Справа № 140/8173/22
Суддя: Димарчук Тетяна Миколаївна
Дата ухвалення: 2023-02-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2023 року ЛуцькСправа № 140/8173/22

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого-судді Димарчук Т.М.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Волинській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) звернувся в суд з позовом до Головного управління ДПС у Волинській області (далі відповідач) про визнання протиправним та скасування наказу від 14.11.2022 №514-о "Про звільнення ОСОБА_1 "; поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника відділу перевірок податкових агентів управління податкового аудиту Головного управління ДПС у Волинській області з 14.11.2022; стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 12.10.2022 позивача попереджено про скорочення займаної ним посади державної служби та наказом Головного управління ДПС у Волинській області від 14.11.2022 №514-о «Про звільнення ОСОБА_1 », його звільнено з займаної посади начальника відділу перевірок податкових агентів управління податкового аудиту Головного управління ДПС у Волинській області, у зв`язку зі скороченням посади державної служби внаслідок зміни організаційної структури та штатного розпису Головного управління ДПС у Волинській області без скорочення чисельності або штату державних службовців, згідно з пунктом 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» та пункту 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України.

Позивач вважає оскаржуваний наказ протиправним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки в порушення вимог частини 3 статті 87 Закону України Про державну службу, ст. 49-2 КЗпП України йому не було запропоновано всі наявні вакантні посади державної служби за наявності таких в Головному управлінні ДПС у Волинській області на момент попередження про скорочення займаної ним посади та звільнення.

У попередженні про наступне вивільнення із займаної посади від 12.10.2022 зазначено, що позивачу пропонувалася лише одна вакантна посада - начальника Ківерцівської державної податкової інспекції.

При цьому, станом на час попередження про наступне вивільнення з посади начальника відділу перевірок податкових агентів управління податкового аудиту в апараті Головного управління ДПС у Волинській області були вакантними наступні посади державної служби категорії «Б»: начальник відділу позапланових перевірок ризикових платників; заступник начальника управління - начальник відділу якості перевірок та перевірок фінансових операцій; заступник начальника відділу контролю за виробництвом та обігом пального; заступник начальника управління - начальник відділу обслуговування акцизних складів та податкових постів, контролю за обігом марки акцизного податку; заступник начальника управління - начальник відділу адміністрування акцизного податку; заступник начальника управління - начальник відділу бухгалтерського обліку, звітності та бюджетування; начальник управління з податковим боргом; начальник відділу інфраструктури та господарського забезпечення; начальник Володимир-Волинської податкової інспекції; начальник Горохівської державної податкової інспекції.

Позивач вказує на те, що пропозиція усіх рівнозначних наявних вакантних посад є обов`язковою для належного дотримання процедури звільнення державного службовця на підставі п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону №889-VIII, у якій визначальними критеріями є досвід роботи, освітній рівень, ставлення до виконання службових обов`язків та переважне право залишення на роботі. Така процедура звільнення спрямована не на те, щоб витримати строк попередження і після того звільнити працівника, а насамперед на те, щоб протягом цього строку вживати заходів для того, щоб працевлаштувати осіб в межах можливостей, в цьому випадку, суб`єкта призначення. Дії роботодавця мають засвідчити, що він справді вживав заходів для працевлаштування осіб з урахуванням, зокрема, переважного права на залишення на роботі, а також кваліфікаційних вимог до посади, позаяк в цій справі йдеться про державну службу.

За такого правового регулювання встановлена законодавством можливість скорочення чисельності або штату працівників не виключає, а включає зобов`язання роботодавця (держави) щодо працевлаштування працівників, які попереджаються про наступне звільнення, а саме з моменту виникнення обставин, які зумовлюють можливе вивільнення працівників. При цьому такий обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору та охоплює вакантні посади, які з`явилися в установі протягом всього цього періоду і які існували на день звільнення.

Таким чином, роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. Однак, перелічені позивачем рівнозначні вакантні посади відповідачем йому запропоновані не були.

Окрім того, в порушення ст.42 КЗпП України жодного аналізу продуктивності праці і кваліфікації тих працівників, які залишилися працювати, і тих, які підлягали звільненню відповідач також не проводив.

З наведених підстав просить позов задовольнити.

