Справа № 460/26321/22
Суддя: Іщук Лариса Петрівна
Дата ухвалення: 2023-02-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2023 рокуЛьвівСправа № 460/26321/22 пров. № А/857/17085/22

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді Іщук Л. П.,

суддів Обрізка І. М., Шинкар Т.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 20 жовтня 2022 року, ухвалене головуючим суддею Поліщук О.В. у м. Рівному, у справі № 460/26321/22 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Смизької селищної ради Дубенського району Рівненської області, голови Смизької селищної ради Дубенського району Рівненської області про визнання дій протиправними, зобов`язання утриматись від вчинення дій,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 (позивач) звернувся до Рівненського окружного адміністративного суду з позовом до Смизької селищної ради Дубенського району Рівненської області, голови Смизької селищної ради Дубенського району Рівненської області, в якому просить визнати протиправними дії голови Смизької селищної ради Дубенського району Рівненської області у відмові в затвердженні мирової угоди у справі № 460/20260/22 та зобов`язати голову Смизької селищної ради Дубенського району Рівненської області в подальшому утриматись від відмови у затвердженні/погодженні умов мирової угоди без рішення Смизької селищної ради Дубенського району Рівненської області.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що під час розгляду судом справи за його позовом до Смизької селищної ради про визнання нечинними рішень Смизької селищної ради про встановлення ставок та пільг зі сплати земельного податку на 2019-2021 роки на території Смизької селищної ради він звернувся до Смизької селищної ради з заявою про можливе примирення та додав до неї клопотання, адресоване Рівненському окружному адміністративному суду, про зупинення провадження у справі № 460/20260/22 для можливості досягнення примирення, однак голова селищної ради надіслав позивачу відмову від затвердження такої угоди. Зазначив, що голова Смизької селищної ради, відмовляючи у затвердженні мирової угоди, вийшов за межі своїх повноважень, так як питання про затвердження умов мирової угоди з питань місцевих податків та ставок земельного податку віднесено виключно до компетенції відповідної ради та діяв безпідставно, оскільки мирової угоди, як документу, з відповідними умовами, на яких вона має бути укладена, Смизькій селищній раді він не подавав, а надав лише клопотання про можливість примирення у справі № 460/20260/22.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 20 жовтня 2022 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, з покликанням на неповне з`ясування обставин у справі, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати судове рішення та прийняти нове судове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що висновки суду першої інстанції про те, що умови запропонованої ним мирової угоди суперечать закону і порушують права інших осіб є безпідставними та необгрунтованими, так як мирової угоди суд не досліджував, оскільки вона відсутня в матеріалах справи і не надавалась відповідачу. Вказує також, що суд залишив поза увагою інші докази та аргументи скаржника по суті спору, але позивач не зазначив які саме. Також вказує на необгрунтованість висновків суду про те, що у позивача були відсутні підстави для звернення до Смизької селищної ради з умовами на примирення.

Смизькою селищною радою поданий відзив на апеляційну скаргу, в якому її заперечує, покликається на законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просить залишити його без змін.

Оскільки апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення уасників справи (у порядку письмового провадження), апеляційний суд відповідно до вимог пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України розглядає справу в порядку письмового провадження.

Заслухавши доповідь головуючого судді, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково.

Як встановлено апеляційним судом з матеріалів справи, у провадженні Рівненського окружного адміністративного суду перебувала справа № 460/20260/22 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Смизької селищної ради Дубенського району Рівненської області про:

1) визнання нечинним рішення відповідача № 756 від 12.06.2018 «Про встановлення ставок та пільг зі сплати земельного податку на 2019 рік на території Смизької селищної ради» в частині встановлення ставки податку у розмірі 2,0 відсотки від нормативної грошової оцінки об`єкту оподаткування для фізичних осіб за земельні ділянки, нормативну грошову оцінку яких проведено за об`єкт оподаткування встановленого для фізичних осіб - вид цільового призначення земель для розміщення та експлуатації основних підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості - код - 11.02;

2) визнання нечинним рішення відповідача № 1377 від 05.06.2018 «Про встановлення ставок та пільг зі сплати земельного податку на 2020 рік на території Смизької селищної ради» в частині встановлення ставки податку у розмірі 2,0 відсотки від нормативної грошової оцінки об`єкту оподаткування для фізичних осіб за земельні ділянки, нормативну грошову оцінку яких проведено за об`єкт оподаткування встановленого для фізичних осіб - вид цільового призначення земель для розміщення та експлуатації основних підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості - код - 11.02;

3) визнання нечинним рішення відповідача № 2232 від 30.06.2020 «Про встановлення ставок та пільг зі сплати земельного податку на 2021 рік на території Смизької селищної ради» в частині встановлення ставки податку у розмірі 3,0 відсотки від нормативної грошової оцінки об`єкту оподаткування для фізичних осіб за земельні ділянки, нормативну грошову оцінку яких проведено за об`єкт оподаткування встановленого для фізичних осіб - вид цільового призначення земель для розміщення та експлуатації основних підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості-код -11.02.

