Справа № 640/24831/21
Суддя: Аліменко Володимир Олександрович
Дата ухвалення: 2023-02-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2023 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача Аліменка В.О.,

суддів Бєлової Л.В., Кучми А.Ю.

за участю секретаря Мельник К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 жовтня 2022 року у справі за адміністративним позовом Громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у місті Києві та Київській області про визнання протиправними та скасування рішень,

В С Т А Н О В И Л А:

Громадянин Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України, Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у місті Києві та Київській області (далі по тексту - відповідач), в якому просив суд;

- визнати протиправними та скасувати висновки Державної міграційної служби України та Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у місті Києві та Київській області, які стали підставою для прийняття рішень про скасування дозволу на імміграцію в Україну та посвідки на постійне проживання відносно позивача,

- визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 16 серпня 2021 року № 191 про скасування дозволу на імміграцію в Україну та рішення від 16 серпня 2021 року № 7965/191/1 про скасування посвідки на постійне проживання.

В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що не вчиняв жодних протиправних дій на території України з метою створення загрози національній безпеці України, громадському порядку в Україні, а також жодним чином не порушував прав і законних інтересів громадян України і тому вважає, що законних підстав для скасування дозволу на імміграцію в Україну та вилучення посвідки на постійне проживання в Україні немає.

Крім того, позивачем було подано до Окружного адміністративного суду міста Києва заяву про уточнення позовних вимог (Вх.03-14/58091/22) в якій позивач просив:

Визнати протиправним та скасувати висновок Державної міграційної служби України та Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, який став підставою для прийняття рішень про скасування дозволу на імміграцію в Україну та посвідки на постійне проживання відносно позивача.

Визнати незаконним та скасувати рішення Центрального міжрегіонального управління державної міграційної служби у м. Києві та Київської області № 191 від 16 серпня 2021 року про скасування дозволу на імміграцію в Україну та рішення №7965/191/1 від 16 серпня 2021 року про скасування посвідки на постійне проживання № НОМЕР_1 .

Зобов`язати Центральне міжрегіональне управління державної міграційної служби у м. Києві та Київській області виключити з бази даних БД 1-3, «знаходиться на обліку БД 1-3 «Викрадені, загублені та втрачені документи» інформацію про вилучення посвідки № 90005177 від 27 лютого 2019 року, виданої на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та повернути її позивачеві.

Також, позивачем було подано до Окружного адміністративного суду міста Києва заяву про уточнення позовних вимог (Вх.03-14/63545/22) в якій позивач просив:

Визнати протиправними дії Державної міграційної служби України та Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області щодо складання висновку про скасування дозволу на імміграцію в Україну та посвідки на постійне проживання відносно позивача.

Визнати протиправними та скасувати: рішення Центрального міжрегіонального управління державної міграційної служби у м. Києві та Київської області № 191 від 16 серпня 2021 року про скасування дозволу на імміграцію в Україну та рішення №7965/191/1 від 16 серпня 2021 року про скасування посвідки на постійне проживання № НОМЕР_1 від 27 лютого 2019 року, виданої на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Зобов`язати Центральне міжрегіональне управління державної міграційної служби у м. Києві та Київській області виключити з бази даних БД 1-3, «знаходиться на обліку БД 1-3 «Викрадені, загублені та втрачені документи» інформацію про вилучення посвідки № 90005177 від 27 лютого 2019 року, виданої на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та зобов`язати відповідачів видати нову посвідку на постійне проживання в Україні громадянину Сирійської Арабської Республіки, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , замість знищеної.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 жовтня 2022 року відмовлено у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Не погоджуючись з таким рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Відповідно до ч.1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, повно та всебічно дослідивши обставини справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 є громадянином Сирійської Арабської Республіки. 26 вересня 2013 року Головним управлінням Державної міграційної служби України в місті Києві видано дозвіл на імміграцію в Україну №129155, на підставі якого видано посвідки на постійне проживання в Україні від 31 жовтня 2013 року серії НОМЕР_2 та від 27 лютого 2019 року № 900005177.

02.06.2021 року до Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області надійшло подання Головного управління Національної поліції в Київській області № 780/109/03/16-2021 про розгляд питання щодо скасування дозволу на імміграцію в Україну, посвідки на постійне проживання громадянину Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 .

