідно з Конституцією України та цим Законом мають усі особи, які перебувають під юрисдикцією України.

Згідно з частиною 1 статті 9 Закону України "Про безоплатну правову допомогу" суб`єктами надання безоплатної первинної правової допомоги в Україні є: 1) органи виконавчої влади; 2) органи місцевого самоврядування; 3) фізичні та юридичні особи приватного права; 4) спеціалізовані установи; 5) центри з надання безоплатної вторинної правової допомоги.

Порядок розгляду звернень про надання безоплатної первинної правової допомоги визначений статтею 10 Закону України "Про безоплатну правову допомогу", згідно з частиною першою якої звернення про надання одного з видів правових послуг, передбачених частиною другою статті 7 цього Закону, надсилаються або подаються особами, які досягли повноліття, безпосередньо до центральних та місцевих органів виконавчої влади, територіальних органів центральних органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх компетенції.

Органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування у разі письмового звернення осіб про надання будь-якого з видів правових послуг, передбачених частиною другою статті 7 цього Закону, з питань, що віднесені до їх повноважень, зобов`язані надати такі послуги протягом 30 календарних днів з дня надходження звернення (частина 4 статті 10 Закону України "Про безоплатну правову допомогу").

Відповідно до частини 5 статті 10 Закону України "Про безоплатну правову допомогу" якщо у зверненні особи міститься лише прохання про надання відповідної правової інформації, така правова допомога надається не пізніше п`ятнадцятиденного терміну з дня отримання звернення.

Згідно з частиною 1 статті 10 Закону України "Про безоплатну правову допомогу" якщо питання, порушені у зверненні, не належать до компетенції органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування, до якого надійшло звернення особи, такий орган протягом п`яти календарних днів повинен надіслати це звернення до відповідного органу та повідомити про це особу, яка подала звернення.

За наведених норм Закону України "Про безоплатну правову допомогу", мета безоплатної первинної правової допомоги полягає в інформуванні особи про її індивідуальні права і свободи, порядок їх реалізації, відновлення у випадку їх порушення та порядок оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Звернення про надання одного з видів правових послуг, передбачених частиною 2 статті 7 вказаного Закону, має бути пов`язано із забезпеченням реалізації індивідуально виражених прав і свобод людини і громадянина, захисту цих прав і свобод, їх відновлення у разі порушення.

Системно аналізуючи вказані норми права, колегія суддів дійшла висновку, що для розгляду звернення позивача про надання первинної правової допомоги необхідно встановити, чи належить відповідач до суб`єктів надання правової допомоги, а саме органів виконавчої влади.

Положенням про Міністерство оборони України, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2014 року №671, визначено, що Міністерство оборони України (Міноборони) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України. Міноборони є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує державну політику з питань національної безпеки у воєнній сфері, сферах оборони і військового будівництва у мирний час та особливий період. Міноборони є центральним органом виконавчої влади та військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили та Держспецтрансслужба. Міноборони є уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі державної авіації.

Також судом встановлено, що на офіційному вебсайті Міністерства оборони України розміщена інформація, про те, що Міністерство оборони України як суб`єкт надання безоплатної первинної правової допомоги, в межах своєї компетенції, надає такі види правових послуг: надання правової інформації; надання консультацій і роз`яснень з правових питань; складення заяв, скарг та інших документів правового характеру (крім документів процесуального характеру); надання допомоги в забезпеченні доступу особи до вторинної правової допомоги та медіації.

З огляду на що, колегія суддів дійшла висновку про те, що належним суб`єктом розгляду заяви позивача про надання безоплатної первинної правової допомоги є саме Міністерство оборони України.

Матеріалами справи встановлено, що позивач, звертаючись до Міністерства оборони України, просив суб`єкта владних повноважень надати правову інформацію.

Листом від 07.12.2021не надано чіткої відповіді на поставлені позивачем у зверненні від 08.11.2021 питання, не зазначено, що питання, порушені у зверненні, не належать до його компетенції. Звернення не передавалося до іншого органу.

Відсутність чіткої відповіді на поставлене у зверненні про надання безоплатної первинної правової допомоги відповідно до Закону України "Про безоплатну правову допомогу" питання, не зважаючи на надсилання позивачу листа, свідчить про те, що відповідач не надав правової допомоги з правових питань поставлених у зверненні.

Вказаний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка викладена у постанові від 23.06.2021 по справі №420/2752/20.

Отже, відповідач самоусунувся від обов`язку надати повну та достовірну інформацію на порушені в заяві питання.

Доводи апеляційної скарги про те, що запитувана позивачем інформація не відноситься до безоплатної первинної правової допомоги у розумінні Закону України "Про безоплатну правову допомогу" колегія суддів також не приймає, оскільки зі змісту звернення позивача встановлено, що воно стосується надання відповідачем правової інформації та роз`яснень з правових питань, що підпадає під дію вказаного Закону.

Відповідно ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Як протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень слід розуміти зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.

З огляду на наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності протиправної бездіяльності відповідача щодо ненадання позивачу правової допомоги з правових питань порушених у заяві про надання безоплатної первинної правової допомоги датованої 08.11.2021.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок (тягар) доказування в спорі покладається на відповідача - орган публічної влади, який повинен надати докази, що свідчать про правомірність його дій, законність прийнятих рішень.

Відповідачем жодних доказів на підтвердження правомірності власних дій (рішення), які є предметом оскарження, надано не було.

Апеляційна скарга не містить доводів на підтвердження правомірності дій суб`єкта владних повноважень.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про те, що рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині є законним та обґрунтованим і не підлягає скасуванню, оскільки суд, всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, повно і всебічно з`ясовані обставини в адміністративній справі з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, а доводи апеляційної скарги їх не спростовують з наведених вище підстав.

При цьому, з урахуванням положень ст. 308 КАС України, рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог не підлягає апеляційному перегляду, оскільки позивачем не оскаржено, а апеляційна скарга відповідача відповідних доводів в цій частині не містить.

Колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (№ 65518/01; пункт 89), Проніна проти України (№ 63566/00; пункт 23) та Серявін та інші проти України (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorijav.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Згідно зі ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 5 ст. 328 КАС України не підлягають касаційному оскарженню: 1) рішення, ухвали суду першої інстанції та постанови, ухвали суду апеляційної інстанції у справах, рішення у яких підлягають перегляду в апеляційному порядку Верховним Судом; 2) судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Враховуючи те, що справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження, рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

З огляду на результат апеляційного розгляду та відсутність документально підтверджених судових витрат, понесених учасниками справи у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Міністерства оборони України залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 03.06.2022 по справі № 520/733/22 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя І.С. Чалий
Судді Г.Є. Бершов В.В. Катунов