Справа № 300/5529/22
Суддя: Гомельчук С.В.
Дата ухвалення: 2023-02-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" лютого 2023 р. справа № 300/5529/22

м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі судді Гомельчука С.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (, вул. Січових Стрільців, 15, м. Івано-Франківськ, 76018), , про визнання протиправним та скасування рішень, зобов`язання до вчинення певних дій, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (далі - відповідач 1), Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області (далі - відповідач 2), Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (далі - відповідач 3) про визнання протиправним та скасування рішень, зобов`язання до вчинення певних дій.

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач з 2005 по 2022 працював, зокрема і на роботах із шкідливими і важкими умовами праці, зайнятість на яких повний робочий день дає право на пенсію за віком на пільгових умовах за Списом №2. Позивач зазначає, що згідно із Законом України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991, пенсія на пільгових умовах за списом №2 призначається за наявності страхового стажу не менше 25 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах. Позивач переконаний, що має право на такий вид пенсії, тому звертався до пенсійних органів із заявами про призначення пенсії за Списком № 2, однак рішеням Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області від 01.04.2022 № 60 та рішенням Головного управління Пенсійного фонду України у Харківській області від 07.10.2022 за № 60 йому було відмовлено.

З урахуванням викладеного, позивач просить суд:

- визнати протиправними та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області про відмову у призначенні пенсії від 01.04.2022 за №60 та рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про відмову у призначенні пенсії від 07.10.2022 за №60;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області зарахувати ОСОБА_1 до загального стажу роботи та до пільгового стажу за Списком № 2 періоди його роботи:

у відкритому акціонерному товаристві «Белорусское УПНП и КРС»: на посаді помічника бурильника 5 розряду в цеху поточного і капітального ремонту свердловин - 5 років 2 місяці 7 днів за період роботи з 09.11.2005 по 15.01.2011; на посаді помічника бурильника капітального ремонту свердловин в цеху капітального ремонту свердловин - 9 місяців 24 дні за період роботи з 22.01.2011 по 14.11.2011; на посаді помічника бурильника капітального ремонту свердловин 5 та 7 розрядів в цеху капітального ремонту свердловин - 5 років 11 місяців 5 днів за період роботи з 27.01.2012 по 31.12.2017;

у товаристві з обмеженою відповідальністю «РН-Сервис» на посаді бурильника капітального ремонту свердловин 7 розряду в цеху поточного та капітального ремонту свердловин № 1 - 4 роки 1 місяць 13 днів за період роботи з 01.01.2018 по 13.02.2022;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області призначити ОСОБА_1 , пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №2 відповідно до пункту «б» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з 22.02.2022 - з дня звернення за пенсією із врахуванням стажу роботи і заробітної плати за період з 2005 по 2022.

Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 20.01.2023 відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) в порядку, визначеному статтею 263 КАС України.

Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області скористалось правом на подання відзиву, який надійшов на адресу суду 03.02.2023 за № 0900-0903-9/4535, в якому зазначило, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. Зауважило, що в цій справі слід керуватись Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058. Вказало, що страховий стаж позивача становить 16 років 10 місяців 28 днів, а пільговий стаж роботи не підтверджений необхідними документами, що є недостатнім для призначення пенсії. Просить відмовити в задоволенні позовних вимог.

Від Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області надійшов відзив на адресу суду 06.02.2023, в якому зазначено, що позовні вимоги в частині визнання протиправним та скасування рішення від 01.04.2022 № 60 не належать до задоволення. Пенсійний орган вважає, що у справі слід застосовувати положення Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058, згідно з яким працівникам, зайнятим повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за Списком №2 виробництв, професій, посад і показників, затвердженим КМУ, та за результатами атестації робочих місць - після досягнення 55 років і за наявності страхового стажу не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах. Зазначив, що на день подання заяви позивач досяг 55 років 9 місяців, загальний страховий стаж склав 16 років 10 місяців 28 днів, стаж роботи із шкідливими і важкими умовами праці за Списком №2 не встановлено. Просить відмовити в задоволенні позовних вимог в частині визнання протиправним та скасування рішення від 01.04.2022 за № 60.

Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області скористалось правом подання відзиву на позов, який надійшов на адресу суду 07.02.2023 за № 200-0902-8/14860. Вказало, що відповідно до пункту «б» ч.1 ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 та Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 право на пенсію за віком за Списком №2 мають працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком N 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах. Зауважило, що на момент звернення позивач досяг 56 років, страховий стаж становить 16 років 11 місяців 17 днів. Просить відмовити в задоволенні позову.