За результатами розгляду подання посадовими особами Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області сформовано висновок, де вважається за доцільне скасувати рішення про надання дозволу на імміграцію в Україну від 26 вересня 2013 року № 129155 та вважати недійсними та такими, що підлягають вилученню, посвідки на постійне проживання в Україні від 31 жовтня 2013 року серії НОМЕР_2 та від 27 лютого 2019 року № 900005177.

Рішенням Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у місті Києві та Київській області від 16 серпня 2021 року № 191 скасовано дозвіл на імміграцію в Україну від 26 вересня 2013 року № 129155 на підставі пунктів 3 та 5 частини першої статті 12 Закону України «Про імміграцію».

Крім того, рішенням Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у місті Києві та Київській області від 16 серпня 2021 року № 7965/191/1 скасовано посвідку на проживання в Україні від 27 лютого 2019 року № 900005177 на підставі підпункту 1 пункту 64 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною, знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2018 року № 321.

Вважаючи висновки та рішення про скасування дозволу на імміграцію та визнання недійсними посвідок на проживання протиправними, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач, приймаючи спірні рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну та визнання недійсними посвідок на проживання, діяв в межах відповідних приписів чинного законодавства, водночас, позивач не спростував доводів відповідача про те, що його дії (систематичне порушення законодавства України та неодноразове притягнення до адміністративної відповідальності) становлять загрозу громадському порядку в Україні.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, висновкам суду першої інстанції та доводам апелянта, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до вимог ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок скасування дозволу на імміграцію, виїзд і видворення за межі України врегульовані Законом України «Про імміграцію» (далі Закон -№ 2491-III) та Законом України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" від 22.09.2011 № 3773- VI (далі по тексту - Закон № 3773-VI).

Статтею 3 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" визначено, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Згідно ст. 24 Конституції України, громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Статтею 26 Конституції України передбачено, що іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Відповідно до вимог ст. 1 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" іноземець - особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав.

Іноземці та особи без громадянства, які постійно проживають в Україні, - іноземці та особи без громадянства, які отримали посвідку на постійне проживання, якщо інше не встановлено законом.

Згідно ст. 1 Закону України "Про імміграцію" імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання;

іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання; дозвіл на імміграцію - рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Статтею 6 Закону України "Про імміграцію" зокрема передбачено, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції, організовує роботу з прийняття рішень про надання дозволу на імміграцію, про відмову у наданні дозволу на імміграцію, про скасування дозволу на імміграцію та видання копій цих рішень особам, яких вони стосуються.

Згідно Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 серпня 2014 року № 360, Державна міграційна служба України є центральним органом виконавчої влади, основним завданням якої є реалізація державної політики у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, та яка здійснює свої повноваження безпосередньо і через утворені в установленому порядку територіальні органи та територіальні підрозділи, у тому числі міжрегіональні.

Відповідно до вимог ст. 12 Закону України «Про імміграцію» дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо:

1) з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність;

2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили;

3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні;

4) це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України;

5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства;

6) в інших випадках, передбачених законами України.

Згідно із пп.1 п.64, п.65, п.67 «Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 року №321, посвідка скасовується територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС, який її видав, у разі скасування дозволу на імміграцію в Україну відповідно до статті 12 Закону України «Про імміграцію».

Частиною 1 ст. 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» передбачені підстави для заборони в`їзду в України іноземцю або особі без громадянства, одними з яких є заборона в інтересах забезпечення національної безпеки України або охорони громадського порядку, або боротьби з організованою злочинністю, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Центрального міжрегіонального управлінням державної міграційної служби у м. Києві та Київської області № 191 від 16 серпня 2021 року на підставі висновку Державної міграційної служби України та відповідно до положень пунктів 3 та 5 частини першої ст.12 Закону України «Про імміграцію» громадянину Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 скасовано дозвіл на імміграцію в Україну, (виданий 26 вересня 2013 року).

Крім того, 16 серпня 2021 року прийнято Рішення № 7965/191/1 про скасування посвідки № 900005177 від 27.02.2019 року на постійне проживання в Україні згідно вимог підпункту 1 пункту 64 Порядку оформлення, видачі обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 р. №321.

Зазначені рішення були оскаржені позивачем до Окружного адміністративного суду м. Києва.

У подальшому, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України з 24 лютого 2022 року Указом Президента України в Україні було введено воєнний стан та 01 березня 2022 року позивач разом із сім`єю, яка складається з дружини та двох малолітніх дітей, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ІНФОРМАЦІЯ_3 , вимушений був виїхати за межі території України.

