Справа № 520/10061/22
Суддя: Спірідонов М.О.
Дата ухвалення: 2023-02-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 лютого 2023 р. № 520/10061/22

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Спірідонова М.О., розглянувши в порядку спрощеного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (майдан Свободи, буд. 5, Держпром, під. 3, пов. 2,м. Харків,61022, ) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, в якому просить суд:

1. Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 23 вересня 2022 року № 02, про відмову ОСОБА_1 , в призначенні пенсії по інвалідності в розмірі, передбаченому ч.1 ст.50-1 Закону, за наявності стажу роботи в органах прокуратури не менше 10 років, відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року, з доповненнями згідно із Законом №3662-12 від 26.11.1993, у редакції Закону від 13.06.2012 року № 4711-VI.

2. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області (майдан Свободи, Держпром, 3 під., 2 пов., м. Харків, 61022, ) здійснити призначення та виплачувати ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), пенсію по інвалідності згідно заяви від 15 вересня 2022 року згідно ст. 50-1 ЗУ «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року в редакції від 13.06.2012 року в розмірі 80% від розміру всіх складових заробітної плати згідно довідок, виданих Миколаївською обласною прокуратурою №21-122 вих 22 від 26.08. 2022 року та №21-123 вих-22 від 26.08.2022 року, зазначених у довідках, без обмеження максимального розміру заробітної плати для призначення пенсії по інвалідності, та проводити виплати довічно, щомісячно призначеної пенсії по інвалідності в повному обсязі без обмеження максимального розміру виплати призначеної пенсії по інвалідності та без обмежень виплати призначеної пенсії по інвалідності встановлених для працюючих осіб, в тому числі, за спеціальним законом відповідно до ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 №1789-ХІІ, з доповненнями згідно із Законом №3662-12 від 26.11.1993, у редакції Закону від 13.06.2012 року № 4711-VI незалежно від перебування на посадах в органах прокуратури України.

В обґрунтування позову зазначено, що рішення відповідача від 23 вересня 2022 року № 02, про відмову ОСОБА_1 , в призначенні пенсії по інвалідності в розмірі, передбаченому ч.1 ст.50-1 Закону, за наявності стажу роботи в органах прокуратури не менше 10 років, відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року, з доповненнями згідно із Законом №3662-12 від 26.11.1993, у редакції Закону від 13.06.2012 року № 4711-VI є протиправним та таким, що винесено з порушенням норм чинного законодавства України, а тому підлягає скасуванню.

Ухвалою суду від 22.11.2022 року відкрито спрощене провадження по справі та запропоновано відповідачу надати відзив на позов.

Копія ухвали про відкриття спрощеного провадження надіслана та вручена відповідачу, що підтверджується повідомленнями про вручення поштового відправлення.

Представником відповідача 13.12.2022 року надано відзив на позовну заяву, в якому він просив відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог, та зазначає, що оскаржуване позивачем рішення від 23 вересня 2022 року № 02, про відмову ОСОБА_1 , в призначенні пенсії по інвалідності в розмірі, передбаченому ч.1 ст.50-1 Закону, за наявності стажу роботи в органах прокуратури не менше 10 років, відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року, з доповненнями згідно із Законом №3662-12 від 26.11.1993, у редакції Закону від 13.06.2012 року № 4711-VI є законним, обґрунтованим та таким, що винесено в межах чинного законодавства України, а тому не підлягає скасуванню.

Відповідно до п. 10 ч. 1 ст. 4 Кодексу адміністративного судочинства України зазначено, що письмове провадження - розгляд і вирішення адміністративної справи або окремого процесуального питання в суді першої, апеляційної чи касаційної інстанції без повідомлення та (або) виклику учасників справи та проведення судового засідання на підставі матеріалів справи у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС України зазначено, що у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

З огляду на вищезазначені приписи Кодексу адміністративного судочинства України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін в порядку письмового провадження за наявними в матеріалах справи доказами.

Суд, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши докази у їх сукупності, вивчивши норми матеріального та процесуального права, якими врегульовані спірні правовідносини вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав та мотивів.