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 19.12.2022 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у даній справі, постановлено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

У відзиві на позовну заяву від 05.01.2023 №56/03-20-05-01-10 (а.с.85-86) відповідач позовних вимог не визнав, посилаючись на те, що наказом Державної податкової служби України від 04.02.2022 №91 «Про введення в дію структур територіальних органів ДПС та затвердження методичних рекомендацій щодо побудови організаційних структур територіальних органів ДПС» та наказом Головного управління ДПС у Волинській області від 14.07.2022 №248 «Про введення в дію організаційної структури та штатного розпису Головного управління ДПС у Волинській області», введено в дію з 21.07.2022 організаційну структуру та штатний розпис Головного управління ДПС у Волинській області згідно додатку 2, зв`язку із чим відбулося скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців. Посада начальника відділу перевірок податкових агентів управління податкового аудиту була скорочена.

Закон України Про державну службу не встановлює обмеження чи кількості щодо посад які мають бути запропоновані особі що звільняється, тому з урахуванням запропонованої посади позивачу в попередженні про наступне звільнення, Головне управління ДПС у Волинській області дотрималось вимог закону щодо пропонування особі рівнозначної посади.

Оскільки ОСОБА_1 повідомив про незгоду із запропонованою посадою, що підтверджується його підписом у попередженні про наступне звільнення, то наказом ГУ ДПС у Волинській області від 14.11.2022 №514-о позивача було звільнено із займаної посади.

Твердження позивача про те, що роботодавець мав запропонувати йому усі вакантні посади не ґрунтується на нормах закону та є надуманим.

Згідно з абзацом третім частини 3 статті 87 Закону України Про державну службу державний службовець звільняється на підставі пункту 1 частини першої цієї статті у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі відмови від переведення на запропоновану посаду.

На підставі наведеного вважає, що оскаржуваний наказ Головним управлінням ДПС у Волинській області прийнято з дотриманням встановленої процедури звільнення працівника, а тому просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

У поданій до суду 16.01.2023 відповіді на відзив (а.с. 93-96) позивач підтримав вимоги позову та додатково пояснив, що за змістом додатку №1 до наказу Головного управління ДПС у Волинській області від 14.07.2022 №248 «Про введення в дію організаційної структури та штатного розпису Головного управління ДПС у Волинській області» було вирішено вивести зі структури Головного управління, зокрема Управління податкового аудиту зі штатною чисельністю 8 співробітників відділ перевірок податкових агентів. Водночас вирішено ввести до організаційної структури Головного управління ДПС у Волинській області серед інших Управління оподаткування фізичних осіб зі штатною чисельністю 118 осіб, в т.ч. у складі зазначеного Управління підрозділ: відділ перевірок податкових агентів з штатною чисельністю 8 осіб. Звертає увагу суду, що відділ перевірок податкових агентів в Головному управління ДПС залишився з тією самою кількістю штатних одиниць 8 осіб, лише введено зазначений відділ в структуру Управління оподаткування фізичних осіб.

Головне управління ДПС у Волинській області у поданому до суду 18.01.2023 запереченні на відзив наполягає на правомірності оскаржуваного наказу про звільнення позивача з займаної посади.

Суд, перевіривши доводи позивача та відповідача у заявах по суті справи, дослідивши письмові докази на предмет належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємозв`язку доказів у їхній сукупності, дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення, з наступних мотивів та підстав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 працював на різних посадах в органах ДПС, в тому числі на посаді начальника відділу перевірок податкових агентів управління податкового аудиту Головного управління ДПС у Волинській області, що підтверджується трудовою книжкою НОМЕР_1 від 01.02.2007 (а.с.69-79).

Наказом Державної податкової служби України від 04.02.2022 №91 «Про введення в дію структур територіальних органів ДПС та затвердження методичних рекомендацій щодо побудови організаційних структур територіальних органів ДПС» та наказом Головного управління ДПС у Волинській області від 14.07.2022 №248 «Про введення в дію організаційної структури та штатного розпису Головного управління ДПС у Волинській області» введено в дію з 21.07.2022 організаційну структуру та штатний розпис Головного управління ДПС у Волинській області (а.с.20-22).

Як вбачається з попередження від 12.10.2022 позивача проінформовано, що його посада державної служби скорочується внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу Головного управління ДПС у Волинській області без скорочення чисельності або штату державних службовців та про наступне звільнення його з посади, яку він обіймає. Одночасно позивачу запропоновано зайняти іншу рівнозначну вакантну посаду начальник Ківерцівської державної податкової інспекції (а.с.11).