01 березня 2022 року під час перетину державного кордону разом із своєю сім`єю у громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 було вилучено посвідку на постійне проживання № НОМЕР_3 , видану 27 лютого 2019 року, (підстава вилучення: наявна в базі даних інформація, «знаходиться на обліку БД 1-3 «Викрадення, загублені та втрачені Документи» згідно джерела інформації: Державна міграційна служба України ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області.

Вказані обставини стали перешкодою для повернення громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 разом із сім`єю в Україну, у зв`язку з чим, представником позивача було подано до Окружного адміністративного суду м. Києва уточнення до позовної заяви в частині виключення інформації з бази даних про вилучення посвідки та повернути її позивачеві.

Приймаючи рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну та посвідки на постійне проживання відносно позивача Державна міграційна служба України та Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби України у місті Києві та Київській області, зазначили, що позивачем неодноразово порушувалося митне законодавство та тричі Правила дорожнього руху України, що становить загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні.

Суд першої інстанції приймаючи рішення про відмову у задоволенні позову також зазначив, що дії позивача становлять загрозу громадському порядку в Україні, оскільки, позивач неодноразово вчиняв адміністративні правопорушення, а саме - здійснив перевищення швидкості руху та порушив правила користування ременем безпеки.

Як вбачається з матеріалів справи, 11 травня 2019 року працівниками поліції управління патрульної поліції у місті Києві було складено адміністративний протокол відносно позивача за частиною першою статті 122 Кодексу України про адміністративній правопорушення, керуючи автомобілем Toyota Prado, державний номер НОМЕР_4 , здійснив перевищення швидкості руху.

23 лютого 2021 року працівниками поліції управління патрульної поліції у місті Києві було складено адміністративний протокол відносно позивача за частиною першою статті 122 Кодексу України про адміністративній правопорушення, керуючи автомобілем Toyota Prado, державний номер НОМЕР_4 , здійснив перевищення швидкості руху по смузі для маршрутних засобів.

04 червня 2021 року працівниками поліції управління патрульної поліції у місті Києві було складено адміністративний протокол відносно позивача за частиною п`ятою статті 125 Кодексу України про адміністративній правопорушення, керуючи автомобілем Toyota Prado, державний номер НОМЕР_4 , порушив правила користування ременем безпеки.

Колегія суддів звертає увагу, порушення правил дорожнього руху зазвичай карається штрафом, і поліція виписує протокол, у зв`язку з чим на громадян, які вчинили адміністративне правопорушення накладається грошове стягнення, тобто, основним адміністративним стягненням є штраф. Однак є порушення незначні й в адміністративному кодексі передбачається усне попередження водієві.

В свою чергу слід зазначити, що вищевказані адміністративні правопорушення вчинені позивачем не становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні, вони не є систематичними та не є триваючими, оскільки, систематичність це вчинення трьох і більше правопорушень, за які було притягнуто до адміністративної відповідальності, в свою чергу триваюче правопорушення - це проступок, пов`язаний з тривалим, неперервним невиконанням обов`язків, передбачених законом. Тобто, триваючі правопорушення характеризуються тим, що особа, яка вчинила якісь певні дії чи бездіяльність, перебуває надалі у стані безперервного продовження цих дій (бездіяльності). Ці дії безперервно порушують закон протягом якогось часу. Водночас, у даному випадку позивач порушив правила дорожнього руху, та за вказані адміністративні правопорушення сплатив штраф.

Також, колегія суддів звертає увагу, що відповідно до вимог ст. 39 Кодексу України про адміністративній правопорушення, якщо особа, піддана адміністративному стягненню, протягом року з дня закінчення виконання стягнення не вчинила нового адміністративного правопорушення, то ця особа вважається такою, що не була піддана адміністративному стягненню.

З матеріалів справи вбачається, що за весь час проживання громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 в Україні (з 2013 року) на нього було складено три протоколи за порушення правил дорожнього руху, а саме - 11.05.2019 за перевищення швидкості, 23.02.2021 - за перевищення швидкості та 04.06.2021 року - порушив правила користування ременем безпеки, вказані правопорушення позивач визнав та своєчасно сплатив штраф, а також пояснив, що у нього не було умислу порушувати громадський порядок

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції щодо наявності обгрунтованих підстав для прийняття рішення про позбавлення громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 права на проживання в Україні через систематичні адміністративні правопорушення є не обґрунтованими та спростовуються матеріалами справи.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що підставою прийняття оскаржуваних рішень стало подання Головного управління Національної поліції в Київській області від 02 червня 2021 року № 780/109/03/16-2021 про скасування дозволу на імміграцію в Україну та посвідки на постійне проживання, де містилася інформація про звернення Народної депутатки України ОСОБА_2 , щодо вжиття відносно позивача заходів, оскільки він організував в Україні бізнес на українських диких птахах за підробленими документами.

