Справа № 161/956/23
Суддя: Рудська С. М.
Дата ухвалення: 2023-02-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 161/956/23
Провадження № 2-а/161/75/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 лютого 2023 року Луцький міськрайонний суд Волинської області у складі: головуючого судді Рудської С.М., розглянувши у спрощеному позовному провадженні в залі суду в місті Луцьку справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції у Волинській області Департаменту патрульної поліції про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення, -

В С Т А Н О В И В:

18.01.2023 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою на обґрунтування якої зазначив, що 12.01.2023 року близько 11:00, він знаходився поруч із транспортним засобом RENAULТ Megane, н.з. НОМЕР_1 , який був припаркований у м. Луцьк по вул. Єршова, 2-А. В цей час до нього підійшли працівники поліції, які повідомили про порушення ним вимог дорожнього знаку «3.34 Зупинка заборонена». Однак, із інкримінованим правопорушенням він категорично не погодився, оскільки вказаним автомобілем він не керував до моменту його зупинки, а також такий йому не належить взагалі. Незважаючи на це, щодо нього було винесено постанову, якою його визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 122, ч. 1 ст. 126 КУпАП та накладено штраф у розмірі 425 грн. (далі постанова). Вважає, що постанова є незаконною, оскільки він не був суб`єктом вчинення інкримінованих правопорушень, розгляд справи щодо нього був зведений до формалізму, у зв`язку з чим просить суд оскаржуване рішення суб`єкта владних повноважень скасувати, провадження у справі відносно нього за ч. 1 ст. 122, ч. 1 ст. 126 КУпАП закрити, а також стягнути з відповідача на свою користь понесені судові витрати по справі.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19.01.2023 року у вищевказаній справі було відкрито провадження, розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

30.01.2023 року відповідачем було подано до суду відзив на позовну заяву (а.с.13-16), в якому він зазначає, що до моменту винесення оскаржуваної постанови ОСОБА_1 , який неодноразово вчиняв аналогічні правопорушення, а відтак був відомий інспекторам поліції, першочергово в усній формі відповідачу було зроблено попередження та зобов`язано перепаркувати транспортний засіб у відповідності вимогам ПДР України. Однак, такі вимоги поліцейських позивачем проігноровано. Твердження ОСОБА_1 про те, що він не був водієм автомобіля є абсурдними і такими, що хочуть вести суд в оману та такі спростовуються відеозаписом із технічного портативного відеореєстратора інспектора Стельмашук І.І. В ході здійснення провадження, позивачу роз`яснено права особи, яка притягається до адміністративно відповідальності, передбачені ст. 63 Конституції України та ст. 268 КУпАП, надано можливість надавати пояснення, заявляти клопотання та знайомитись з матеріалами справи, користуватися юридичною допомогою адвоката та іншого фахівця в галузі права. Під час проведення розгляду справи від позивача будь-яких заяв чи клопотань не надходило. Розглянувши справу про адміністративне правопорушення, відносно ОСОБА_1 було винесено постанову серії БАВ № 723353 від 12.01.2023 року за ч. 1 ст. 122, ч. 1 ст. 126 КУпАП, якою на нього накладено стягнення у вигляді штрафу в розмірі 425 грн. Також вважає, що заявлені до відшкодування позивачем витрати на професійну правничу допомогу є не співмірними із складністю цієї справи, обсяг наданих послуг не конкретизований, а їх розмір не відповідає засадам розумності та справедливості. Враховуючи наведене, у задоволенні позову просить відмовити у повному обсязі.

13.02.2023 року від представника позивача надійшла на адресу суду відповідь на відзив на позовну заяву в якій останній зазначає, що наведені у відзиві аргументи є такими, які не відповідають дійсності та в жодній мірі не спростовують обґрунтованості заявлених позовних вимог. Зокрема, стороною відповідача будь-яким чином не спростовано того факту, що ОСОБА_1 не був водієм автомобіля RENAULТ Megane, н.з. НОМЕР_1 , та наданий відеозапис із нагрудної боді-камери поліцейських не доводить зворотного. На підставі викладеного, вважає позов таким, що підлягає до задоволення (а.с. 25-27).