Судом встановлено, що позивач - ОСОБА_1 , з 12.03.2018 року знаходиться на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Харківській області та до 15.09.2022 року отримував пенсію по інвалідності відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

15.09.2022 року позивач звернувся до відповідача з заявою про призначення пенсії по інвалідності в розмірі передбаченому ст. 50-1 ЗУ "Про прокуратуру", в якій просив здійснити призначення та виплачувати ОСОБА_1 , пенсію по інвалідності згідно ст. 50-1 ЗУ «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року в редакції від 13.06.2012 року в розмірі 80% від розміру всіх складових заробітної плати згідно довідок, виданих Миколаївською обласною прокуратурою №21-122 вих-22 від 26.08. 2022 року та №21-123 вих-22 від 26.08.2022 року, зазначених у довідках, без обмеження максимального розміру заробітної плати для призначення пенсії по інвалідності, та проводити виплати довічно, щомісячно призначеної пенсії по інвалідності в повному обсязі без обмеження максимального розміру виплати призначеної пенсії по інвалідності та без обмежень виплати призначеної пенсії по інвалідності встановлених для працюючих осіб, в тому числі, за спеціальним законом відповідно до ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 №1789-ХІІ, з доповненнями згідно із Законом №3662-12 від 26.11.1993, у редакції Закону від 13.06.2012 року № 4711-VI незалежно від перебування на посадах в органах прокуратури України

Рішенням Шевченківського об`єднаного управління ПФУ м. Харкова, яке є структурним підрозділом Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 23.09.2023 року № 02 позивача було переведено на пенсію по інвалідності відповідно до ЗУ "Про прокуратуру" від 14.10.2014 року № 1697-VIІ. Пенсію призначено у розмірі 60% від розміру заробітної плати.

Позивач, вбачаючи в зазначеному порушення своїх прав, звернувся за їх захистом до суду.

Суд, надаючи оцінку спірним правовідносинам, зазначає наступне.

Відповідно до частини 1 статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Суд зазначає, що на момент вступу позивача на службу в органи прокуратури умови та порядок пенсійного забезпечення прокурорів і слідчих визначався ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» № 1789-ХІІ від 05.11.1991 року.

При цьому, ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року № 1789- ХІІ, у редакції Закону України № 4711-VI від 13.06.2012 року, передбачено, що прокурорам і слідчим, що визнані інвалідами I або II групи, призначається пенсія по інвалідності в розмірах, передбачених частиною першою цієї статті, за наявності стажу роботи в органах прокуратури не менше 10 років.

При вирішенні питання про розмір пенсії, яка підлягає призначенню, застосуванню підлягає ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року №1789-ХІІ, з доповненнями згідно із Законом №3662-12 від 26.11.1993, у редакції Закону України № 4711-VI від 13.06.2012 року.

Норма Закону у вказаній редакції, чинній на момент перебування позивача на службі в органах прокуратури, найповніше відображає досягнуті працівником прокуратури, додаткові підвищені гарантії соціальної захищеності під час проходження служби, зміст та обсяг яких не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства.

Так, вказаною нормою Закону передбачено, що пенсія призначається в розмірі 80 відсотків від суми місячної (чинної) заробітної плати, до якої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержувані перед місяцем звернення за призначенням пенсії.

Верховною Радою України 14.10.2014 року прийнято Закон України «Про прокуратуру» № 1697-VІІ в новій редакції, відповідно до якого змінено порядок пенсійного забезпечення працівників прокуратури.

Так, зокрема, відповідно до ч. 2, 9 ст. 86 Закону України № 1697-VІІ, прокурорам, визнаним особами з інвалідністю I або II групи, призначається пенсія по інвалідності в розмірах, передбачених частиною другою цієї статті, за наявності стажу роботи в органах прокуратури не менше 10 років.

Пенсія призначається в розмірі 60 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до якої включаються всі види оплати праці, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії.

Аналізуючи наведені норми законодавства, суд зазначає, що положення Закону України «Про прокуратуру» № 1697-VІІ від 14.10.2014 року звужують зміст та обсяг соціальних гарантій працівників прокуратури порівняно з попередньою редакцією Закону № 1789-ХІІ від 05.11.1991 року, з доповненнями згідно із Законом №3662-12 від 26.11.1993 (в редакції Закону України № 4711-VI від 13.06.2012 року).