Суд, розглянувши у відповідності до вимог статті 263 КАС України справу за правилами спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), дослідивши в сукупності письмові докази, якими сторони обґрунтовують позовні вимоги та заперечення встановив таке.

ОСОБА_1 відповідно до відомостей паспорту серії НОМЕР_2 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 .

22.02.2022 позивач звернувся до відповідача 1 із заявою про призначення пенсії за віком за Списком №2.

Однак, після опрацювання системою поданої заяви, згідно з принципом екстериторіальності, органом, що призначає пенсію, визначено відповідача 2.

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області від 01.04.2022 за №60 позивачу відмовлено у призначенні пенсії. У вказаному рішенні зазначено, що вік заявника 55 років 9 місяців, страховий стаж 16 років 10 місяців 28 днів, пільговий стаж за Списком №2 не встановлено. До страхового стажу не зараховано періоди роботи на території Російської Федерації з 09.11.2005 по 15.01.2011, з 22.01.2011 по 14.11.2011, з 27.01.2012 по 31.12.2017, з 01.01.2018 по 13.02.2022, у зв`язку з відсутністю підтверджуючої довідки з Пенсійного фонду Російської Федерації щодо сплати страхових внесків на загальнообов`язкове пенсійне страхування до Пенсійного фонду Російської Федерації із заробітної плати ОСОБА_2 . До пільгового стажу не зараховано періоди роботи на території Російської Федерації протягом 2005-2022 згідно з довідками від 21.09.2018 № 1312, від 14.02.2022 № 7, в яких відсутня інформація про атестацію робочих місць за умовами праці. Крім того зазначені періоди не враховано до страхового стажу.

03.10.2022 позивач повторно звернувся до відповідача 1 із заявою про призначення пенсії за віком за Списком № 2.

Однак, після опрацювання системою поданої заяви, згідно з принципом екстериторіальності, органом, що призначає пенсію, визначено відповідача 3.

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 07.10.2022 позивачу відмовлено у призначенні пенсії. В рішенні зазначено вік заявника 56 років, страховий стаж - 16 років 11 місяців 17 днів, пільговий стаж не встановлено. До загального страхового стажу не зараховано періоди роботи на території російської федерації з 09.11.2005 по 15.01.2011,з 22.01.2011 по 14.11.2011, з 27.01.2012 по 31.12.2017, з 01.01.2018 по 13.02.2022, у зв`язку з відсутністю підтверджуючої довідки з Пенсійного фонду РФ щодо сплати страхових внесків на загальнообов`язкове пенсійне страхування до Пенсійного фонду тієї країни із заробітної плати ОСОБА_2 . До пільгового стажу не зараховано періоди роботи на території РФ протягом 2005-2022 згідно з довідками від 21.09.2018 № 1312, від 14.02.2022 № 7, в яких відсутня інформація про атестацію робочих місць за умовами праці. Крім того, зазначені періоди не враховано до страхового стажу.

Відтак, судом встановлено, що підстави для відмови у призначенні пенсії є тотожними.

У подальшому, листом Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області від 13.10.2022 за № 0900-0214-8/35388 повідомлено позивача про наявність рішення від 07.10.2022 про відмову у призначенні пенсії.

Вважаючи протиправними рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області від 01.04.2022 за №60 та рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 07.10.2022 № 60 та з проханням призначити пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №2, позивач звернувся до суду з метою захисту свого порушеного права.

Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склались між сторонами, суд зазначає таке.

Суд керується приписами Конституції України, Кодексу адміністративного судочинства України, а також застосовує положення законів та підзаконних нормативно-правових актів у відповідних редакціях, чинних на момент виникнення спірних правовідносин.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Призначення, виплата та перерахунок призначеної пенсії регулюються Законом України "Про пенсійне забезпечення" №1788-XII від 05.11.1991 (далі- Закон №1788-ХІІ) та Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" №1058-IV від 09.07.2003 (далі - Закон №1058-IV).

Так, відповідно до пункту 2 частини 2 статті 114 Закону №1058-IV на пільгових умовах пенсія за віком призначається працівникам, зайнятим повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, після досягнення 55 років і за наявності страхового стажу не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

Працівникам, які не мають стажу роботи з шкідливими і важкими умовами праці, передбаченого абзацом першим цього пункту, але мають не менше половини стажу на зазначених роботах, за наявності передбаченого абзацами першим і п`ятнадцятим - двадцять третім цього пункту відповідного страхового стажу пенсії на пільгових умовах призначаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого абзацом першим частини першої статті 26 цього Закону, зокрема, чоловікам - на 1 рік за кожний повний рік такої роботи, жінкам - на 1 рік 4 місяці за кожний повний рік такої роботи.

