Справа № 440/5532/22
Суддя: Перцова Т.С.
Дата ухвалення: 2023-02-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2023 р. Справа № 440/5532/22
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Перцової Т.С.,

Суддів: Жигилія С.П. , Русанової В.Б. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 09.08.2022, головуючий суддя І інстанції: Г.В. Костенко, м. Полтава, 36039, по справі № 440/5532/22

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області , Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач), звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області (далі ГУ ПФ України в Полтавській області, пернший відповідач), Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (далі ГУ ПФ України в Харківській області, другий відповідач), в якому просив суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення від 06.06.2022 за №41 територіального органу Пенсійного фонду України - Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії за вислугу років;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області зарахувати до вислуги років та стажу роботи ОСОБА_1 на посадах прокурорів періоди роботи в Полтавській обласній прокуратурі з 01.07.2020 по 31.10.2021, та на підставі заяви від 30.05.2022 призначити, нарахувати та виплачувати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , з 30 травня 2022 пенсію за вислугу років відповідно до Закону України "Про прокуратуру" з урахуванням довідки Полтавської обласної прокуратури від 30.05.2022 №21-88 вих.22 про складові заробітної плати (грошового забезпечення).

- стягнути з відповідачів на користь позивача сплачений судовий збір.

В обґрунтування позову зазначив, що оскаржуване рішення ГУ ПФ України в Харківській області від 06.06.2022 №41 про відмову у призначенні позивачу пенсії за вислугу років на підставі статті 86 Закону України "Про прокуратуру", мотивоване недостатністю стажу роботи, а саме неможливістю врахування часу роботи ОСОБА_1 в Полтавській обласній прокуратурі з 01.07.2020 по 31.10.2021 з огляду на відсутність інформації про сплату страхових внесків до Пенсійного фонду України за вказаний період, є протиправним та підлягає скасуванню. Пояснив, що зазначені другим відповідачем обставини були зумовлені вимушеним прогулом зв період з 24.03.2015 по 12.10.2021, який мав місце внаслідок незаконного звільнення позивача зі служби в органах прокуратури та в подальшому несвоєчасного поновлення на роботі. Враховуючи викладене, стверджує, що період з 01.07.2020 по 31.10.2021 є вимушеним прогулом, який стався з вини роботодавця, що в свою чергу не може бути підставою для неврахування такого періоду до трудового стажу позивача.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 09.08.2022 позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області (вул. Соборності, 66, м. Полтава, ), Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (майдан Свободи, Держпром, 3 під`їзд, 2 поверх, м. Харків, ) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії задоволено.

Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 06.06.2022 №41.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області зарахувати ОСОБА_1 до вислуги років та стажу роботи на посадах прокурорів згідно з Законом України "Про прокуратуру" період роботи з 01.07.2020 по 31.10.2021 та призначити, нараховувати і виплачувати ОСОБА_1 з 30.05.2022 пенсію за вислугу років згідно зі статтею 86 Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 №1697-VII, з урахуванням довідки Полтавської обласної прокуратури про складові заробітної плати (грошового забезпечення) для призначення пенсії відповідно до Закону України "Про прокуратуру" від 30.05.2022 №21-88 вих.22.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (майдан Свободи, Держпром, 3 під`їзд, 2 поверх, м. Харків, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) витрати зі сплати судового збору у розмірі 992 (дев`ятсот дев`яносто дві) грн 40 (сорок) коп.