Наказом в. о. начальника Головного управління ДПС у Волинській області від 14.11.2022 №514-о «Про звільнення ОСОБА_1 », припинено державну службу та звільнено з 14.11.2022 ОСОБА_1 - начальника відділу перевірок податкових агентів управління податкового аудиту Головного управління ДПС у Волинській області, з займаної посади у зв`язку зі скороченням посади державної служби внаслідок зміни організаційної структури та штатного розпису Головного управління ДПС у Волинській області без скорочення чисельності або штату державних службовців, згідно з пунктом 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» та пунктом 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України (а.с.12).

Позивач, вважаючи, наказ від 14.11.2022 №514-о протиправним та таким, що підлягає скасуванню, звернувся за захистом своїх прав та інтересів до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях визначає Закон України від 10.12.2015 №889-VIII Про державну службу.

Як встановлено частинами 1-3 статті 5 Закону України Про державну службу правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.

Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Перелік підстав для припинення державної служби визначений статтею 83 Закону України Про державну службу.

Зокрема, пунктом 4 частини першої статті 83 Закону України Про державну службу встановлено, що державна служба припиняється за ініціативою суб`єкта призначення (стаття 87 цього Закону).

Загальний перелік підстав для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення визначений статтею 87 Закону України Про державну службу,

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 87 Закону України Про державну службу підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.

З 06.03.2021 набрав чинності Закон України від 23.02.2021 № 1285-IX Про внесення змін до деяких законів України щодо відновлення проведення конкурсів на зайняття посад державної служби та інших питань державної служби, яким викладено в новій редакції частину 3 статті 87 Закону України Про державну службу.

Відповідно до частини 3 статті 87 Закону України Про державну службу (у редакції, чинній з 06.03.2021 та на час звільнення позивача) суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів.

Одночасно з попередженням про звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей.

При цьому враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю.

Державний службовець звільняється на підставі пункту 1 частини першої цієї статті у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду.

Таким чином, процедура звільнення державних службовців у зв`язку з припиненням державної служби за ініціативою суб`єкта призначення на момент виникнення спірних правовідносин (попередження позивача про можливе наступне звільнення у зв`язку з реорганізацією та звільнення позивача) врегульована положеннями Закону України Про державну службу. Водночас, дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом (ч.3 ст. 5 Закону України Про державну службу).

З оскаржуваного наказу вбачається, що під час його винесення відповідач керувався як нормами пункту 1 частини першої статті 87 Закону України Про державну службу та і пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

Так, відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані роботодавцем лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Положеннями частини другої статті 40 КЗпП України передбачено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника за його згодою на іншу роботу.

Статтею 42 КЗпП України визначено, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: 1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців; 2) особам, в сім`ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; 3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; 4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва; 5) учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», а також особам, реабілітованим відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу; 6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; 7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання; 8) особам з числа депортованих з України, протягом п`яти років з часу повернення на постійне місце проживання до України; 9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, військової служби за призовом осіб офіцерського складу та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби; 10) працівникам, яким залишилося менше трьох років до настання пенсійного віку, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат.

Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України.

Частинами 2, 3 статті 49-2 КЗпП України передбачено, що при вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, крім випадків, передбачених цим Кодексом. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України «Про зайнятість населення», власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Аналізуючи вищенаведені норми трудового законодавства, слід дійти висновку про те, що звільнення працівника за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України допускається лише у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі скорочення чисельності або штату працівників.

Виходячи з нормативного тлумачення ч.3 ст.87 Закону України Про державну службу, частини першої статті 40, частин першої, третьої статті 49-2 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Відповідно до пункту 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі. У випадках зміни власника підприємства (установи, організації) чи його реорганізації (злиття з іншим підприємством, приєднання до іншого підприємства, поділу підприємства, виділення з нього одного або кількох нових підприємств, перетворення одного підприємства в інше, наприклад, державного підприємства в орендне підприємство або підприємства в господарське товариство) дія трудового договору працівника продовжується (частина третя статті 36 КЗпП України). При реорганізації підприємства або при його перепрофілюванні звільнення за пунктом 1 статті 40 КЗпП України може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями.