Відповідно до пункту 2 Прикінцевих положень Закону №1058-IV особам, які працювали або працюють на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за Списком № 1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за Списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, пенсії призначаються за нормами цього Закону в разі досягнення пенсійного віку та наявності трудового стажу, передбачених Законом України «Про пенсійне забезпечення».

Згідно з пунктом «б» частини 1 статті 13 Закону № 1788-XII (в редакції до внесення змін Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 2 березня 2015 року № 213-VIII, які рішенням Конституційного Суду України від 23.01.2020 №1-р/200 визнанні неконституційними) на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи: працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць: чоловіки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 25 років, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах; жінки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

Працівникам, які мають не менше половини стажу роботи із шкідливими і важкими умовами праці, пенсії на пільгових умовах призначаються із зменшенням віку, передбаченого статтею 12 цього Закону, на 1 рік за кожні 2 роки 6 місяців такої роботи чоловікам і за кожні 2 роки такої роботи - жінкам.

Відповідно після досягнення 55 років та при наявності стажу роботи не менше 25 років, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, позивач має право на призначення пенсії на пільгових умовах за Списком № 2.

Вік позивача не оспорюється відповідачами, відтак дає право на призначення пенсії.

Згідно рішенння Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області від 01.04.2022 за №60 та рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 07.10.2022 № 60 до загального страхового стажу не зараховано періоди роботи на території російської федерації з 09.11.2005 по 15.01.2011,з 22.01.2011 по 14.11.2011, з 27.01.2012 по 31.12.2017, з 01.01.2018 по 13.02.2022, у зв`язку з відсутністю підтверджуючої довідки з Пенсійного фонду РФ щодо сплати страхових внесків на загальнообов`язкове пенсійне страхування до Пенсійного фонду РФ із заробітної плати ОСОБА_2 , а до пільгового стажу не зараховано періоди роботи на території РФ протягом 2005-2022 згідно з довідками від 21.09.2018 № 1312, від 14.02.2022 № 7, в яких відсутня інформація про атестацію робочих місць за умовами праці, які не зарахованіі до страхового стажу.

Відтак, вищезазначені періоди є спірними, позивач просить зарахувати їх як до загального, так і до пільгового стажу.

Окрім того, підставами незарахування спірних періодів до загального страхового чи пільгового стажу чи заробітної плати були незасвідчення таких періодів роботи довідками про підтвердження сплати страхових внесків та відсутністю документів про результати атестації робочих місць за умовами праці.

Надаючи оцінку правомірності дій відповідача щодо незарахування періодів роботи позивача до страхового та пільгового стажу за Списком №2, з підстав відсутності документів про результати атестації робочих місць за умовами праці, суд зазначає таке.

Пунктом 3 Порядку №383 встановлено, що при визначенні права на пенсію за віком на пільгових умовах застосовуються Списки, що чинні на період роботи особи. При цьому до пільгового стажу роботи зараховується весь період роботи на відповідних посадах або за професіями незалежно від дати внесення цієї посади чи професії до Списків за умови підтвердження документами відповідних умов праці за час виконання роботи до 21 серпня 1992 року та за результатами проведення атестації робочих місць за умовами праці після 21 серпня 1992 року.

Атестація робочих місць відповідно до Порядку проведення атестації робочих місць за умовами праці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01.08.1992 №442 та Методичних рекомендацій для проведення атестації робочих місць за умовами праці, затверджених постановою Міністерства праці України від 01.09.1992 №41 передбачає: установлення факторів і причин виникнення несприятливих умов праці; санітарно-гігієнічне дослідження факторів виробничого середовища, важкості й напруженості трудового процесу на робочому місці; комплексну оцінку факторів виробничого середовища і характеру праці на відповідність їхніх характеристик стандартам безпеки праці, будівельним та санітарним нормам і правилам; установлення ступеня шкідливості й небезпечності праці та її характеру за гігієнічною класифікацією; обґрунтування віднесення робочого місця до категорії зі шкідливими (особливо шкідливими), важкими (особливо важкими) умовами праці; визначення (підтвердження) права працівників на пільгове пенсійне забезпечення за роботу у несприятливих умовах; складання переліку робочих місць, виробництв, професій та посад із пільговим пенсійним забезпеченням працівників; аналіз реалізації технічних і організаційних заходів, спрямованих на оптимізацію рівня гігієни, характеру і безпеки праці.

