Справа № 380/23132/21
Суддя: Онишкевич Тарас Володимирович
Дата ухвалення: 2023-02-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2023 рокуЛьвівСправа № 380/23132/21 пров. № А/857/17359/22

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Онишкевича Т.В.,

суддів Сеника Р.П., Судової-Хомюк Н.М.,

з участю секретаря судових засідань Кахнич Г.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2022 року у справі за її адміністративним позовом до Департаменту соціального захисту населення Житомирської обласної державної адміністрації про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії ,

суддя у І інстанції Кузан Р.І.,

час ухвалення рішення не зазначено,

місце ухвалення рішення м. Львів,

дата складення повного тексту рішення 31 жовтня 2022 року,

ВСТАНОВИВ :

У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом, у якому просила:

- визнати протиправними дії Департаменту соціального захисту населення Житомирської обласної державної адміністрації (далі - Департамент) щодо відмови у надані їй розрахунку з розрахунковою сумою для викупу автомобіля марки GEELY, модель - MR7151A, 2012 року випуску, бежевого кольору, ідентифікаційний номер кузова НОМЕР_1 (далі - Автомобіль) та дозволу на перереєстрацію Автомобіля зі сплатою залишкової вартості;

- зобов`язати Департамент надати позивачці дозвіл на сплату залишкової вартості вказаного Автомобіля та дозвіл (письмове розпорядження) на його перереєстрацію на ОСОБА_1 .

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2022 року у справі № 380/23132/21, ухваленим за правилами спрощеного позовного провадження, у задоволенні вказаного позову було відмовлено.

При цьому суд першої інстанції виходив із того, що законодавство пов`язує право члена сім`ї померлого інваліда на залишення за собою автомобіля за умови наявності факту реєстрації його місця проживання за місцем реєстрації особи з інвалідністю на час її смерті. Оскільки місце реєстрації позивачки відмінне від місця реєстрації померлого інваліда, то Департамент правомірно відмовив у задоволенні заяви ОСОБА_1 про надання дозволу на викуп Автомобіля.

У апеляційному порядку рішення суду першої інстанції оскаржила ОСОБА_1 , яка просило таке скасувати та задовольнити її позовні вимоги.

На обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що судом першої інстанції неправомріно не взято до уваги те, що реєстрація місця проживання є адміністративною дією, яка встановлює додатковий зв`язок особи з державою і не є обставиною, яка підтверджує чи спростовує фактичне місце проживання або перебування особи.

На день смерті ОСОБА_2 позивачка, яка є її донькою, проживала разом зі своєю матір`ю за адресою АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою № 1916 селищного голови, яка міститься у матеріалах справи.

Тому вважає, що Департаментом неправомірно відмовлено у наданні дозволу на викуп Автомобіля, яким за життя була забезпечена її матір.

Учасники справи, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, на виклик апеляційного суду не прибули, що відповідно до частини 2 статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України не перешкоджає її розгляду.

Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимог скаржника, виходячи із такого.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, відповідно до рішення колегії Головного управління праці та соціального захисту населення Житомирської обласної державної адміністрації від 17 грудня 2012 року № 40, наказу від 17 грудня 2012 року №146 та акта приймання-передачі транспортного засобу від 26 грудня 2012 року ТОВ № 003316 ОСОБА_2 , як особа з інвалідністю 1 групи з дитинства, отримала безкоштовно спірний Автомобіль.

ОСОБА_1 є донькою ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження від 23 травня 2002 року серії НОМЕР_2 та не заперечується відповідачем.

ОСОБА_2 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 29 грудня 2020 року серії НОМЕР_3 .

Згідно з копією паспорта серії НОМЕР_4 , виданого Ружинським РВ УМВС України у Житомирській області 01 грудня 2008 року, позивачка з 26 червня 2014 року зареєстрована за адресою АДРЕСА_2 .

12 січня 2021 року ОСОБА_1 звернулась до Департаменту із заявою про надання дозволу на викуп Автомобіля та з проханням розрахувати вартість доплати за Автомобіль, яким була забезпечена її матір.

Листом від 28 січня 2021 року № 490/02 Департамент відмовив ОСОБА_1 у переоформленні Автомобіля з огляду на те, що відповідно до пункту 16 Порядку забезпечення осіб з інвалідністю автомобілями, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19 липня 2006 року № 999 (далі - Порядок № 999) після смерті особи з інвалідністю автомобіль, яким він був забезпечений органами соціального захисту залишається іншому члену сім`ї померлої особи з інвалідністю, який проживав та був зареєстрований на час смерті особи з інвалідністю за місцем його проживання і реєстрації, та у разі сплати ним протягом шести місяців з дня смерті особи з інвалідністю до державного бюджету на рахунки, відкриті в органах Казначейства вартості автомобіля з урахуванням розрахункової суми для викупу автомобіля та суми, сплаченої за нього особою з інвалідністю. Оскільки на час смерті ОСОБА_2 місце її реєстрації було відмінним від місця реєстрації ОСОБА_1 , то у задоволенні вимог заяви позивачки від 12 січня 2021 року було відмовлено.

На повторне звернення ОСОБА_1 від 10 вересня 2021 року Департамент листом від 26 жовтня 2021 року №4951/02 відмовив їй з аналогічних підстав.

ОСОБА_1 не погодилася із такими діями Департаменту та звернулася до адміністративного суду з позовом, що розглядається.