Досліджуючи спірні правовідносини судом встановлено, що ОСОБА_1 було звільнено з посади начальника відділу перевірок податкових агентів управління податкового аудиту Головного управління ДПС у Волинській області на підставі п.1 частини першої статті 87 Закону України Про державну службу, п.1 ч.1т ст. 40 КЗпП України внаслідок зміни організаційної структури та штатного розпису Головного управління ДПС у Волинській області без скорочення чисельності або штату державних службовців.

При цьому, суд звертає увагу, що Верховний Суд у постанові від 31.01.2019 у справі №820/4077/17 дійшов висновку, що у разі перетворення одного структурного підрозділу юридичної особи публічного права в інший або при його перепрофілюванні звільнення з публічної служби, зміна її істотних умов можуть мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності чи штату працівників, змінами в їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями тощо. Саме по собі перетворення одного структурного підрозділу юридичної особи публічного права в інший без скорочення штату не може бути підставою для звільнення з публічної служби чи зміни істотних умов її проходження. Скорочення штату встановлюється шляхом порівняння штатних розписів цієї юридичної особи до і після її реорганізації.

Зміна найменування бюджетної установи, її структури та штатного розпису є її реорганізацією. В юридичній практиці така форма реорганізації називається перетворенням.

При цьому, переведення працівників з однієї посади на іншу чи з одного структурного підрозділу до іншого здійснюється у разі, якщо діяльність бюджетної установи не припиняється, але змінюються її повноваження, структура чи штатний розпис, тобто проводяться організаційно-штатні заходи, реорганізація.

З наявних у матеріалах справи доказів вбачається, що згідно додатку до наказу Головного управління ДПС у Волинській області від 18.08.2021 №2407 «Про введення в дію переліку змін до організаційної структури та штатного розпису Головного управління ДПС у Волинській області» та штатного розпису Головного управлінням ДПС у Волинській області на 2022 рік, затвердженого 24.01.2022, затверджено штат працівників у кількості 533 штатних одиниці (а.с.13-19, 31-48).

Відповідно до додатку 1 до наказу Головного управління ДПС у Волинській області від 14.07.2022 №248 «Про введення в дію організаційної структури та штатного розпису Головного управління ДПС у Волинській області», яким введено в дію з 21.07.2022 організаційну структуру та штатний розпис Головного управління ДПС у Волинській області на 2022 рік, затверджений 20.06.2022, затверджено штат працівників у кількості 556 штатних одиниці (а.с.20-27, 49-68).

Вказане свідчить про те, що кількість працівників Головного управління ДПС у Волинській області не зменшилась, а навпаки збільшилася на 23 штатних одиниць.

При цьому, кількість штатних посад відділу перевірок податкових агентів, у якому працював позивач, також зменшена не була та становить 8 штатних посад. Тобто відділ перевірок податкових агентів в Головному управління ДПС залишився з тією самою кількістю штатних одиниць 8 осіб, лише введено зазначений відділ в структуру Управління оподаткування фізичних осіб.

Доказів пропонування інших посад, які були вакантними у відповідача або з`явилися після попередження про наступне звільнення відповідач не надав, як і не навів необхідного обґрунтування щодо не прийняття рішення про переведення позивача до реорганізованого відділу у складі іншого управління.

Тобто, як вбачається з матеріалів справи, фактичного скорочення штату працівників, як необхідної підстави для дострокового звільнення позивача з посади на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП не відбулось. Доказів протилежного відповідач не надав.

Виведення зі структури Головного управління ДПС у Волинській області зокрема з управління податкового аудиту співробітників відділу перевірок податкових агентів зі штатною чисельністю 8 співробітників та введення у складі організаційної структури Головного управління ДПС у Волинській області управління оподаткування фізичних осіб та у його складі підрозділу відділу перевірок податкових агентів з штатною чисельністю 8 осіб, не вплинуло на штатну чисельність відділу, у якому працював позивач.

Крім того, Верховний Суд неодноразово, зокрема у постановах від 16.05.2018 у справі №807/2384/15, від 13.10.2021 у справі №360/2308/20, наголошував на тому, що однією з правових гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника. Одночасно з цим, власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Тобто роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, які відповідають зазначеним вимогам, що існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Обов`язок із працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору та охоплює вакантні посади, які з`явилися в установі протягом всього цього періоду і які існували на день звільнення.

Вказана правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 25.07.2019 у справі №807/3588/14, від 27.05.2020 у справі №813/1715/16 та інших.