Своєчасно проведена атестація робочих місць за умовами праці є одним із заходів соціального захисту працівників, який має сприяти реалізації прав на здорові й безпечні умови праці, пільги та компенсації за роботу у несприятливих умовах, пільгове пенсійне забезпечення тощо.

При цьому особа, яка працює на посаді, віднесеній до Списку № 2, робоче місце по якій підлягає атестації, не наділена жодними правами (повноваженнями, обов`язками), які б могли вплинути на своєчасність проведення атестації робочих місць.

Так, відповідно до пункту 1 частини першої статті 29 Кодексу законів про працю України до початку роботи за укладеним трудовим договором власник або уповноважений ним орган зобов`язаний роз`яснити працівникові його права і обов`язки та проінформувати під розписку про умови праці, наявність на робочому місці, де він буде працювати, небезпечних і шкідливих виробничих факторів, які ще не усунуто, та можливі наслідки їх впливу на здоров`я, його права на пільги і компенсації за роботу в таких умовах відповідно до чинного законодавства і колективного договору.

Частинами 1 та 2 статті 153 Кодексу законів про працю України установлено, що на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Відповідно до частини першої статті 7 Закону України "Про охорону праці" від 14.10.1992 №2694-XII працівники, зайняті на роботах з важкими та шкідливими умовами праці, безоплатно забезпечуються лікувально-профілактичним харчуванням, молоком або рівноцінними харчовими продуктами, газованою солоною водою, мають право на оплачувані перерви санітарно-оздоровчого призначення, скорочення тривалості робочого часу, додаткову оплачувану відпустку, пільгову пенсію, оплату праці у підвищеному розмірі та інші пільги і компенсації, що надаються в порядку, визначеному законодавством.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що роботодавець, який використовує найману оплачувану працю, зобов`язаний створювати безпечні та здорові умови праці, а за неможливості цього поінформувати працівника під розписку про такі умови праці, а саме про наявність на робочому місці, де він буде працювати, небезпечних і шкідливих виробничих факторів, які ще не усунуто, та можливі наслідки їх впливу на здоров`я. Окрім того, роботодавець зобов`язаний поінформувати працівника про пільги і компенсації за роботу в таких умовах відповідно до чинного законодавства і колективного договору, в тому числі право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах або за вислугу років.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 19.02.2020, в результаті розгляду справи №520/15025/16-а дійшла висновку про те, що атестація робочого місця є важливим запобіжником порушень у забезпеченні належних умов праці на підприємствах, в організаціях та установах. Проте, розуміючи положення пункту "б" статті 13 Закону № 1788-XII - "за результатами атестації робочих місць" як обмежувальний захід при призначенні пільгової пенсії, держава покладає відповідальність за непроведення атестації, та відповідно, надмірний тягар, на пенсіонера (позивача у цій справі).

На працівника, зайнятого на роботах із шкідливими і важкими умовами праці, не можна покладати відповідальність за непроведення або несвоєчасне проведення атестації робочих місць за умовами праці. Непроведення або несвоєчасне проведення атестації робочих місць власником підприємств або уповноваженим ним органом не може позбавляти громадян їх конституційного права на соціальний захист, у тому числі щодо надання пенсій за віком на пільгових умовах. Контроль за додержанням підприємствами правил проведення атестації робочих місць за умовами праці покладається на відповідні повноважні державні контролюючі органи, зокрема Держпраці.

Отже, Велика Палата Верховного Суду у своєму рішенні зазначила, що непроведення або несвоєчасне проведення атестації робочих місць власником підприємства не може бути підставою для відмови у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах. Відповідальність за непроведення або несвоєчасне проведення атестації робочих місць покладається на власника підприємства, а не працівника. При цьому контролюючу функцію у відносинах щодо проведення атестації робочих місць на підприємстві виконує держава в особі відповідних контролюючих органів, а не працівник.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що атестація робочого місця є важливим елементом запобігання порушень у забезпеченні належних умов праці на підприємствах, в організаціях та установах. Проте, зазначаючи, що пільгова пенсія призначається за результатами атестації робочих місць, держава не повинна покладати відповідальність за непроведення атестації, та, відповідно, надмірний тягар на пенсіонера.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Елементом верховенства права є принцип правової визначеності.