Під час розгляду вищезазначеної справи позивач ОСОБА_1 звернувся до Смизької селищної ради із заявою «Про примирення», у якій вказав, що він, як співвласник земельної ділянки, яка є об`єктом оподаткування згідно оскаржуваних рішень у справі № 460/20260/22, згідний на сплату земельного податку за 2019-2021 роки у розмірі 1% від нормативної грошової оцінки і запропонував розглянути варіант примирення сторін на цих умовах шляхом зупинення провадження у справі № 460/20260/22 на час, необхідний для примирення (три місяці) ( а.с.7 ).

До заяви ОСОБА_1 були додані примірники клопотання про зупинення провадження у справі, адресованого Рівненському окружному адміністративному суду ( а.с.8 ).

У відповідь на заяву голова Смизької селищної ради надав позивачу відповідь від 27.07.22, в якій зазначив, що у разі згоди з умовами примирення землекористувачі земельних ділянок, які розташовані на території Смизької територіальної громади сплачуватимуть земельний податок згідно з рішеннями Смизької селищної ради № 756 від 12.06.2018 «Про встановлення ставок та пільг зі сплати земельного податку на 2019 рік на території Смизької селищної ради», № 1377 від 05.06.2018 «Про встановлення ставок та пільг зі сплати земельного податку на 2020 рік на території Смизької селищної ради», № 2232 від 30.06.2020 «Про встановлення ставок та пільг зі сплати земельного податку на 2021 рік на території Смизької селищної ради», а ОСОБА_1 буде сплачувати земельний податок у меншому розмірі. Оскільки всі платники рівні перед законом, умови мирової угоди суперечать закону, що є підставою для відмови у затвердженні мирової угоди ( а.с.9-11).

Не погоджуючись з відмовою голови селищної ради укладати мирову угоду та вважаючи її такою, що виходить за межі повноважень селищного голови, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що умови мирової угоди, яку запропонував позивач відповідачу в межах розгляду справи № 460/20260/22 за позовом ОСОБА_1 до Смизької селищної ради про визнання нечинними рішень Смизької селищної ради про встановлення ставок та пільг зі сплати земельного податку на 2019-2021 роки на території Смизької селищної ради, суперечать закону та порушуватимуть права та охоронювані інтереси інших осіб. Зазначив також, що право позивача на індивідуальну ставку земельного податку може бути реалізоване не укладенням мирової угоди, а відповідним рішенням Смизької селищної ради, але в заяві про затвердження умов мирової угоди позивачем не зазначено підстав та не надано доказів, які б надавали змогу селищній раді застосувати до позивача пільги щодо сплати земельного податку для фізичних осіб, регламентовані статтею 281 ПК України, як і не додано до заяви про примирення сторін документів, що посвідчують право на відповідні пільги.

Апеляційний суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що розглядаючи позов ОСОБА_1 по суті його вимог, суд першої інстанції порушив норми процесуального права, залишивши поза увагою те, що даний спір не підлягає розгляду адміністративним судом і зазначає наступне.

Згідно з ч. 1 і 2 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист; захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також у будь-який спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Згідно з позицією Європейського суду з прав людини, процедурні гарантії, закріплені в ст. 6 Конвенції, гарантують кожному право подання скарги щодо його прав та обов`язків цивільного характеру до суду чи органу правосуддя. Таким чином втілюється право на звернення до суду, одним із аспектів якого є право доступу, тобто право розпочати провадження у судах з цивільних питань. Кожен має право на подання до суду скарги, пов`язаної з його або її правами та обов`язками; на це право, що є одним з аспектів права на доступ до суду, може посилатися кожен, хто небезпідставно вважає, що втручання у реалізацію його або її прав є неправомірним (рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), серія А №18, п. 28 36).

Згідно з ч. 1 ст. 19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб з суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Згідно з п. 9 ч. 3 ст. 2 КАС України, до основних засад (принципів) адміністративного судочинства віднесено, зокрема, неприпустимість зловживання процесуальними правами. У свою чергу, ст. 45 Кодексу встановлює, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. З урахуванням конкретних обставин справи суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню адміністративного судочинства, зокрема, подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер.