Згідно ч. 4 ст. 229 КАС України якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши письмові та електронні докази, надані сторонами у справі, суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що 12.01.2023 року інспектором взводу № 2 роти № 2 БУПП у Волинській області ДПП лейтенантом поліції Стельмашук І.І. винесено постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не автоматичному режимі, серія БАБ № 723353 про застосування до ОСОБА_1 адміністративного стягнення у виді штрафу у розмірі 425 грн. за вчинення адміністративних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 122, ч. 1 ст. 126 КУпАП.

З оскаржуваної постанови вбачається, що ОСОБА_1 , 12.01.2023 року об 11 год. 05 хв., в м. Луцьку по вул. Єршова, 2-А, керуючи транспортним засобом RENAULТ Megane, н.з. НОМЕР_1 , здійснив зупинку в зоні дії дорожнього знаку «3.34 Зупинка заборонена», а також не пред`явив на вимогу поліцейського посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційний документ на транспортний засіб та поліс ОСЦПВВНТЗ, чим порушив вимоги п. п. 2.1 «а», «б», «ґ» ПДР України.

Згідно п. 33.3 «Заборонні знаки» ПДР України дорожній знак 3.34 «Зупинку заборонено» встановлює заборону на зупинку і стоянку транспортних засобів, крім таксі, що здійснюють посадку або висадку пасажирів (розвантаження чи завантаження вантажу).

Частиною 1 ст. 122 КУпАП передбачена відповідальність за перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на двадцять кілометрів на годину, порушення вимог дорожніх знаків та розмітки проїзної частини доріг, правил перевезення вантажів, буксирування транспортних засобів, зупинки, стоянки, проїзду пішохідних переходів, ненадання переваги у русі пішоходам на нерегульованих пішохідних переходах, а так само порушення встановленої для транспортних засобів заборони рухатися тротуарами чи пішохідними доріжками.

Крім того, відповідно до п.п. 2.1 «а», «б», «г» ПДР України Водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі:

a) посвідчення на право керування транспортним засобом відповідної категорії;

б) реєстраційний документ на транспортний засіб;

ґ) чинний страховий поліс (страховий сертифікат «Зелена картка») про укладення договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів або чинний внутрішній електронний договір зазначеного виду обов`язкового страхування у візуальній формі страхового поліса (на електронному або паперовому носії), відомості про який підтверджуються інформацією, що міститься в єдиній централізованій базі даних, оператором якої є Моторне (транспортне) страхове бюро України. Водії, які відповідно до законодавства звільняються від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів на території України, повинні мати при собі відповідні підтвердні документи (посвідчення).

Частиною 1 ст. 126 КУпАП передбачена відповідальність за керування транспортним засобом особою, яка не має при собі або не пред`явила у спосіб, який дає можливість поліцейському прочитати та зафіксувати дані, що містяться в посвідченні водія відповідної категорії, реєстраційному документі на транспортний засіб, а також полісі (договорі) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (страхового сертифіката "Зелена картка"), або не пред`явила електронне посвідчення водія та електронне свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, чинний внутрішній електронний договір зазначеного виду обов`язкового страхування у візуальній формі страхового поліса, а також інших документів, передбачених законодавством.

Відповідно до вимог ст. 280 КУпАП, орган (посадова особа) під час розгляду справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують чи обтяжують відповідальність, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 251 КУпАП доказами по справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, що притягується до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами та інше.

Згідно п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 23.12.2005 року № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», зміст постанови має відповідати вимогам, передбаченим статтями 283 і 284 КУпАП. У ній, зокрема, потрібно навести докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення та зазначити мотиви відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник, чи висловлених останнім доводів.

Як встановлено судом, позивач свою провину у вчиненні інкримінованих правопорушень, які кваліфіковані за ч. 1 ст. 122, ч. 1 ст. 126 КУпАП не визнає та ствердив, що вимог ПДР України він не порушував.