Європейський суд з прав людини у пунктах 52, 56 рішення від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України» зазначив, що тлумачення й застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Однак суд зобов`язаний переконатися в тому, що спосіб, у який тлумачиться й застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних із принципами Конвенції з погляду тлумачення їх у практиці Європейського суду з прав людини. На думку Європейського суду з прав людини, відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості й точності, які передбачали можливість різного тлумачення, порушує вимогу «якості закону», передбачену Конвенцією, і не забезпечує адекватного захисту від свавільного втручання публічних органів державної влади в майнові права заявника.

Отже, в разі існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.

Таким чином, суд відхиляє доводи відповідача з приводу відсутності підстав для зарахування періодів роботи до стажу, який дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах у зв`язку із відсутністю документів про результати атестації робочих місць.

Водночас, зважаючи на те, що основним документом для підтвердження стажу роботи при вирішенні питання про призначення пенсії є трудова книжка, яка містить записи про спірні періоди роботи, відсутність атестації робочого місця не можуть бути підставою для відмови у зарахуванні до страхового та до пільгового стажу певних періодів роботи.

Окрім того, спірні періоди роботи позивача підтверджуються архівними довідками, які містяться в матеріалах справи.

Відтак до страхового та пільгового стажу слід зарахувати періоди роботи на території російської федерації протягом 2005-2022, а саме з 09.11.2005 по 15.01.2011,з 22.01.2011 по 14.11.2011, з 27.01.2012 по 31.12.2017, з 01.01.2018 по 13.02.2022 на посаді помічника бурильника капітального ремонту свердловин та бурильника капітального ремонту свердловин згідно з довідками від 21.09.2018 № 1312, від 14.02.2022 № 7.

Із приводу незарахування відповідачем періодів роботи позивача з 09.11.2005 по 15.01.2011,з 22.01.2011 по 14.11.2011, з 27.01.2012 по 31.12.2017, з 01.01.2018 по 13.02.2022, у зв`язку з відсутністю підтверджуючої довідки з Пенсійного фонду російської федерації щодо сплати страхових внесків на загальнообов`язкове пенсійне страхування до Пенсійного фонду російської федерації із заробітної плати ОСОБА_2 , суд зауважує таке.

Відповідно до вимог статті 1 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, яка підписана та набрала чинності 13 березня 1992 року, пенсійне забезпечення громадян держав-учасниць даної угоди та членів їх сімей проводиться по законодавству держави, на території якого вони проживають.

Статтею 6 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення встановлено, що призначення пенсій громадянам держав - учасниць Угоди проводиться за місцем проживання.

Для встановлення права на пенсію, в тому числі пенсію на пільгових умовах і за вислугу років, громадянам держав - учасниць Угоди враховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР за час до набуття чинності цією Угодою.

Згідно з абзацами 2, 3 статті 6 Угоди між Урядом України і Урядом російської федерації "Про трудову діяльність і соціальний захист громадян України і Росії, які працюють за межами кордонів своїх країн" від 14 січня 1993 року, трудовий стаж, включаючи стаж, який обчислюється у пільговому порядку, і стаж роботи за спеціальністю, набутий у зв`язку з трудовою діяльністю на територіях обох Сторін, взаємно визначається Сторонами. Обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством Сторони, на території якої відбувалась трудова діяльність.

Отже, наведені положення вказаних Угод передбачають, що стаж, набутий на території будь-якої з держав-учасниць Угоди, та заробіток (дохід) за періоди роботи, які зараховуються до трудового стажу, враховуються при встановленні права на пенсію і її обчисленні. При цьому, обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством Сторони, на території якої відбувалась трудова діяльність, а пенсійне забезпечення громадян держав-учасниць проводиться по законодавству держави, на території якого вони проживають.

Право громадян на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг регламентовано положеннями статті 8 Закону № 1058-ІV.

Статтею 1 Закону № 1058-ІV визначено, що страхові внески - кошти відрахувань на соціальне страхування, збір на обов`язкове державне пенсійне страхування та страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, сплачені (які підлягають сплаті) згідно із законодавством, яке діяло раніше; надходження від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що спрямовуються на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Страхувальники - це роботодавці та інші особи, які відповідно до закону сплачують єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та/або є платниками відповідно до цього Закону.

Страховий стаж - це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок (пункт 1 частини 1 статті 24 Закону №1058-ІV).