Перший відповідач, не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність оскаржуваного рішення вимогам чинного законодавства, що полягає у порушенні судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне дослідження доказів, які були надані відповідачем, просить суд апеляційної інстанції рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 09.08.2021 по справі № 440/5532/22 скасувати та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Апеляційна скарга мотивована твердженнями про неможливість призначення позивачу пенсії за вислугою років, оскільки станом на час звернення позивача до пенсійного органу із заявою про призначення пенсії умови пенсійного забезпечення працівників прокуратури визначалися ст. 86 Закону України № 1697-VІІ «Про прокуратуру», яка є чинною на даний час, та приписами ч.2 якої, зокрема передбачено, що пенсія призначається від суми місячної заробітної плати, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а не ст.50-1 Закону України № 1789-ХІІ «Про прокуратуру», положення якої частково (крім ч.ч. 3, 4, 6, 11) на підставі пункту 3 розділу ХІІ «Прикінцеві положення» Закону України № 1697-VІІ «Про прокуратуру» визнано такими, що втратили чинність. Вказані обставини, на думку апелянта, свідчать про те, що вимоги ОСОБА_1 не мають правового підґрунтя, оскільки у зв`язку зі змінами норм законодавства, які регулюють спірні правовідносини, у позивача не могло бути «законних сподівань» на призначення пенсії за вислугу років. Крім того, другим відповідачем встановлено відсутність у Державному реєстрі загальнообов`язкового державного соціального страхування даних про оплату внесків до Пенсійного фонду України за роботу позивача в органах Полтавської обласної прокуратури, що виключає можливість включення періоду з 01.07.2020 по 31.10.2021 до стажу роботи ОСОБА_1 , а підтверджений наданими позивачем документами стаж 23 роки 8 місяців 12 днів, в силу приписів ст. 86 Закону України № 1697-VІІ «Про прокуратуру», є недостатнім для призначення останньому пенсії за вислугу років. З урахуванням викладеного, апелянт вважає оскаржуване рішення ГУ ПФУ в Полтавській області законним та обґрунтованим.

Позивач, у поданому до суду відзиві на апеляційну скаргу просив залишити її без задоволення, як необґрунтовану та безпідставну, а рішення суду першої інстанції без змін, як таке, що прийнято з урахуванням норм статті 86 Закону України «Про прокуратуру» № 1697-VII від 14.10.2014, якою врегульовано порядок пенсійного забезпечення працівників органів прокуратури, а не норм статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» №1789-ХІІ від 05.11.1991, як помилково зазначає апелянт. Отже, ГУ ПФ України в Полтавській області, зазначаючи в апеляційній скарзі про те, що вказане рішення суду не містить відповідного підґрунтя у національному законодавстві, не дослідило мотивів, якими керувався суд при прийнятті цього рішення, норми чинного законодавства та фактичні обставини справи на підставі яких його прийнято.

Щодо доводів апелянта про відсутність підстав для зарахування періоду роботи позивача з 01.07.2020 по 31.10.2021 до вислуги років та стажу роботи на посадах прокурора, з огляду на те, що у Державному реєстрі загальнообов`язкового державного соціального страхування відсутні відомості про сплату позивачем внесків до Пенсійного фонду України за роботу в органах Полтавської обласної прокуратури за цей період, ОСОБА_1 пояснив, що вказаний період охоплюється періодом вимушеного прогулу (з 24.03.2015 по 12.10.2021), який мав місце у зв`язку з незаконним його звільнення зі служби в органах прокуратури та несвоєчасним поновленням на посаді. Посилаючись на правову позицію Верховного Суду, викладену вупостановах від 17.07.2019 у справі №144/669/17, від 28.05.2021 у справі №591/3839/16-а, від 27.03.2018 у справі №208/6680/16-а, від 24.05.2018 у справі №490/12392/16-а, від 20.03.2019 у справі №688/947/17, від 30.07.2019 у справі №373/2265/16-а, вказує, що сумніви відповідачів щодо несплати роботодавцем страхових внесків за період з 01.07.2020 по 31.10.2021 самі по собі не можуть бути підставою для неврахування підтвердженого періоду роботи у його страховий стаж, оскільки працівник не несе відповідальності за неналежне виконання роботодавцем - страхувальником свого обов`язку щодо сплати страхових внесків.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Згідно з ч. 4 ст.229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах апеляційної скарги рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 30.06.2020 у справі №816/1252/15, залишеним в цій частині без змін постановами Другого апеляційного адміністративного суду від 14.01.2021 та Верховного Суду від 09.06.2021, зокрема, визнано протиправним та скасовано наказ Генеральної прокуратури України від 23.03.2015 №211к про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника прокурора Полтавської області; поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника прокурора Полтавської області з 24.03.2015 (а.с.22-27 зворот).

12.10.2021 Генеральним прокурором прийнято наказ №350к, яким скасовано наказ від 23.03.2015 №211к та поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника прокурора Полтавської області з 24.03.2015, що підтвердується відомостями трудової книжки позивача (а.с. 38-39).

30.05.2022 позивач звернувся до пенсійного органу з заявою про призначення пенсії за вислугу років, відповідно до статті 86 Закону України "Про прокуратуру". До заяви додав документи, що підтверджують стаж роботи позивача (а.с. 15-16).