Право на призначення та виплату пенсії, підпадає під дію ст. 1 Першого протоколу до Конвенції «Захист прав власності» і що їх можна вважати «майном» у значенні цього положення, отже, непризначення та невиплата пенсії є втручанням у право позивача на мирне володіння майном.

Зазначена правова позиція суду викладена в рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Сук проти України» від 10.03.2011 року (за заявою № 10972/05), згідно якої, якщо суть вимоги особи пов`язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має «законне сподівання», якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя - наприклад, коли є чинним Закон, який передбачає право, або є усталена практика національних судів, якою підтверджується його існування.

В даному випадку є підстави стверджувати про наявність «законних сподівань», оскільки наявний у позивача стаж роботи на прокурорських посадах в органах прокуратури передбачає право на призначення та виплату пенсії по інвалідності в розмірі передбаченим ст.50-1 Закону, а положення ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» № 1697-VІІ в редакції від 14.10.2014 року, фактично звужує право позивача на призначення та виплату позивачу пенсії по інвалідності в розмірі передбаченому ст.50-1 Закону

Частиною 1 статті 58 Конституції України передбачено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Положеннями ст. 22 Конституції України передбачено, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов`язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України відокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до ст. 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме: у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (рішення Конституційного Суду України № 8-рп/99 від 06.07.1999 року у справі щодо права на пільги та № 5-рп/2002 від 20.03.2002 року у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій).

У зазначених рішеннях Конституційний Суд України вказав, що необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов`язана з ризиком для життя і здоров`я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей.

Це повинно компенсуватися наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення (Рішення № 5-рп/2002).

За приписами статті 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.

Забезпечення державної безпеки і захист державного кордону України покладаються на відповідні військові формування та правоохоронні органи держави, організація і порядок діяльності яких визначаються законом. Держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі.

Таким чином, Конституційний суд України вважає, що ці положення статті 17 Конституції України поширюються і на службу в Збройних Силах України, Військово- Морських Силах України, в органах Служби безпеки України, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо.

Норми, що регулюють суспільні відносини у цих сферах, враховують екстремальні умови праці, пов`язані з постійним ризиком для життя і здоров`я, жорсткі вимоги до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей.

Це повинно компенсуватись наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових та економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення. Конституційний Суд України зазначає, що багато таких «пільг, встановлених законами України «Про міліцію», «Про прокуратуру» тощо, є не пільгами, а гарантіями та іншими засобами забезпечення професійної діяльності окремих категорій громадян, ефективного функціонування відповідних органів (п. 3 рішення Конституційного Суду України №1-15/2002 від 20.03.2002 року).

Крім того, у рішенні від 20.03.2002 року у абз. 4 п. 6 вказано: «Конституційний Суд України вважає, що оскільки для значної кількості громадян України пільги, компенсації і гарантії, право на які передбачене чинним законодавством, є додатком до основних джерел існування, необхідною складовою конституційного права на забезпечення життєвого рівня (стаття 48 Конституції України), який, принаймні, не може бути нижчим від прожиткового мінімуму, встановленого законом (частина третя статті 46 Конституції України), то звуження змісту та обсягу цього права шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів за статтею 22Конституції України не допускається» (рішення від 06.07.1999 року № 8-рп/99, від 17.03.2004 року № 7-рп/2004, від 01.12.2004 року № 20-рп/2004).

Виходячи із висловленого у рішеннях Конституційного Суду України розуміння сутності соціальних гарантій працівників правоохоронних органів, зокрема, працівників прокуратури, зміст та обсяг отриманих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства.

Аналогічна правова позиція зі спірного питання міститься у постанові Верховного Суду України від 17.12.2013 року (справа № 21-445а13), Конституційному поданні від 25.03.2016 року № 20-1271/0/8-16.

У частині другій статті 8 Конституції України встановлено вимогу щодо законів України - усі вони приймаються виключно на основі Конституції України і повинні відповідати їй, про що також зазначено у п. 4 рішення Конституційного Суду України від 09.07.2007 року у справі № 1-29/2007.