За змістом частин 1, 10, 12 статті 20 Закону №1058-ІV, страхові внески обчислюються виключно в грошовій формі, у тому числі з виплат (доходу), що здійснюються в натуральній формі.

Обчислення страхових внесків із сум, виражених в іноземній валюті, здійснюється шляхом перерахування зазначених сум у національну валюту України за курсом валют, установленим Національним банком України на день обчислення страхових внесків.

Страхові внески підлягають сплаті незалежно від фінансового стану платника страхових внесків.

Якщо страхувальники несвоєчасно або не в повному обсязі сплачують страхові внески, до них застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про сплату страхових внесків, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом.

Відповідно до частини 16 статті 106 Закону №1058-ІV виконавчі органи Пенсійного фонду накладають на посадових осіб, які вчинили правопорушення, адміністративні стягнення у разі, зокрема, несплати або несвоєчасної сплати страхових внесків, у тому числі авансових платежів; ухилення від взяття на облік або несвоєчасне подання заяви про взяття на облік страхувальника як платника страхових внесків.

Отже, обов`язок по сплаті страхових внесків та відповідальність за несплату, несвоєчасну або не в повному обсязі сплату страхових внесків, законом покладено на страхувальника, який здійснив нарахування цього внеску та утримання його із заробітної плати позивача.

Такі вимоги визначені і в національному законодавстві російської федерації.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до пунктів 21, 24 рішення у справі "Федоренко проти України" (№ 25921/02) Європейський суд з прав людини, здійснюючи прецедентне тлумачення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції сформулював правову позицію про те, що право власності може бути "існуючим майном" або "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи "законними сподіваннями" отримання права власності. Аналогічна правова позиція сформульована Європейським судом з прав людини і в справі Стреч проти Сполучного Королівства ("STRETCH v. THE UNITED KINGDOM " № 44277/98).

У межах вироблених Європейським судом з прав людини підходів до тлумачення поняття "майно", а саме в контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, це поняття охоплює як "наявне майно", так і активи включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування стосовно ефективного здійснення свого "права власності" (пункт 74 рішення Європейського суду з прав людини "Фон Мальтцан та інші проти Німеччини"). Суд робить висновок, що певні законні очікування заявників підлягають правовому захисту, та формує позицію для інтерпретації вимоги як такої, що вона може вважатися "активом": вона повинна мати обґрунтовану законну підставу, якою, зокрема є чинна норма закону, тобто встановлена законом норма щодо виплат (пенсійних, заробітної плати, винагороди, допомоги) на момент дії цієї норми є "активом", на який може розраховувати громадянин як на свою власність ("MALTZAN (FREIHERR VON) AND OTHERS v. GERMANY " № 71916/01, 71917/01 та 10260/02).

Суд зазначає, що першим і найголовнішим правилом статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання державних органів у право на мирне володіння майном має бути законним і повинно переслідувати легітимну мету "в інтересах суспільства". Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним по відношенню до переслідуваної мети. Іншими словами, має бути забезпечено "справедливий баланс" між загальними інтересами суспільства та обов`язком захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде покладено особистий та надмірний тягар (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі "Колишній Король Греції та інші проти Греції" (Former King of Greece and Others v. Greece) [ВП], заява № 25701/94, пп. 79 та 82, ЄСПЛ 2000-XII).

У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органу розглядати по їх суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань.

Відповідно до абзацу 3 статті 3 Федерального закону «Про трудові пенсії в Російській Федерації» від 17.12.2001 р № 173-ФЗ, іноземні громадяни та особи без громадянства, які постійно проживають в Російській Федерації, мають право на трудову пенсію нарівні з громадянами Російської Федерації, за винятком випадків, встановлених федеральним законом або міжнародним договором Російської Федерації.

Федеральним законом «Про внесення змін в окремі законодавчі акти Російської Федерації з питань встановлення тарифів страхових внесків в державні позабюджетні фонди» від 03.12.2011 №379-ФЗ внесено зміни в статтю 7 Федерального закону «Про обов`язкове пенсійне страхування в Російській Федерації» №167-ФЗ від 15.11.2001, відповідно до яких, застрахованими особами є особи, на яких поширюється обов`язкове пенсійне страхування відповідно до цього закону.

При цьому, статтею 9 даного Федерального закону передбачено, що він вступає в силу з 01.01.2012.