06.06.2022 ГУ ПФ України в Харківській області прийнято рішення №41, яким ОСОБА_1 відмовлено у призначенні пенсії за вислугу років, з огляду на те, що до стажу роботи позивача на посадах прокурорів не зараховано період роботи з 01.07.2020 по 31.10.2021, оскільки відповідно до Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування відсутні дані про сплату внесків до Пенсійного фонду України за роботу в органах Полтавської обласної прокуратури. Зважаючи на те, що у ОСОБА_1 відсутній необхідний стаж роботи за вислугу років 25 років, який передбачений статтею 86 Закону України "Про прокуратуру", відсутні підстави для призначення позивачу пенсії за вислугу років (а.с. 19-20).

Не погодившись з рішенням ГУ ПФ України в Харківській області від 06.06.2022 №41, позивач звернувся до суду з позовом про визнання його протиправним та скасування, а також зобов`язання першого відповідача зарахувати до вислуги років та стажу роботи ОСОБА_1 на посадах прокурорів період його роботи в Полтавській обласній прокуратурі з 01.07.2020 по 31.10.2021, та призначити, нарахувати та виплачувати з 30 травня 2022 пенсію за вислугу років відповідно до Закону України "Про прокуратуру" з урахуванням довідки Полтавської обласної прокуратури від 30.05.2022. Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з протиправності рішення ГУ ПФ України в Харківській області про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії за вислугу років від 06.06.2022 №41 та наявності підстав для зарахування періоду роботи позивача з 01.07.2020 по 31.10.2021, що становить 01 рік та 04 місяці, додатково до розрахованих пенсійним органом вислуги років та стажу роботи ОСОБА_1 , з огляду на те, що вказаний період є вимушеним прогулом ОСОБА_1 , що мав місце з огляду на незаконне звільнення позивача зі служби в органах прокуратури та його несвоєчасне поновлення на посаді. Суд зазначив, що факт поновлення позивача на посаді свідчить про те, що у період вимушеного прогулу позивач проходив службу в органах прокуратури, а безпосередньо зарахування до вислуги років періоду вимушеного прогулу є однією з гарантій відновлення порушених незаконним звільненням прав працівника, а тому відповідний період вимушеного прогулу має зараховуватися до вислуги років та стажу роботи в органах прокуратури.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості й в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

15.07.2015 набрав чинності Закон України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 №1697-VII (далі - Закон №1697-VII), яким, зокрема, урегульовано порядок пенсійного забезпечення працівників органів прокуратури.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 86 Закону №1697-VII прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше: з 1 жовтня 2020 року і пізніше - 25 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 15 років.

Пенсія призначається в розмірі 60 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до якої включаються всі види оплати праці, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії (ч.2 ст. 86 Закону № №1697-VII).

За приписами ч. 6 статті 86 Закону №1697-VII передбачено, що до вислуги років, що дає право на пенсію згідно з цією статтею, зараховується час роботи на посадах прокурорів (в тому числі адміністративних) органів прокуратури, стажистами, на посадах помічників і старших помічників прокурорів; слідчими, суддями; на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ, податкової міліції, кримінально-виконавчої служби, офіцерського складу Збройних Сил України, Служби безпеки України, інших утворених відповідно до законодавства України військових формувань, на посадах державних службовців, які обіймають особи з вищою юридичною освітою; у науково-навчальних закладах Офісу Генерального прокурора працівникам, яким до набрання чинності цим законом було присвоєно класні чини (працівникам військової прокуратури - відповідні військові звання), у тому числі час наукової та викладацької роботи в інших науково-навчальних закладах, якщо вони мали науковий ступінь чи вчене звання; на адміністративних та викладацьких посадах, посадах наукових працівників у Тренінговому центрі прокурорів України; на виборних посадах у державних органах, на посадах в інших організаціях, якщо працівники, яким до набрання чинності цим Законом було присвоєно класні чини (працівникам військової прокуратури - відповідні військові звання), були направлені туди, а потім повернулися в органи прокуратури; військова служба, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах денної форми навчання або на юридичних факультетах вищих навчальних закладів денної форми навчання; відпустка по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, якщо така відпустка надавалася.