Частинами 1 та 2 ст. 77 КАС України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Разом з тим, жодних доказів на підтвердження правомірності своїх дій щодо притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ознаками вчинення ним адміністративних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 122, ч. 1 ст. 126 КУпАП, стороною відповідача суду не надано.

Оцінюючи наявні у справі докази, суд приходить до наступного.

Першочергово слід наголосити, що суб`єктом правопорушення як за ч. 1 ст. 122 КУпАП, так і за ч. 1 ст. 126 КУпАП може бути лише водій транспортного засобу, або ж будь-яка інша особа, яка перебувала за кермом транспортного засобу керувала ним.

У своєму рішенні № 404/4467/16-а від 20.02.2019 року Верховний Суд зазначив, що саме по собі керування транспортним засобом розуміється, як технічна дія водія з метою приведення транспортного засобу в рух, зворушення з місця і, як наслідок, переміщення транспортного засобу в просторі. Експлуатація транспортного засобу передбачає використання цього транспортного засобу за призначенням, тобто з метою керування.

Таким чином, керування транспортним засобом це умисне виконання особою функцій водія шляхом вчинення технічних дій для приведення транспортного засобу в рух та зворушення з місця, а під час руху для зміни напрямку руху та/чи швидкості транспортного засобу.

Тобто, у розглядуваному випадку правомірність інкримінації ОСОБА_1 адміністративних правопорушень за ч. 1 ст. 122, ч. 1 ст. 126 КУпАП було б виправданим виключно у тому випадку, якби суб`єктом владних повноважень було доведено факт керування останнім транспортним засобом RENAULТ Megane, н.з. НОМЕР_1 , та здійснення саме ним зупинки в зоні дії дорожнього знаку «3.34 Зупинка заборонена».

При цьому, лише за умови встановлення вищевказаного факту, вимоги про пред`явлення посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційного документу на транспортний засіб та полісу ОСЦПВВНТЗ є законними.

Однак, долучені стороною відповідача до відзиву на позовну заяву докази в жодній мірі не доводять факту керування ОСОБА_1 транспортним засобом RENAULТ Megane, н.з. НОМЕР_1 до моменту зупинки та подальшого його виявлення працівниками 12.01.2023 року об 11 год. 05 хв., в м. Луцьку по вул. Єршова, 2-А.

Зокрема, наданий відеозапис із технічних портативних відеореєстраторів працівників поліції містить фіксацію виключно факту перебування ОСОБА_1 поряд із автомобілем RENAULТ Megane, н.з. НОМЕР_1 , його спілкування з інспекторами, а також оголошення йому змісту оскаржуваної постанови.

Матеріали справи не містять жодних доказів належності ОСОБА_1 вказаного транспортного засобу та його керування ним до моменту зупинки. Пояснення свідків, які підтвердили такі обставини також відсутні.

Як наслідок, будь-які правові підстави пред`явлення ОСОБА_1 посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційного документу на транспортний засіб та полісу ОСЦПВВНТЗ в останнього не виникли.

У силу принципу презумпції невинуватості, що підлягає застосуванню у справах про адміністративні правопорушення, всі сумніви щодо події порушення та винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведені подія та вина особи мають бути прирівняні до доведеної невинуватості цієї особи.

Суд враховує, що практика ЄСПЛ вказує на необхідність оцінювати докази, керуючись критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою (рішення ЄСПЛ від 14.02.2008 року у справі «Кобець проти України» п. 43).

На переконання суду, встановлені в ході розгляду справи обставини, у своїй сукупності свідчать про необґрунтованість та незаконність оскаржуваної постанови.

Відповідно до ч. 3 ст. 286 КАС України, за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право: 1) залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення; 2) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи); 3) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення; 4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.