Таким чином, обов`язок реєстрації в системі обов`язкового пенсійного страхування іноземних громадян і осіб без громадянства, та відповідно, сплати за них страхових внесків на фінансування страхової частини трудової пенсії в бюджет Пенсійного фонду російської федерації виник з 01.01.2012.

Натомість, відсутність інформації про сплату страхових внесків за певні періоди роботи жодним чином не підтверджує несплату таких внесків.

Суд також наголошує, що усі періоди роботи позивача відображені в трудовій книжці, записи оформлені у відповідності до вимог Інструкції №58, жодних виправлень, закреслень тощо не містять. Водночас, відповідачі не ставлять під сумнів достовірність та точність внесених до трудової книжки записів про спірні періоди роботи позивача.

Разом з тим суд звертає увагу на принцип пропорційності, який вимагає співмірного обмеження прав і свобод людини для досягнення публічних цілей - органи влади, зокрема, не можуть покладати на громадян зобов`язання, що перевищують межі необхідності, які випливають із публічного інтересу, для досягнення цілей, які прагнуть досягнути за допомогою застосовуваної міри (або дій владних органів). Вказаний принцип передбачає наявність розумного співвідношення між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе індивідуальний і надмірний тягар.

Так, відмова у призначенні пенсії з підстав непідтвердження сплати страхових внесків є протиправною, оскільки покладає на пенсіонера надмірний індивідуальний тягар. Аналогічна позиція викладена в постановах Верховного Суду: від 27 березня 2018 року, справа № 208/6680/16-а; від 24 травня 2018 року, справа № 490/12392/16-а; від 20 березня 2019 року, справа № 688/947/17; від 9 вересня 2019 року, справа №242/5448/16-а; від 31 жовтня 2019 року, справа № 235/7373/16.

Відтак періоди роботи позивача з 09.11.2005 по 15.01.2011,з 22.01.2011 по 14.11.2011, з 27.01.2012 по 31.12.2017, з 01.01.2018 по 13.02.2022 є такими, які слід зарахувати як до загального, так і до пільгового стажу ОСОБА_1 .

Відповідно питання щодо врахування заробітної плати, яку позивач отримував у спірні періоди, є похідними і повинні вирішуватись після вирішення питання про наявність права на врахування спірних періодів роботи до страхового стажу.

Також, відповідачі ще не ухвалювали рішення щодо призначення позивачу пільгової пенсії з урахуванням спірних періодів на виконання цього рішення суду, а тому відсутні підстави вважати, що права позивача щодо врахування заробітної плати при призначенні пільгової пенсії з урахуванням спірних періодів будуть порушені.

Оскільки судовому захисту підлягають порушені права чи інтереси особи, а не ті, що можливо/ймовірно будуть порушені у майбутньому, у задоволенні цих позовних вимог слід відмовити, оскільки вони є передчасними.

Водночас, що стосується позовних вимог у частині зобов`язання відповідача 1 призначити пенсію за віком з 22.02.2022, суд зазначає таке.

В адміністративному позові ОСОБА_1 , обираючи відповідача, який повинен відновити його право на пенсію, просить зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області призначити пенсію за віком.

У цьому випадку позивачем не правильно обрано із відповідачів вказаного суб`єкта.

Відповідно до пунктів 4.1, 4.2, абзацу 3 пункту 4.3 і пункту 4.10 Порядку 22-1, заяви, що подаються особами відповідно до цього Порядку, реєструються в електронному журналі звернень органу, що призначає пенсію.

Після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів.

Рішення за результатами розгляду заяви та поданих документів органом, що призначає пенсію, приймається не пізніше 10 днів після надходження заяви.

Після призначення пенсії електронна пенсійна справа засобами програмного забезпечення передається до органу, що призначає пенсію, за місцем проживання (реєстрації)/фактичного місця проживання особи для здійснення виплати пенсії.

Із вказаного слідує, що після реєстрації 22.02.2022 заяви позивача, органом пенсійного забезпечення, який її розглядав і вирішував за принципом екстериторіальності питання про наявність чи відсутність права на пенсію, в розумінні Порядку №22-1 є Головне управлінням Пенсійного фонду України в Миколаївській області, а після реєстрації 03.10.2022 заяви позивача таким органом є Головне управлінням Пенсійного фонду України в Харківській області.

Завданням адміністративного суду є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень та їх відповідності правовим актам вищої юридичної сили. Завдання правосуддя полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше порушується принцип розподілу влади. Тому завданням адміністративного суду є саме контроль за легітимністю прийняття рішень.