В свою чергу, колегія суддів звертає увагу, що згідно наявної в матеріалах справи виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, громадянин Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 є суб`єктом підприємницької діяльності, одним із видів господарської діяльності є розведення та оптова торгівля живими тваринами.

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції встановлено, що позивач сплачує в Україні податки та не вчиняв дій, спрямованих на переміщення товарів через митний кордон України з приховуванням від митного контролю шляхом надання підроблених документів, оскільки проходив процедуру оформлення товару через митний контроль з дотриманням встановленого національним законодавством порядку та наданням необхідних дозвільних документів.

Колегія суддів звертає увагу, що громадянин країни, якого стосується рішення про скасування дозволу на імміграцію, повинен мати у своєму розпорядженні ефективний засіб юридичного захисту, що дає йому змогу брати участь у провадженні під час розгляду його справи у компетентному судовому або адміністративному органі влади або в компетентному органі, члени якого є безсторонніми і які користуються гарантіями незалежності. Право бути почутим є ключовим принципом належного управління в демократичній державі. У тих випадках, коли існує прямий або несприятливий вплив на права чи інтереси будь-якої особи, її потрібно своєчасно та належно проінформувати про це, для того, щоб вона мала можливість підготувати відповідні звернення. Такі звернення можна підготувати письмово або висловити усно на слуханнях або зустрічах. У будь-якому разі такі звернення можуть містити документальні докази, висновки та/або заяви. Важливо, щоб особи мали достатньо часу для надсилання звернень до ухвалення рішення суб`єктом владних повноважень.

Верховний суд неодноразово звертав увагу на те, що перевірка адміністративними судами дотримання суб`єктами владних повноважень права особи «бути почутою» є обов`язковою, що безпосередньо закріплено в п. 9 ч. 2 ст. 2 КАС України, за яким у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення.

Таким чином, функція територіальних органів, які розглядають питання про скасування дозволу на імміграцію, реалізується шляхом всебічної перевірки на підставі відповідного подання, а також запрошення для подання пояснень емігрантів, стосовно яких розглядається питання.

Водночас, відповідачами не надано будь-яких доказів запрошення позивача для надання пояснень до моменту прийняття спірного рішення, у зв`язку з чим було порушено право позивача «бути почутим», що свідчить про порушення вимог статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка також зазначає, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Відсутність доказів надсилання (або вручення) іноземцю або особі без громадянства запрошення про надання пояснень та відповідних документів свідчить про невиконання територіальними органами і підрозділами ДМС України всіх дій, спрямованих на повне та всебічне вивчення та оцінку всіх документів та матеріалів, які можуть бути доказом наявності або відсутності підстав для скасування дозволу на імміграцію.

Законом України «Про імміграцію» встановлений вичерпний перелік підстав для скасування дозволу на імміграцію в Україну зі змісту якого вбачається, що підставами для скасування дозволу на імміграцію можуть бути лише винні дії іммігранта.

При винесенні рішень про скасування дозволу на імміграцію на підставі подання, листів або повідомлень органів СБУ або органів Національної поліції, територіальні органи ДМС України повинні звертати увагу на зміст та враховувати наявність у позивача родини: дружини, яка є громадянкою України, та малолітніх дітей - громадян України, з метою дотримання положень статей 9, 26 Конституції України, норм Закону України «Про охорону дитинства» та статті 17 Закону України «Про виконання рішень та 8 застосування практики Європейського суду з прав людини», які не допускають протиправного втручання в сімейне життя та розлучення дітей з батьками (коли такого не потребують інтереси дитини).

Використання відомостей, отриманих від інших державних органів (наприклад, викладені в довідках СБУ) повинні відповідати вимогам законодавства. Водночас, слід врахувати обмежені можливості щодо розкриття змісту такої інформації в повному обсязі, джерел її походження.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Відповідно до законодавчих норм, ДМС України має право приймати відповідні рішення на підставі обґрунтованого подання компетентного органу.