Право на пенсію за вислугу років мають особи, які безпосередньо перед зверненням за призначенням такої пенсії працюють в органах прокуратури чи в науково-навчальних закладах Офісу Генерального прокурора, а також особи, звільнені з прокурорських посад органів прокуратури за станом здоров`я, у зв`язку з ліквідацією чи реорганізацією органу прокуратури, в якому особа обіймає посаду, або у зв`язку із скороченням кількості прокурорів, у зв`язку з обранням їх на виборні посади в органах державної влади чи органах місцевого самоврядування. Ветеранам війни, які мають необхідний стаж роботи для призначення пенсії за вислугу років, така пенсія призначається незалежно від того, чи працювали вони в органах прокуратури перед зверненням за призначенням пенсії (ч. 8 ст. 86 Закону №1697-VII).

Згідно з положеннями ч. 13 ст. 86 Закону №1697-VII пенсії за вислугу років відповідно до цієї статті призначаються, перераховуються і виплачуються уповноваженими на це державними органами.

Колегія суддів зазначає, що спірні відносини склалися між сторонами внаслідок різного тлумачення підстав для зарахування до вислуги років та трудового стажу періоду вимушеного прогулу.

Так, з наявної в матеріалах справи копії рішення ГУ ПФ України в Харківській області від 06.06.2022 №41, вбачається, що другим відповідачем на підставі наданих документів та враховуючи індивідуальні відомості про застраховану особу, було встановлено, що стаж роботи ОСОБА_1 становить 23 роки 8 місяців 12 днів, у тому числі стаж роботи на посадах прокурорів 21 рік 3 місяці 14 днів.

При цьому зазначено, що до стажу роботи заявника на посадах прокурорів не зараховано період роботи з 01.07.2020 по 31.10.2021, оскільки у Державному реєстрі загальнообов`язкового державного соціального страхування відсутні відомості про сплату позивачем внесків до Пенсійного фонду України за роботу в органах Полтавської обласної прокуратури за цей період.

Колегія суддів не погоджується з наведеним твердженням ГУ ПФУ в Харківській область з огляду на таке.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено судом апеляційної інстанції, наказом Генерального прокурора України від 23.03.2015 № 211к ОСОБА_1 було звільнено з посади заступника прокурора Полтавської області у зв`язку з припиненням трудового договору відповідно до пункту 7-2 статті 36 Кодексу законів про працю України, що підтверджується копією трудової книжки (а.с. 38-39). В подальшому в судовому порядку вказаний наказ скасовано та поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника прокурора Полтавської області з 24.03.2015.

На виконання зазначеного рішення Генеральним прокурором прийнято наказ від 12.10.2021 № 350к, яким скасовано наказ Генерального прокурора України від 23.03.2015 №211к та поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника прокурора Полтавської області з 24.03.2015 (а.с. 34).

Наявною в матеріалах справи копією трудової книжки позивача НОМЕР_2 від 11.11.2002 підтверджено, що до неї на підставі наказу Генерального прокурора від 12.10.2021 №350к внесено запис №11 про недійсність запису №10 щодо звільнення позивача з органів прокуратури на підставі наказу Генеральної прокуратури України від 23.03.2015 №211к, поновлено на посаді заступника прокурора Полтавської області (а.с. 39).

Відповідно до частини другої статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Виходячи зі змісту частини першої статті 235 КЗпП України, оплата вимушеного прогулу має місце у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою.

Системний аналіз вказаних норм дає підстави для висновку про те, що вимушений прогул це час, упродовж якого працівник з вини роботодавця не мав змоги виконувати трудові функції.

При цьому причиною виникнення вимушеного прогулу може стати, зокрема, звільнення без законної підстави, що перешкоджає виконанню працівником трудової функції, обумовленої трудовим договором.

Вказані висновки також свідчать про те, що вимушеності прогулу надають протиправні дії чи бездіяльність роботодавця, унаслідок яких працівник позбавляється права виконувати трудові обов`язки й отримувати за це заробітну плату. Тобто працівник не може вийти на роботу та реалізовувати належне йому право на працю й оплату праці через винні дії (бездіяльність) роботодавця.

Аналогічна правова позиція була висловлена Верховним Судом у постанові від 16.12.2020 у справі № 761/36220/17.

Отже, з наведеного слідує, що період з 24.03.2015 по 12.10.2021, який охоплює спірний період (з 01.07.2020 по 12.10.2021), є вимушеним прогулом ОСОБА_1 , який мав місце у зв`язку з незаконним звільненням позивача зі служби в органах прокуратури та несвоєчасним поновлення на посаді.