Такий висновок суду узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 10.09.2019 у справі №818/985/18 та від 26.12.2019 у справі №810/637/18.

Статтею 58 Закону №1058-IV визначено, що Пенсійний фонд є органом, який призначає пенсії та підготовляє документи для її виплати, тобто Пенсійний фонд має виключну компетенцію в питаннях призначення пенсії.

Верховним Судом у постанові від 07.03.2018 у справі №233/2084/17 зазначено, що вирішення питання призначення пенсії є виключною компетенцією Пенсійного фонду, а тому належним способом захисту прав позивача є зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву про призначення пенсії за віком, а не зобов`язання відповідача призначити пенсію, оскільки відповідачем ще не вирішено питання щодо зарахування стажу.

Суд, керуючись статтею 9 КАС України, вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та зобов`язати відповідача 2 повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 22.02.2022 про призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком № 2, враховуючи те, що така заява, хоча і подана до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, як органу пенсійного забезпечення за місцем проживання/реєстрації позивача, втім першочергове рішення по суті порушеного питання приймалося саме Головним управлінням Пенсійного фонду України в Миколаївській області.

Відтак, враховуючи, що тим обставинам, які були встановлені судом, належна оцінка відповідачем 2, як органом, до виключних повноважень якого належить призначення пенсії заявнику, не надавалася, тому суд робить висновок про наявність підстав для задоволення заявлених позивачем вимог у спосіб - зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області зарахувати до загального стажу роботи та до пільгового стажу за Списком № 2 періоди роботи позивача з 09.11.2005 по 15.01.2011, з 22.01.2011 по 14.11.2011, з 27.01.2012 по 31.12.2017, з 01.01.2018 по 13.02.2022 та повторно переглянути заяву від 22.02.2022 із урахування висновків суду, зазначених у цьому рішенні.

Перевіривши обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій, суд доходить висновку про наявність підстав для часткового задоволення адміністративного позову.

Розподіляючи між сторонами судові витрати, суд відзначає, що відповідно до частини 1 статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Позивачем сплачено судовий збір за подання до суду адміністративного позову немайнового характеру в розмірі 992,40 гривень, підтвердженням чого є наявна в матеріалах справи копія квитанції.

При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (частина 3 статті 139 КАС України).

Враховуючи те, що спір виник внаслідок протиправного рішення відповідача 2 та відповідача 3, відтак, належать до стягнення саме за рахунок їх бюджетних асигнувань на користь позивача понесені ним судові витрати по оплаті судового збору в розмірі 793,92 гривень, що пропорційно становить 80 відсотків задоволених позовних вимог від загального розміру сплаченого судового збору. Такі судові витрати слід покласти у рівних частках (по 40 відсотків) на відповідача 2 та відповідача 3.

Відтак, на користь позивача, з бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області слід стягнути судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 396,96 грн (40%) та з бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області слід стягнути судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 396,96 грн (40%).

На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправними та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області про відмову у призначенні пенсії від 01.04.2022 за №60 та рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про відмову у призначенні пенсії від 07.10.2022 за №60.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області (, вул. Морехідна, 1, м. Миколаїв, 54020) зарахувати до загального стажу роботи та до пільгового стажу за Списком № 2 періоди роботи ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) з 09.11.2005 по 15.01.2011, з 22.01.2011 по 14.11.2011, з 27.01.2012 по 31.12.2017, з 01.01.2018 по 13.02.2022 та повторно розглянути заяву від 22.02.2022 із урахування висновків суду, зазначених у цьому рішенні.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області (, вул. Морехідна, 1, м. Миколаїв, 54020) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) судові витрати зі сплати судового збору в сумі 396,96 грн (триста дев`яносто шість гривень дев`яносто шість копійок).

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (, майдан Свободи, Держпром, 3 під`їзд, 2 поверх, м. Харків, 61022) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) судові витрати зі сплати судового збору в сумі 396,96 грн (триста дев`яносто шість гривень дев`яносто шість копійок).

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку.

Відповідно до статей 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення рішення в повному обсязі.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішеня суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 );

відповідач 1: Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (, вул. Січових Стрільців, 15, м. Івано-Франківськ, 76018);

відповідач 2: Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області (, вул. Морехідна, 1, м. Миколаїв, 54020);

відповідач 3: Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області (, майдан Свободи, Держпром, 3 під`їзд, 2 поверх, м. Харків, 61022).

Суддя Гомельчук С.В.