У рішенні від 14 грудня 2011 року №19-рп/2011 Конституційний Суд України встановив, що положення ч. 2 ст. 55 Конституції України необхідно розуміти так, що конституційне право на оскарження в суді будь-яких рішень, дій чи бездіяльності всіх органів державної влади, місцевого самоврядування, посадових і службових осіб гарантовано кожному; реалізація цього права забезпечується у відповідному виді судочинства і в порядку, визначеному процесуальним законом. Таким чином, конституційне право особи на звернення до суду кореспондується з її обов`язком дотримуватися встановлених процесуальним законом механізмів (процедур).

Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у ст. 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть шкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (рішення у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України», заяви №17160/06 та №35548/06; п. 33).

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини у справі «Голдер проти Сполученого Королівства», згідно з якою саме «небезпідставність» доводів позивача про неправомірність втручання в реалізацію його прав є умовою реалізації права на доступ до суду. У п. 30 32 рішення у справі «Наталія Михайленко проти України» (заява №49069/11) Суд повторює, що п. 1 ст. 6 Конвенції гарантує кожному право на подання до суду скарги, пов`язаної з його або її правами та обов`язками цивільного характеру (див. рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), п. 36, Series A №18). На це «право на суд», в якому право на доступ до суду є одним з аспектів, може посилатися кожен, хто небезпідставно вважає, що втручання в реалізацію його або її прав цивільного характеру є неправомірним, та скаржиться на те, що відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції йому не було надано жодних можливостей подати до суду скаргу (див. серед іншого (inter alia), рішення у справах «Рош проти Сполученого Королівства» (Roche v. the United Kingdom), заява №32555/96, п. 117, та «Салонтаджі-Дробняк проти Сербії» (Salontaji-Drobnjak v. Serbia), заява №36500/05, п. 132).

Право на доступ до суду не є абсолютним і може підлягати обмеженням; вони дозволяються опосередковано, оскільки право на доступ до суду «за своєю природою потребує регулювання державою, регулювання, що може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб» (див. рішення від 28 травня 1985 року у справі «Ешингдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom), п. 57, Series A №93). Встановлюючи такі правила, договірна держава користується певною свободою розсуду, однак обмеження, що застосовуються, не повинні обмежувати доступ, що залишається для особи, у такий спосіб або такою мірою, щоб сама суть права була порушена. Крім того, обмеження не відповідає п. 1 ст. 6 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету та якщо немає розумного співвідношення між засобами, що застосовуються, та метою, якої прагнуть досягти (див. рішення у справі «Кордова проти Італії» (№1) (Cordova v. Italy (no. 1)), заява №40877/98, п. 54, та рішення у справі «Фаєд проти Сполученого Королівства» (Fayed v. the United Kingdom), п. 65, Series A № 294-B).

Конвенція призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних. Це особливо стосується гарантій, закріплених ст. 6 Конвенції, з огляду на визначне місце, яке у демократичному суспільстві займають право на справедливий суд разом з усіма гарантіями за цією статтею (див. рішення у справі «Принц Ліхтенштейну Альберт-Адам ІІ проти Німеччини» (Prince Hans-Adam II of Liechtenstein v. Germany) [ВП], заява №42527/98, п. 45). У п. 54 рішення у справі «Креуз проти Польщі (Kreuz v. Poland, заява №28249/95).

Гарантоване ст. 55 Конституції України й конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження про порушення прав було обґрунтованим. Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення (висновок, що сформований у постанові Верховного Суду України від 15 листопада 2016 року у справі №800/301/16).

Колегія суддів апеляційного суду звертає увагу, що при вирішенні питання щодо наявності підстав для відкриття провадження в адміністративній справі за п. 1 ч. 1 ст. 170 КАС України поняття спору, який не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, слід тлумачити в контексті ч. 3 ст. 124 Конституції України в ширшому значенні, тобто як поняття, що стосується тих спорів, які не підпадають під юрисдикцію саме адміністративних судів, і тих, які взагалі не підлягають судовому розгляду (правову позицію висловлено, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 березня 2018 року у справі №800/559/17, від 3 квітня 2018 року у справі №9901/152/18, від 30 травня 2018 року у справі №9901/497/18, від 5 лютого 2019 року у справі №9901/638/18 та від 27 лютого 2019 року у справі №9901/798/18).

Позиція апеляційного суду у даній справі полягає в наступному.