Факт поновлення позивача на посаді означає, що у період вимушеного прогулу позивач проходив службу в органах прокуратури, а зарахування до вислуги років періоду вимушеного прогулу є однією з гарантій відновлення порушених незаконним звільненням прав працівника, а тому відповідний період вимушеного прогулу має зараховуватися до вислуги років та стажу роботи в органах прокуратури.

З огляду на викладене, оскільки 12.10.2021 ОСОБА_1 поновлено на посаді заступника прокурора Полтавської області з 24.03.2015, яку він продовжував обіймати і станом на день звернення до пенсійного органу з заявою про призначення пенсії за вислугу років, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для зарахування до вислуги років та стажу роботи позивача в органах прокуратури спірного періоду з 01.07.2020 по 31.10.2021, що становить 1 рік 4 місяці, а тому враховуючи не оспорюваний відповідачами стаж роботи позивача 23 роки 8 місяців 12 днів, ОСОБА_1 набув передбаченого ч.1 ст. 86 Закону № 1697-VII стажу для призначення йому пенсії за вислугу років, що у сукупності зі спірним становить 25 років 12 днів.

Щодо посилання другого відповідача у оскаржуваному рішенні від 06.06.2020 № 41 на відсутність у Державному реєстрі загальнообов`язкового державного соціального страхування даних про сплату внесків до Пенсійного фонду України за період роботи з 01.07.2020 по 31.10.2021, колегія суддів зазначає наступне.

Так, відповідно до абз. 4 ст. 1 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 №1058-IV (далі Закон №1058-IV) застрахована особа це фізична особа, яка відповідно до цього Закону підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачуються чи сплачувалися у встановленому законом порядку страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування та до накопичувальної системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування.

Застрахована особа має право на отримання пенсійних виплат на умовах і в порядку, передбачених цим Законом (п.9 ч.1 ст. 16 Закону №1058-IV).

За приписами абз. 33 ст. 1 Закону №1058-ІV страхові внески це кошти відрахувань на соціальне страхування, збір на обов`язкове державне пенсійне страхування та страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, сплачені (які підлягають сплаті) згідно із законодавством, що діяло раніше; надходження від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що спрямовуються на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Страхувальники це роботодавці та інші особи, які відповідно до закону сплачують єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та/або є платниками відповідно до цього Закону (абз. 35 ст. 1 Закону №1058-ІV).

Відповідно до абз. 1 ч. 1 ст. 24 Закону №1058-ІV страховий стаж це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

За змістом ч.ч. 1, 2, 10 ст. 20 Закону №1058-ІV страхові внески обчислюються виключно в грошовій формі, у тому числі з виплат (доходу), що здійснюються в натуральній формі.

Обчислення страхових внесків застрахованих осіб, зазначених у пунктах 1, 2, 5-7, 9, 10, 12, 15, 17 і 18 статті 11 цього Закону, здійснюється страхувальниками на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) заробітної плати (доходу), грошового забезпечення, на які відповідно до цього Закону нараховуються страхові внески.

Якщо страхувальники несвоєчасно або не в повному обсязі сплачують страхові внески, до них застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про сплату страхових внесків, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом.

З аналізу наведених норм слідує, що обов`язок зі сплати страхових внесків та відповідальність за несвоєчасну або не в повному обсязі сплату страхових внесків законом покладено на страхувальника, який повинен здійснити нарахування цього внеску та утримати його із заробітної плати позивача.

Разом з цим, як вбачається з наданого до матеріалів справи Полтавською обласною прокуратурою листа від 07.07.2022 щодо сплати внесків до Пенсійного фонду України стосовно ОСОБА_1 у період з 01.07.2020 по 31.10.2021(а.с. 53), позивач з 01.07.2020 по 31.10.2021 не отримував заробітну плату, а сплата страхових внесків до Пенсійного фонду України Полтавською обласною прокуратурою не здійснювалась.

При цьому, також повідомлено, що у разі набрання законної сили рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 03.02.2022 по справі № 440/14589/21, щодо стягнення з Полтавської обласної прокуратури середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду Полтавського окружного адміністративного суду від 30.06.2020 у справі №816/1252/15, ОСОБА_1 буде здійснено виплату середнього заробітку за період з 01.07.2020 по 31.10.2021 та сплачено страхові внески до Пенсійного фонду України.