Частиною 2 ст. 9 КАС України визначено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Враховуючи, що будь-які докази, що підтверджують вину позивача у вчиненні адміністративних правопорушень за ч. 1 ст. 122, ч. 1 ст. 126 КУпАП суду не надані, суд вважає за необхідне оскаржувану постанову скасувати, справу про адміністративне правопорушення закрити у зв`язку із відсутністю в діях останнього події та складу інкримінованого правопорушення.

Положеннями ст. 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно ч.ч. 4, 5 ст. 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Крім того, у своїй постанові від 13.12.2018 року у справі № 816/2096/17 Верховний Суд прийшов до висновку, що від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою, але не доказів обґрунтування часу, витраченого фахівцем в галузі права, як зазначив суд попередньої інстанції. Що стосується часу, витраченого фахівцем в галузі права, то зі змісту вказаних норм процесуального права можна зробити висновок, що достатнім є підтвердження лише кількості такого часу, але не обґрунтування, яка саме кількість часу витрачена на відповідні дії.

Як встановлено судом, 16.01.2023 року між ОСОБА_1 , як клієнтом, та адвокатом Токарчуком В.М. було укладено Договір про надання правової допомоги № б/н, відповідно до яких останній взяв на себе зобов`язання по представництву інтересів свого клієнта у всіх органах та установах, а позивач зобов`язався оплатити такі послуги.

На виконання вищевказаного Договору, представник позивача надав своєму клієнту послуги в загальному розмірі 2000 грн., які складаються із вивчення документації (1 год. вартістю 500 грн.) та підготовки позовної заяви (3 год. вартістю 1500 грн.). Про дану обставину свідчить відповідний Акт приймання-передачі наданих послуг від 17.01.2023 року.

Факт сплати позивачем ОСОБА_1 на користь свого адвоката вищевказаної суми коштів в розмірі 2000 грн. підтверджується квитанцією № 0.0..1 від 17.01.2022 року.

З урахуванням складності справи, обсягу і складності виконаної адвокатом роботи та значимості таких дій при її розгляді, суд вважає, що зазначені представником позивача витрати на професійну правничу допомогу є частково обґрунтованими та такими, що не у повній мірі відповідають принципам розумності та справедливості.

При визначенні суми відшкодування суд виходить з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та складності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції.

Зокрема, у рішеннях у справі «Двойних проти України» від 12.10.2006 року (пункт 80), у справі «Гімайдуліна і інших проти України» від 10.12.2009 року (пункти 34-36), у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23.01.2014 року, у справі «Баришевський проти України» від 26.02.2015 року (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28.11.2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що вимога ОСОБА_1 до УПП у Волинській області ДПП про відшкодування витрат на правничу допомогу є повністю обґрунтованою, а тому суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 2000 грн. відповідних понесених витрат.

Згідно ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Виходячи з вищезазначеної норми чинного законодавства, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судовий збір в розмірі 536,80 грн., сплачені останнім при зверненні до суду з даним позовом та витрати на правничу допомогу в сумі 2000 грн.

На підставі ст. ст. 247, 251, 252, 280 КУпАП, керуючись ст. ст. 77, 121, 132, 134, 139, 229, 241-246, 286 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції у Волинській області Департаменту патрульної поліції про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення задовольнити.

Скасувати постанову інспектора взводу № 2 роти № 2 батальйону Управління патрульної поліції у Волинській області Департаменту патрульної поліції лейтенанта поліції Стельмашук Ірини Іванівни про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не автоматичному режимі серії БАБ № 723353 від 12.01.2023 року, якою ОСОБА_1 було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 122, ч. 1 ст. 126 КУпАП.

Провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 122, ч. 1 ст. 126 КУпАП закрити.

Стягнути з Управління патрульної поліції у Волинській області Департаменту патрульної поліції на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 536 (п`ятсот тридцять шість) грн. 80 коп. та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2000 (дві тисячі) грн.

Рішення може бути оскаржене до Восьмого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст рішення складений 22 лютого 2023 року.

Суддя Луцького міськрайонного

суду Волинської області С.М. Рудська