Подання компетентного органу має бути обґрунтованим та підтверджуватися доказами, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин, про які зазначено у поданні.

Оскільки інформація про притягнення особи до відповідальності часто використовується підрозділами ДМС України при прийнятті рішень, слід мати на увазі, що відповідно до статті 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Висновок щодо обов`язковості доведення вини є ключовим під час розгляду справ, в яких предметом оскарження є рішення органу ДМС України про скасування дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства. Тобто, підставами для скасування дозволу на імміграцію можуть бути лише винні дії іммігранта. Тільки у разі підтвердження належними та допустимими доказами інформації про притягнення до кримінальної відповідальності, дозвіл на імміграцію може бути скасовано.

Колегія суддів звертає увагу, що матеріали справи не містять доказів протиправних дій позивача, які б призвели до конкретних порушень прав громадян України та завдали б шкоди Державі Україна.

В свою чергу слід зазначити, що суб`єкту владних повноважень слід дотримуватись принципу пропорційності, і недопущення настання несприятливих наслідків для іноземця або особи без громадянства, яких може бути протиправно зобов`язано покинули Україну та розлучитись зі своєю родиною. Згідно профільного законодавства, територіальні органи ДМС України повинні вивчати реальні обставини, які можуть потягти за собою скасування дозволу на імміграцію, зокрема: наявність у позивача дітей, які народились в Україні і які знаходяться на його утриманні та потребують його допомоги, право на набуття громадянства України, тривалість терміну перебування дітей в Україні, їх соціальні зв`язки, можливі негативні наслідки у разі розлучення дітей з батьком.

Не врахування наявності у іноземця або особи без громадянства малолітньої дитини, порушення законного права дитини на проживання разом з батьками є недотриманням Конвенції про права дитини, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, висновками Європейського суду з прав людини.

Отже, скасування дозволу на імміграцію має відбуватися за умови дотримання принципу пропорційності, необхідного балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), що призводить до настання несприятливих наслідків для іноземців та осіб без громадянства при відсутності будь-якої вини з їх боку.

Не з`ясування органами ДМС України, а в подальшому і національними судами, суттєвих обставин життя іммігрантів, їх родинних та соціальних зв`язків призводить до порушення прав таких осіб, оскільки вони мають передбачені законом підстави на отримання дозволу на імміграцію, необхідно зважати на право іноземця або особи без громадянства на повагу до сімейного життя, яке гарантується положеннями статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У рішенні Європейського суду з прав людини по справі ''Тетяна Жданок проти Латвії" (caseofZdanokav. Latvia) встановлено, що "для того, щоб гарантувати стабільність та ефективність демократичної системи, від держави може вимагатись вжиття специфічних заходів. У той же час, демократія є поняттям, заснованим на компромісі, що вимагає різних поступок з боку окремих осіб, які повинні інколи бути готові обмежити деякі із своїх свобод так, щоб забезпечити більшу стабільність держави у цілому. Однак, щоразу, коли держава має намір послатись на принцип "демократії, здатної себе захистити" для виправдання свого втручання у права людини, вона повинна уважно оцінити обсяг і наслідки такого заходу, а також те, чи дотриманий баланс між вимогами захисту демократичного суспільства, з одного боку, та захисту прав людини - з іншого" (рішення Великої палати, 2006 р.).

Європейський суд з прав людини в пункті 43 рішення у справі «Курочкіи проти України» (Kurochkin v. Ukraine) від 20 травня 2010 року (заява № 42276/08) зазначив, що втручання у право на повагу до сімейного життя становить порушення статті 8, якщо воно здійснюється не «згідно із законом», не має однієї або кількох законних цілей, зазначених у пункті 2 статті 8, а також не є «необхідним у демократичному суспільстві» для досягнення такої цілі чи цілей (див. рішення від 7 серпня 1996 р. у справі «Йогансен проти Норвегії» (Johansen v. Norway), Reports 1996-Ш. с. 1001- 1002, п. 52). Під необхідністю втручання мається на увазі, що воно відповідає нагальній соціальній потребі, і, зокрема, є пропорційним до поставленої законної мети (див., наприклад, згадане вище рішення у справі «Кутцнер проти Німеччини», п. 60, та рішення від 18 грудня 2008 р. у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 47). Отже, першою умовою виправданості втручання у права, гарантовані статтями 8-10 Конвенції є те, що воно має бути передбачене законом.