Пункт 3.2 рішення Конституційного Суду України від 09.07.2007 року у справі № 1- 29/2007 зазначає, що утверджуючи і забезпечуючи права і свободи громадян, держава окремими законами України встановила певні соціальні пільги, компенсації і гарантії, що є складовою конституційного права на соціальний захист і юридичними засобами здійснення цього права, а тому відповідно до частини другої статті 6, частини другої статті 19, частини першої статті 68 Конституції України вони є загальнообов`язковими, однаковою мірою мають додержуватися органами державної влади, місцевого самоврядування, їх посадовими особами. Невиконання державою своїх соціальних зобов`язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення принципів соціальної, правової держави.

Відповідно до приписів частини першої статті 8 Конституції України визнається й діє принцип верховенства права. Складовою верховенства права є принцип правової визначеності, основу якого утворює ідея передбачуваності очікування суб`єктом відносин визначених правових наслідків (правового результату) своєї поведінки, яка відповідає наявним у суспільстві нормативним приписам.

З цього приводу Конституційний Суд України у своїх рішеннях неодноразово наголошував на тому, що принцип правової визначеності вимагає ясності й однозначності правової норми та забезпечення того, щоб ситуації й правовідносини залишалися передбачуваними. Громадяни мають бути впевненими у своїх законних очікуваннях, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано, тобто набуте право не може бути скасоване, звужене (правові позиції Конституційного Суду України в рішеннях від 22.09.2005 року № 5- рп/2005, від 29.06.2010 року № 17-рп/2010, від 22.12.2010 року № 23-рп/2010, від 11.10.2011 року № 10-рп/2011).

Принципи соціальної держави втілено також у ратифікованих Україною міжнародних актах: Міжнародному пакті про економічні, соціальні і культурні права 1966 року, Європейській соціальній хартії (переглянутій) 1996 року, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, та рішеннях Європейського суду з прав людини. Зокрема, згідно зі статтею 12 Європейської соціальної хартії (переглянутої) 1996 року держава зобов`язана підтримувати функціонування системи соціального забезпечення, її задовільний рівень, докладати зусиль для її поступового посилення тощо.

В п. 4 рішення від 11.10.2005 року у справі № 1-21/2005 Конституційний Суд України вказав наступну правову позицію: в Україні як соціальній, правовій державі політика спрямовується на створення умов, які забезпечують достатній життєвий рівень, вільний і всебічний розвиток людини як найвищої соціальної цінності, її життя і здоров`я, честь і гідність. Утвердження та дотримання закріплених у нормативно- правових актах соціальних стандартів є конституційним обов`язком держави.

Діяльність її правотворчих і правозастосовних органів має здійснюватися за принципами справедливості, гуманізму, верховенства прямої дії норм Конституції України, а повноваження - у встановлених Основним Законом України межах і відповідно до законів. Зазначені конституційні принципи, на яких базується здійснення прав і свобод людини і громадянина в Україні, включаючи і право на пенсійне забезпечення, передбачають за змістом статей 1, 3, 6 (частина друга), 8, 19 (частина друга), 22, 23, 24 (частина перша) Основного Закону України правові гарантії, правову визначеність і пов`язану з ними передбачуваність законодавчої політики у сфері пенсійного забезпечення, необхідні для того, щоб учасники відповідних правовідносин мали можливість завбачати наслідки своїх дій і бути впевненими у своїх законних очікуваннях, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано, тобто набуте право не може бути скасоване, звужене.

Також Конституційний Суд України у своєму рішенні від 09.07.2007 року № 6-рп/2007 зазначив, що невиконання державою взятих на себе соціальних зобов`язань порушує принцип соціальної, правової держави. Встановлення певних соціальних пільг, компенсацій та гарантій є «складовою конституційного права на соціальний захист і юридичними засобами здійснення цього права».

Конституційний Суд України у рішенні від 11.10.2005 року № 8-рп/2005 чітко визначив, що при прийнятті законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав.