Суд звертає увагу на те, що у попередженні про наступне звільнення від 12.10.2022 позивачу запропоновано лише одну вакантну посаду начальника Ківерцівської державної податкової інспекції (а.с.11).

При цьому, станом на час попередження 12.10.2022 про наступне звільнення позивача з посади начальника відділу перевірок податкових агентів управління податкового аудиту Головного управління ДПС у Волинській області в апараті Головного управління ДПС у Волинській області були вакантними наступні посади державної служби категорії «Б»: начальник відділу позапланових перевірок ризикових платників; заступник начальника управління - начальник відділу якості перевірок та перевірок фінансових операцій; заступник начальника відділу контролю за виробництвом та обігом пального; заступник начальника управління - начальник відділу обслуговування акцизних складів та податкових постів, контролю за обігом марки акцизного податку; заступник начальника управління - начальник відділу адміністрування акцизного податку; заступник начальника управління - начальник відділу бухгалтерського обліку, звітності та бюджетування; начальник управління з податковим боргом; начальник відділу інфраструктури та господарського забезпечення; начальник Володимир-Волинської податкової інспекції; начальник Горохівської державної податкової інспекції (а.с.28-29).

Вказане свідчить про те, що Головне управління ДПС у Волинській області не виконало покладений на нього законом обов`язок одночасно з попередженням про звільнення запропонувати позивачу інші наявні рівнозначні посади державної служби категорії «Б», які позивач міг обіймати відповідно до своєї кваліфікації.

Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, Верховний Суд звертав увагу на обов`язок суду з`ясувати, чи дійсно у відповідача були зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення (постанови від 09.04.2020 у справі №182/1670/18, від 01.04.2020 у справі № 683/1084/17 та інші).

Тож у випадку фактичного скорочення займаної працівником посади йому має бути запропонована рівноцінна посада, передбачена новим штатним розписом, а в разі, якщо на таку посаду претендують також інші працівники, роботодавець зобов`язаний провести порівняльний аналіз продуктивності їхньої праці і кваліфікації з метою визначення працівника, який має переважне право на залишення на роботі, як це передбачено частиною першою статті 42 КЗпП України.

У процесі цього аналізу, як правило, враховуються такі обставини, як: наявність відповідної освіти, післядипломної освіти, документів про підвищення кваліфікації, відсутність дисциплінарних стягнень, наявність заохочень за успіхи в роботі, отримання премій за виконання особливо важливих робіт, відсутність прогулів, відпусток без збереження заробітної плати, тривалої тимчасової непрацездатності, зауважень з боку адміністрації щодо строків і якості виконуваних завдань, обсяги виконуваних робіт тощо.

Інша вакантна робота, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації і досвіду пропонується в разі відсутності рівноцінної посади.

Рівень кваліфікації визначається в залежності від освіти працівника та здобутих ним навичок під час виконання робіт за певною спеціальністю, а продуктивність праці вимірюється певними виробничими (службовими) показниками.

Продуктивність праці і кваліфікація працівника повинні оцінюватися окремо, але в кінцевому підсумку роботодавець повинен визначити працівників, які мають більш високу кваліфікацію і продуктивність праці за сукупністю цих двох показників.

Тобто у першу чергу перевага на залишення на роботі надається особам, які мають більш високу кваліфікацію і продуктивність праці. І лише за умови встановлення, що у всіх працівників є рівні умови продуктивності праці і кваліфікації, можна аналізувати, хто з них має переважне право на залишення на роботі згідно з частиною другою статті 42 КЗпП.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом, зокрема, у постановах від 14.02.2018 та від 08.07.2020 у справі 2а-9821/11/2670, від 11.07.2018 у справі №816/1232/17, від 15.05.2020 у справі №П/811/2408/15, від 09.07.2020 у справі № 809/2894/13-a та інших.

Відповідач не надав доказів того, що під час звільнення позивача проводився аналіз продуктивності праці і кваліфікації тих працівників, які залишилися працювати і тих, які підлягали звільненню.

Встановлені судом обставини свідчать, що відповідач при звільненні позивача діяв необ`єктивно, упереджено, нерозсудливо, не дотримався порядку звільнення працівників, передбаченого Законом України «Про державну службу» та КЗпП України, що призвело до порушення трудових прав та гарантій позивача, а відтак оскаржуваний наказ від 14.11.2022 №514-о "Про звільнення ОСОБА_1 " є протиправним та підлягає скасуванню.

Звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника.

Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При цьому закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту трудових прав, ніж зазначені в частині першій статті 235 КЗпП України, а відтак, встановивши, що звільнення відбулось із порушенням установленого законом порядку, суд зобов`язаний поновити працівника на попередній роботі.

Таким чином, ОСОБА_1 слід поновити на посаді з якої його звільнено, а саме: на посаді начальника відділу перевірок податкових агентів управління податкового аудиту Головного управління ДПС у Волинській області з 15.11.2022.

Відповідно до частини 2 статті 235 КЗпП України при ухваленні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України від 24.03.1995 №108/95-ВР Про оплату праці за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі - Порядок №100).

Згідно з підпунктом 3 пункту 1 розділу І Порядку №100, він підлягає застосуванню для розрахунку середньої заробітної плати і у випадку вимушеного прогулу.

Відповідно до абзаців першого, третього пункту 2 розділу ІІ Порядку №100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або для виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

За правилами пункту 5 розділу IV Порядку №100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Відповідно до пункту 8 розділу IV Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні 2 календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, установленим із дотриманням вимог законодавства.

Згідно з довідкою про доходи Головного управління ДПС у Волинській області від 04.01.2023 №5/СП/03-20-10-02-11 (а.с.88) сума нарахованої заробітної плати ОСОБА_1 для визначення середньої заробітної плати у вересні 2022 року складає 22742,10 грн, а у жовтні 2022 року 14797,19 грн. Таким чином, розмір заробітної плати за останні 2 календарні місяці роботи, що передують місяцю звільнення, за вересень-жовтень 2022 року становить 37539,29 грн. При цьому, кількість фактично відпрацьованих позивачем робочих днів у вересні 2022 року складала 22 дні, у жовтні 2022 року 12 днів, всього 34 робочих дня. А тому, середньоденна заробітна плата становить 1104,10 грн (37539,29 грн / 34 робочих дня = 1104,10 грн).

Пунктом 8 Порядку передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Позивач був звільнений 14.11.2022, середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 15.11.2022 (наступний день після звільнення) по 17.02.2023 (до дня ухвалення рішення у справі) становить 67 робочих днів.

Таким чином, середній заробіток за час вимушеного прогулу становить 73974,70 грн (1104,10 грн х 67 робочих днів).

Отже, на користь позивача належить стягнути 73974,70 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

При цьому, суд зауважує, що у пункті 6 Постанови Про практику застосування судами законодавства про оплату праці від 24.12.1999 № 13 Пленум Верховного Суду України зазначив, що задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню.

Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Крім того, відповідно до пунктів 2, 3 частини першої статті 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць; поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

З урахуванням вищенаведених положень рішення суду підлягає негайному виконанню в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць, що становить 18769,65 грн.

Суд також звертає увагу, що виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу. Законом не передбачено будь-яких підстав для зменшення його розміру за певних обставин.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 25.05.2016 у справі №6-511цс16 та Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20.06.2018 у справі №826/808/16 не знайшла підстав для відступлення від цього правового висновку. У постанові Верховного Суду 18.03.2021 у справі №825/3399/14 також підтримано цей висновок.

Зважаючи на відсутність документально підтверджених судових витрат пов`язаних із розглядом справи, питання про їх розподіл судом не вирішується.

Керуючись статтями 243, 245, 246, 262 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління ДПС у Волинській області від 14.11.2022 №514-о "Про звільнення ОСОБА_1 "

Поновити ОСОБА_1 на посаді начальника відділу перевірок податкових агентів управління податкового аудиту Головного управління ДПС у Волинській області з 15 листопада 2022 року.

Стягнути з Головного управління ДПС у Волинській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 73974,70 грн (сімдесят три тисячі дев`ятсот сімдесят чотири гривні 70 копійок).

Рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника відділу перевірок податкових агентів управління податкового аудиту Головного управління ДПС у Волинській області та стягнення середнього заробітку в межах суми стягнення за один місяць в розмірі 18769,65 грн (вісімнадцять тисяч сімсот шістдесят дев`ять гривень 65 копійок) підлягає до негайного виконання.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене учасниками справи в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ).

Відповідач: Головне управління ДПС у Волинській області (43025, Волинська область, м. Луцьк, Київський майдан, буд. 4, ).

Суддя Т.М. Димарчук

17 лютого 2023 року