Таким чином, фактично внаслідок невиконання роботодавцем обов`язку по сплаті страхових внесків до Пенсійного фонду України створені умови, за яких позивач позбавлений соціальної захищеності та однозначності при розрахунку пенсійного стажу за час роботи на посадах прокурорів, що є неприпустимим та таким, що суперечить основним конституційним засадам в сфері соціального захисту.

Крім того, як вірно зазначив суд першої інстанції, сумніви другого відповідача щодо несплати роботодавцем позивача страхових внесків за період з 01.07.2020 по 31.10.2021 самі по собі не можуть бути підставою для неврахування підтвердженого періоду роботи позивача у його страховий стаж, оскільки працівник не несе відповідальності за неналежне виконання роботодавцем - страхувальником свого обов`язку щодо сплати страхових внесків

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 17.07.2019 у справі № 144/669/17, від 28.05.2021 у справі № 591/3839/16-а, від 27.03.2018 у справі № 208/6680/16-а, від 24.05.2018 у справі № 490/12392/16-а, від 20.03.2019 у справі № 688/947/17, від 30.07.2019 у справі № 373/2265/16-а та від 23.03.2020 у справі №535/1031/16-а.

Доводи другого відповідача щодо відсутності підстав для зарахування до вислуги років та стажу роботи позивача на посадах прокурорів у Прокуратурі Республіки Молдова періоду роботи з 09.08.1999 по 31.10.2002, колегія суддів вважає безпідставними, з огляду на наступне.

Так, статтею 8 Угоди між Урядом України та Урядом Республіки Молдова про гарантії прав громадян в галузі пенсійного забезпечення від 29.08.1995 (далі Угода від 29.08.1995), ратифікованої Законом України від 29.10.1996 №434/96-ВР встановлено, що при призначенні пенсії, в тому числі пенсії на пільгових умовах та за вислугу років, обчислення трудового (страхового) стажу, накопиченого у відповідності із законодавством України і законодавством Республіки Молдова, в тому числі і до вступу в дію цієї Угоди, а також на території держав, які входили до складу колишнього СРСР до 01.01.1992, проводиться по законодавству держави, яка призначає пенсію.

Приписами ст. 4 Угоди від 29.08.1995 регламентовано, що після вступу в дію цієї Угоди Договірні Сторони надають на своїй території постійно проживаючим громадянам, в тому числі і тим, які переїхали (приїхали) із іншої Договірної Сторони, однакові зі своїми громадянами права в галузі пенсійного забезпечення.

Необхідні для пенсійного забезпечення документи, які видані у встановленому порядку на території України і на території Республіки Молдова, в тому числі і до вступу в силу цієї Угоди, а також на території держав, які входили до складу колишнього СРСР до 01.01.1992, приймаються без легалізації (стаття 15 Угоди від 29.08.1995).

Статтею 7 Угоди між Урядом України та Урядом Республіки Молдова про трудову діяльність і соціальний захист громадян України та Республіки Молдова, які працюють за межами кордонів своїх держав від 13.12.1993 (далі Угода від 13.12.1993), що набрала чинності 25.02.1994, визначено, що трудовий стаж і стаж роботи за фахом, набутий у зв`язку з трудовою діяльністю на території обох Сторін, взаємно визнається Сторонами. Обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством Сторони працевлаштування.

Так, відповідно до записів трудової книжки позивача НОМЕР_3 від 01.01.2001 та їх письмового перекладу з румунської мови на українську, зробленого перекладачем ОСОБА_2 , справжність підпису якої засвідчено приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Мудрою А.М., вбачається що ОСОБА_1 у період з 09.08.1999 по 31.10.2002 працював у Прокуратурі Республіки Молдова та отримував офіційну заробітну плату (а.с. 166-168).

Наведене також узгоджується з довідкою Генеральної прокуратури Республіки Молдова вих.№33-12d/20-445 від 16.12.2020 (а.с. 169).

Згідно з ч. 3 ст. 44 Закону №1058-IV органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також у необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію. На такі перевірки не поширюється дія положень законодавства про здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності.

Крім того, частиною першою статті 101 Закону №1788-XII також передбачено, що органи, що призначають пенсії, мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, а також у необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі.