Відповідно до п. 4 ч. 5 ст. 160 КАС України, у позовній заяві зазначаються зміст позовних вимог і виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Крім того, згідно з ч. 2 ст. 9 цього Кодексу, суд розглядає адміністративні справи не інакше, як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Відповідно до правил, встановлених главою 2 КАС України суддя після надходження адміністративного позову повинен вирішити питання про відкриття провадження у справі, для чого, зокрема, повинен встановити сторони, предмет та підстави позову.

Тому основним питанням, яке повинно було постати перед судом першої інстанції це можливість відкриття провадження у справі та належне встановлення сторін, предмету та підстав позову.

В позовній заяві позивачем зазначено, що з заявою про досягнення примирення він звернувся до відповідача в межах розгляду іншої адміністративної справи, яка перебуває у провадженні суду (справа № 460/20260/22 за позовом ОСОБА_1 до Смизької селищної ради ), предметом спору у якій є визнання протиправними рішень Смизької селищної ради про встановлення ставок та пільг зі сплати земельного податку на 2019-2021 роки на території Смизької селищної ради.

Тож суд першої інстанції мав з`ясувати, чи є оскаржувані дії голови Смизької селищної ради самостійним предметом спору, чи голова Смизької селищної ради у даному спорі виступав як суб`єкт владних повноважень і чи позов у даній справі не пов`язаний з намаганням позивача вирішити таким чином інший адміністративний спір, учасниками якого ( сторонами справи ) є ті ж самі особи ( тобто, чи позивач обрав правовий спосіб захисту).

Як встановлено апеляційним судом з матеріалів справи, фактично підставою звернення до суду у даному спорі є незгода позивача із встановленими Смизькою селищною радою ставками земельного податку і спроба отримати індивідуальну ставку земельного податку внаслідок укладення мирової угоди. У справі ж № 460/20260/22 позивач, вважаючи, що рішеннями відповідача про встановлення земельного податку на території Смизької селищної ради порушуються його права, свободи чи інтереси, звернувся до суду з позовом про визнання їх протиправними та скасування і в межах цього спору хотів досягти примирення, подавши відповідне клопотання.

Отже, встановлено, що відповідач у даному спорі є учасником (відповідачем) іншого спору між тими ж сторонами і такий спір ( справа № 460/20260/22 ), як визнається і сторонами, перебував у провадженні Рівненського окружного адміністративного суду на момент відкриття провадження у даній справі.

Залишивши поза увагою, що позивач оскаржував дії відповідача, вчинені в межах розгляду іншої справи, яка перебувала у провадженні суду, суд першої інстанції відкрив провадження у справі і здійснив розгляд позову ОСОБА_1 по суті, досліджуючи підставність відмови селищного голови та його компетенцію в укладенні мирової угоди у справі № 460/20260/22 за позовом ОСОБА_1 до Смизької селищної ради про визнання нечинними рішень Смизької селищної ради про встановлення ставок та пільг зі сплати земельного податку на 2019-2021 роки на території Смизької селищної ради.

Колегія суддів апеляційного суду, проаналізувавши предмет та підстави позову дійшла висновку, що обраний позивачем у цій справі спосіб захисту є неправовим, оскільки не передбачений КАС України, і позивач використовує провадження у цій справі для отримання позитивного вирішення спору за своїм позовом до того ж відповідача у іншій справі, яка перебуває у провадженні суду, при цьому, підміняючи управлінську функцію суб`єкта владних повноважень ( голови Смизької селищної ради) його процесуальною діяльністю як учасника справи.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що КАС України наділяє учасників справи певними процесуальними правами, зокрема, вони мають право вирішити спір, уклавши мирову угоду. Але, КАС України передбачає добровільність укладення мирової угоди.

Відмова відповідача в укладенні мирової угоди у спорі, який перебуває у провадженні суду, не може бути предметом розгляду в іншому адміністративному чи будь-якому іншому провадженні.

При цьому, право позивача на доступ до суду щодо розгляду його вимог про отримання індивідуальної ставки земельного податку не порушене, оскільки він реалізував його у справі № 460/20260/22.

Відтак, апеляційний суд прийшов до висновку, що вимоги про визнання протиправними дій відповідача щодо відмови в укладенні мирової угоди, вчинені відповідачем в межах розгляду іншої справи, в окремому судовому провадженні не розглядаються.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 20.02.2019 у справі № 806/2143/15.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 238 КАС України суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

З огляду на вищенаведене, апеляційний суд дійшов висновку про скасування рішення суду першої інстанції та закриття провадження у справі.

Керуючись статтями 311, 315, 319, 321, 322, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 20 жовтня 2022 року скасувати, а провадження у справі № 460/26321/22 закрити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Л. П. Іщук
судді І. М. Обрізко
Т. І. Шинкар