Отже, скасування дозволу на імміграцію в Україну та посвідки на постійне проживання тягне за собою негативні наслідки для позивача, якими є вилучення посвідки на постійне проживання, оскільки на утримані позивача знаходяться малолітні діти, які є громадянами України на підставі ч. З ст. 8 Закону України "Про громадянство України". Відповідно, вимушений виїзд з території України порушує також права дітей, які народилися в Україні та є її громадянами.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. З Конвенції про права дитини Генеральної Асамблеї ООН від 20.11.89 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України N 789-ХІІ від 27.02.91 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Охорону дитинства в Україні як стратегічний, загальнонаціональний пріоритет, з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров`я, освіту, соціальний захист та всебічний розвиток, визначено Законом України "Про охорону дитинства", відповідно до ст. ст. 8, 11, 14, 19 якого, кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного із них та на піклування батьків. Діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за випадком, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Кожна дитина має право на рівень життя, достойний для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Кожна дитина має право на освіту. Держава гарантує доступність і безоплатність дошкільної, повної загальної середньої, професійно-технічної, вищої освіти в державних і комунальних навчальних закладах; надання державних стипендій та пільг учням і студентам цих закладів у порядку, встановленому законодавством України.

Європейський суд з прав людини неодноразово звертав увагу держав на дотримання принципу «належного урядування».

Так, у рішенні суду «Рисовський проти України» Європейський суд зазначив, що принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

Статтею 3 Конституції України передбачено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Згідно ч. 2 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 21.06.1988 по справі "Боррехаб проти Нідерландів", яке в силу положень частини першої статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" висвітлив правову позицію щодо захисту права на "сімейне життя" у випадку депортації іноземця з території держави-учасниці Конвенції. Так, позиція Суду ґрунтувалася на тому, що відмова у видачі особі нової посвідки на проживання і подальша депортація із країни призведуть до розриву сімейних зав`язків між батьком та його неповнолітньою донькою. У наведеній справі, Суд прийшов до висновку, що в такому випадку має місце порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року №ETS N005 (право на повагу до приватного і сімейного життя).

Відповідно до рішень Європейського суду з прав людини у справі ''Боррехаб проти . Нідерландів" від 21.06.1988 та у справі "Каплан та інші проти Норвегії" від 24.07.2014, роз`єднання сім`ї без доведення таким заходом втручання досягнення мети - захисту, національної, громадської безпеки, запобігання правопорушень чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб, навіть за умови дотримання вимоги законодавства, не відповідає вимогам частини другої етапі 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Рішення про скасування посвідки на тимчасове проживання також повинно відповідати вимогам Порядку оформлення, виготовлення і видачі посвідки на тимчасове проживання та посвідки на тимчасове проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 березня 2012 № 251 (далі - Порядок № 251).

Такі підстави, як скасування посвідки на тимчасове проживання та її подальше вилучення і знищення, з огляду на наявність в діях іноземця або особи без громадянства загрози національній безпеці, громадському порядку, здоров`ю, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, що проживають в Україні, треба доводити належними та допустимими доказами з метою підтвердження порушення позивачем норм чинного законодавства за період дії його посвідки на проживання в Україні. Якщо органом ДМС України не доведено вищевикладеного, то відсутні підстави для скасування посвідки на тимчасове проживання в розумінні пункту 19 Порядку № 251.

Національне законодавство вказує, що суб`єкту владних повноважень потрібно уважно вивчати зміст доказів, а також, потрібно перевіряти інформацію надану ДПС України, перевіряти зміст листів Національної поліції України, органів СБУ, які містять інформацію відносно іноземця або особи без громадянства.

Такі листи не завжди містять інформацію про притягнення до адміністративної відповідальності осіб і не можуть свідчити про їх винну поведінку, так як і показання свідків чи характеристика, яка надається керівником у місці роботи чи навчання відносно відповідного іноземця або особи без громадянства.

З огляду на викладене, якщо органом ДМС України не досліджено усіх обставин справи у сукупності та зроблено необ`єктивний висновок, внаслідок чого прийнято необгрунтоване рішення про скасування посвідки на тимчасове проживання, таке рішення є протиправним, порушує права іноземних громадян або осіб без громадянства і може бути скасовано в судовому порядку.