Таким чином, при виникненні у пенсійного органу сумнівів щодо права позивача на отримання пенсії, пенсійний орган має право перевіряти достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію.

Отже, витребування та перевірка додаткових документів та довідок є правом пенсійного органу.

Враховуючи вищевикладене, на працівника не може перекладатись тягар доведення достовірності даних, що зазначені у довідці про підтвердження наявного трудового стажу. Відсутність посилання чи неточні записи у первинних документах по обліку трудового стажу та нарахуванню заробітної плати на конкретну посаду, яку займав позивач у той чи інший період його роботи, за наявності належним чином оформленої трудової книжки, не може бути підставою для виключення вказаних періодів роботи з трудового стажу позивача, що дає йому право на призначення пенсії, у тому числі за вислугу років, оскільки працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів роботодавцем, та у свою чергу неналежний порядок ведення документації з вини роботодавця не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії.

Крім того, у рішенні ГУ ПФ України в Харківській області про відмову у призначенні позивачу пенсії за вислугу років від 06.06.2022 №41 зазначено, що єдиною підставою для відмови у призначенні такого виду пенсії є не зарахування періоду роботи позивача з 01.07.2020 по 31.10.2021 до вислуги років та стажу роботи в органах прокуратури.

Інших підстав для відмови у призначенні ОСОБА_1 пенсії за вислугу років другим відповідачем у вказаному рішенні не зазначено, відтак посилання апелянта на відсутність підстав для зарахування періоду роботи позивача з 09.08.1999 по 31.10.2002, тобто на фактичні обставини, які не покладено в основу спірного рішення пенсійного органу, є необґрунтованими.

Крім того, як вірно зауважив суд першої інстанції, до рішення про відмову у призначенні позивачу пенсії за вислугу років від 06.06.2022 № 41 додано розрахунок трудового стажу, у якому зазначено наступну інформацію щодо позивача: з 09.08.1999 по 31.10.2002 трудова діяльність: прокурор/слідчий склад; стаж на право: 3 роки 2 місяці 23 дні (а.с. 21), що свідчить про спростування самим відповідачем тверджень про неможливість врахування вказаного періоду до трудового стажу ОСОБА_1 .

При цьому, відповідачі жодним чином не заперечують достатність наданих позивачем разом із заявою від 30.05.2022 документів для вирішення питання про призначення пенсії за вислугу років, адже залучена до матеріалів справи копія розписки - повідомлення від 30.05.2022 оформлена спеціалістом пенсійного органу (а.с. 16), не містить вказівки на необхідність надання особою додаткових документів.

З огляду на викладене, враховуючи встановлення факту наявності у позивача на день звернення до пенсійного органу, передбаченого ч.1 ст. 86 Закону № 1697-VII стажу роботи (25 років 12 днів, у тому числі в органах прокуратури 22 роки 7 місяці 14 днів), колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність визнання протиправним та скасування рішення ГУ ПФ України в Харківській області про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії за вислугу років від 06.06.2022 № 41 та зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області зарахувати ОСОБА_1 до вислуги років та стажу роботи на посадах прокурорів згідно з Законом України "Про прокуратуру" періоду роботи з 01.07.2020 по 31.10.2021 та призначити йому з 30.05.2022 пенсію за вислугу років згідно зі статтею 86 Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 №1697-VII, з урахуванням довідки Полтавської обласної прокуратури про складові заробітної плати (грошового забезпечення) для призначення пенсії відповідно до Закону України "Про прокуратуру" від 30.05.2022 №21-88 вих.22.

Суд наголошує, що Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) у рішенні від 10 лютого 2010 року у справі Серявін та інші проти України зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У справі Трофимчук проти України ЄСПЛ також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Відповідно до пункту 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Деякі аргументи не можуть бути підставою для надання детальної відповіді на такі доводи.

Усі інші аргументи апелянта вивчені судом, однак є такими, що не потребують детального аналізу у цьому судовому рішенні, оскільки вищенаведених висновків рішення суду першої інстанції не спростовують.

Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про додержання судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при прийнятті рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 09.08.2022 по справі № 440/5532/22 в частині задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ч. 4 ст. 229, ч. 4 ст. 241, 242, 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 326-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області - залишити без задоволення.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 09.08.2022 по справі № 440/5532/22 в частині задоволення позовних вимог - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя Т.С. Перцова
Судді С.П. Жигилій В.Б. Русанова