Виходячи із висловленого у рішеннях Конституційного Суду України розуміння сутності соціальних гарантій працівників правоохоронних органів, зокрема, працівників прокуратури, зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно висновків Європейського суду з прав людини перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення пункту 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а пункт 2 визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів» (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції проти Греції» та «Малама проти Греції». «Майном» може бути як «існуюче майно», так і активи, включаючи вимоги, стосовно яких особа може стверджувати, що вона має принаймні «легітимні сподівання» на реалізацію майнового права (пункт 83 рішення від 12 липня 2001 року у справі «Ганс-Адам 11 проти Німеччини»). «Легітимні сподівання» за характером повинні бути більш конкретними, ніж просто надія й повинні ґрунтуватися на законодавчому положенні або юридичному акті, такому як судовий вердикт (рішення у справі «Копецький проти Словачини»).

Крім того, практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) сформовано підхід щодо розуміння правової визначеності як засадничої складової принципу верховенства права.

Зокрема, у Рішенні ЄСПЛ від 28.11.1999 року у справі «Брумареску проти Румунії» зазначено, що принцип правової визначеності є складовою верховенства права (пункт 61).

В пунктах 21, 24 рішення у справі «Федоренко проти України» від 01.06.2006 року Європейський суд з прав людини, здійснюючи прецедентне тлумачення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції сформулював правову позицію про те, що право власності може бути «існуючим майном» або «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи «законними сподіваннями» отримання права власності (cf., Pressos Compania Naviera S. A. v. Belgium, рішення від 20 листопада 1995 року, серія А, № 332, с. 21, п. 31).

Аналогічна правова позиція щодо права власності особи сформульована Європейським судом з прав людини і в справі Стреч проти Сполученого Королівства (Stretch - United Kingdom, № 44277/98, рішення від 24.04.2003 року).

Отже, в розумінні статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, позивач перебуваючи на службі в органах прокуратури, має законні сподівання отримання пенсії по інвалідності в розмірах, передбачених частиною першою ст.50-1 Закону, які ґрунтувалися на нормах статті 50-1 Закону № 1789-ХІІ, з доповненнями згідно із Законом №3662-12 від 26.11.1993 (в редакції від 13.06.2012 року), і які були звужені статтею 86 Закону № 1697-VII.

Суд зазначає, що станом на 15.09.2022 року, тобто на день звернення до відповідача з відповідною заявою, стаж роботи позивача, що дає право на пенсію по інвалідності в розмірах, передбачених ч.1 ст.50-1 Закону, складав 10 років 30 днів, а отже відповідач в спірних правовідносинах порушив права позивач на пенсійне забезпечення.

Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Отже, розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Керуючись статтями 14, 243-246, 293, 295-296 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (майдан Свободи, буд. 5, Держпром, під. 3, пов. 2,м. Харків,61022, ) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити в повному обсязі.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 23 вересня 2022 року № 02, про відмову ОСОБА_1 , в призначенні пенсії по інвалідності в розмірі, передбаченому ч.1 ст.50-1 Закону, за наявності стажу роботи в органах прокуратури не менше 10 років, відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року, з доповненнями згідно із Законом №3662-12 від 26.11.1993, у редакції Закону від 13.06.2012 року № 4711-VI.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області (майдан Свободи, Держпром, 3 під., 2 пов., м. Харків, 61022, ) здійснити призначення та виплачувати ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), пенсію по інвалідності згідно заяви від 15 вересня 2022 року згідно ст. 50-1 ЗУ «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року в редакції від 13.06.2012 року в розмірі 80% від розміру всіх складових заробітної плати згідно довідок, виданих Миколаївською обласною прокуратурою №21-122 вих 22 від 26.08. 2022 року та №21-123 вих-22 від 26.08.2022 року, зазначених у довідках, без обмеження максимального розміру заробітної плати для призначення пенсії по інвалідності, без обмеження максимального розміру виплати призначеної пенсії по інвалідності та без обмежень виплати призначеної пенсії по інвалідності встановлених для працюючих осіб, в тому числі, за спеціальним законом відповідно до ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 №1789-ХІІ, з доповненнями згідно із Законом №3662-12 від 26.11.1993, у редакції Закону від 13.06.2012 року № 4711-VI незалежно від перебування на посадах в органах прокуратури України.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Спірідонов М.О.