Відповідно до вимог ч. 1 та ч. 2 ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, і ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Отже, саме відповідач, як суб`єкт владних повноважень, повинен під час судового розгляду даного спору надати суду всі наявні у нього докази існування тих обставин, якими він обґрунтував спірні рішення відносно позивача.

Колегія суддів вважає, що покладений в основу спірних рішень висновок відповідача про те, що дії позивача загрожують національній безпеці України та громадському порядку, не знайшов свого підтвердження в ході розгляду судом даного спору, оскільки на підтвердження існування обставин та фактів, з якими відповідач пов`язує такий висновок, не надано суду жодного доказу.

Таким чином, з огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що спірні рішення відповідача є необґрунтованими, а тому позовні вимоги про визнання протиправними та скасування цих рішень підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень суди перевіряють чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до вимог п. 64 Порядку №321 (Порядок оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання) посвідка скасовується територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС, який її видав, у разі:

1) скасування дозволу на імміграцію в Україну відповідно до статті 12 Закону України "Про імміграцію";

2) отримання даних з баз даних Реєстру, відповідних автоматизованих інформаційних і довідкових систем, реєстрів та баз інших державних органів або інформації від Національної поліції, СБУ, іншого державного органу, який у межах наданих йому повноважень забезпечує дотримання вимог законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, інформації про те, що посвідку видано на підставі неправдивих відомостей, підроблених чи недійсних документів;

3) в інших випадках, передбачених законом.

Згідно п. 67 Порядку №321 (Порядок оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання) територіальний орган/територіальний підрозділ ДМС протягом п`яти робочих днів з дня прийняття рішення про скасування посвідки інформує про це ДМС та Адміністрацію Держприкордонслужби.

Пунктом 8 Інструкції про порядок прийняття Державною міграційною службою України та її територіальними органами рішень про заборону в`їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства передбачено, що ДМС або її територіальний орган, який готував рішення про заборону в`їзду в Україну особі, у триденний строк надсилає засвідчену копію такого рішення разом з дорученням щодо заборони в`їзду в Україну особі до Головного центру обробки спеціальної інформації Держприкордонслужби України.

Таким чином, прийняття спірних рішень вимагало направлення відповідачем до Держприкордонслужби відповідної інформації про прийняття відносно позивача спірних рішень, що, в свою чергу, впливає на право позивача на в`їзд та виїзд з території України.

З огляду на викладене, колегія суддів з метою захисту прав та інтересів позивача вважає за необхідне зобов`язати ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області виключити з бази даних БД 1-3, «знаходиться на обліку БД 1-3 «Викрадені, загублені та втрачені документи» інформацію про вилучення посвідки № 90005177 від 27 лютого 2019 року, виданої на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та повернути її позивачеві.

Колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції при вирішенні даної справи невірно застосував норми матеріального та процесуального права, що регулюють спірні правовідносини, у зв`язку з чим прийняв незаконне та необґрунтоване рішення.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Частиною 1 ст. 317 КАС України передбачено, що підставами для скасування рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Згідно п. 4 ч. 3 ст. 317 КАС України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення суду, якщо: суд прийняв рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, які не були залучені до участі у справі.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню внаслідок неповного з`ясування всіх обставин, що мають значення для справи, з прийнятим по справі нової постанови про задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 242, 308, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 жовтня 2022 року скасувати, та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Визнати протиправним та скасувати висновок Державної міграційної служби України та Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, який став підставою для прийняття рішень про скасування дозволу на імміграцію в Україну та посвідки на постійне проживання відносно позивача.

Визнати протиправним та скасувати рішення Центрального міжрегіонального управління державної міграційної служби у м. Києві та Київської області № 191 від 16 серпня 2021 року про скасування дозволу на імміграцію в Україну та рішення №7965/191/1 від 16 серпня 2021 року про скасування посвідки на постійне проживання № НОМЕР_1 .

Зобов`язати Центральне міжрегіональне управління державної міграційної служби у м. Києві та Київській області виключити з бази даних БД 1-3, «знаходиться на обліку БД 1-3 «Викрадені, загублені та втрачені документи» інформацію про вилучення посвідки № 90005177 від 27 лютого 2019 року, виданої на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та повернути її позивачеві.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття. Касаційна скарга на рішення суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Суддя-доповідач В.О. Аліменко

Судді Л.В. Бєлова

А.Ю. Кучма

Повний текст постанови складено «20» лютого 2023 року.