При наданні правової оцінки правильності вирішення судом першої інстанції цього публічно-правового спору оскаржуваним рішенням та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Відповідно до частини 1 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Частиною 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з приписами частини 3 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

На підставі аналізу матеріалів справи та позицій сторін, викладених у заявах по суті справи, апеляційний суд дійшов переконання, що на стадії апеляційного перегляду суть публічно-правового спору, що розглядається, зводиться до перевірки висновку суду першої інстанції про безпідставність вимог ОСОБА_1 щодо надання їй Департаментом дозволу на викуп Автомобіля, яким за життя була безкоштовно забезпечена її покійна матір ОСОБА_2 , як особа з інвалідністю 1 групи з дитинства.

Відповідно до приписів частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні, гарантії їх рівної з усіма іншими громадянами можливостей для участі в економічній, політичній і соціальній сферах життя суспільства, створення необхідних умов, які дають можливість особам з інвалідністю ефективно реалізувати права та свободи людини і громадянина та вести повноцінний спосіб життя згідно з індивідуальними можливостями, здібностями і інтересами, регламентовано приписами Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» (далі - Закон № 875-XII).

Частиною 3 статті 38 вказаного Закону передбачено, що після смерті особи з інвалідністю, дитини з інвалідністю автомобіль, виданий безоплатно чи на пільгових умовах, у тому числі визнаний гуманітарною допомогою, за бажанням членів її сім`ї може бути переданий у їх власність безоплатно у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Допоміжні засоби реабілітації можуть бути залишені у власності членів сім`ї померлої особи з інвалідністю, дитини з інвалідністю в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Механізм забезпечення легковими автомобілями інвалідів врегульовано Порядком №999.

Приписами пункту 3 Порядку №999 встановлено, що до членів сім`ї особи з інвалідністю належать громадяни України, які проживають разом з нею, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, опіки або піклування над неповнолітніми дітьми, а також на інших підставах, які не заборонені законом і не суперечать моральним засадам суспільства, та місце проживання яких зареєстровано в Україні в установленому законодавством порядку.

За правилами пункту 16 Порядку №999 особі з інвалідністю, законному представнику недієздатної особи з інвалідністю чи дитини з інвалідністю автомобіль, виданий безоплатно чи на пільгових умовах, за її (його) бажанням може бути безоплатно переданий у власність після закінчення 10-річного строку експлуатації. Після смерті особи з інвалідністю, дитини з інвалідністю такий автомобіль може бути безоплатно переданий у власність члену її сім`ї (за бажанням такого члена сім`ї), який на час смерті особи з інвалідністю були зареєстровані за місцем реєстрації особи з інвалідністю, дитини з інвалідністю.

Автомобіль, строк експлуатації якого від 5 до 10 років, залишається безоплатно члену сім`ї, який на час смерті особи з інвалідністю був зареєстрований за місцем реєстрації особи з інвалідністю і середньомісячний сукупний дохід сім`ї якого за шість місяців, що передують дню смерті особи з інвалідністю, не перевищує прожиткового мінімуму для сім`ї. Середньомісячний сукупний дохід визначається відповідно до Методики обчислення сукупного доходу сім`ї для всіх видів соціальної допомоги, затвердженої Мінсоцполітики.

Автомобіль, строк експлуатації якого менше ніж 10 років (крім випадку, зазначеного в абзаці другому цього пункту), після смерті особи з інвалідністю залишається у користуванні її сім`ї, якщо в ній є особа з інвалідністю, яка:

мала підстави для забезпечення автомобілем на час смерті особи з інвалідністю або протягом не більше 6 місяців з дня її смерті;

зареєстрована на час смерті особи з інвалідністю за місцем її реєстрації;

не має іншого автомобіля, у тому числі отриманого через структурний підрозділ з питань соціального захисту населення або управління виконавчої дирекції Фонду.

Перереєстрація автомобіля на ім`я особи з інвалідністю з числа членів сім`ї, законного представника недієздатної особи з інвалідністю, дитини з інвалідністю проводиться територіальним органом з надання сервісних послуг МВС протягом 10 діб з моменту визначення особи, що буде експлуатувати автомобіль на законних підставах, шляхом видачі письмової довідки, форма якої затверджується Мінсоцполітики. До визначення такої особи автомобіль перебуває на зберіганні у членів сім`ї померлої особи з інвалідністю, а у разі їх відсутності повертається структурному підрозділу з питань соціального захисту населення або управлінню виконавчої дирекції Фонду. Довідка видається особі з інвалідністю, законному представнику недієздатної особи з інвалідністю, дитини з інвалідністю структурним підрозділом з питань соціального захисту населення, в якому особа з інвалідністю перебувала на обліку, а особі з інвалідністю внаслідок трудового каліцтва - відповідним управлінням виконавчої дирекції Фонду.

Член сім`ї померлої особи з інвалідністю, який є також особою з інвалідністю, має право повторно стати на облік, але не раніше закінчення строку експлуатації автомобіля, отриманого за життя особою з інвалідністю чи законним представником недієздатної особи з інвалідністю, дитини з інвалідністю.

Іншому члену сім`ї померлої особи з інвалідністю, який зареєстрований за місцем реєстрації особи з інвалідністю на час смерті, автомобіль, строк експлуатації якого менше ніж 10 років, залишається у разі сплати ним протягом шести місяців з дня смерті особи з інвалідністю до державного бюджету на рахунки, відкриті в органах Казначейства, а членом сім`ї померлої особи з інвалідністю внаслідок трудового каліцтва - на рахунки відповідних управлінь виконавчої дирекції Фонду вартості автомобіля з урахуванням розрахункової вартості автомобіля та суми, сплаченої за нього особою з інвалідністю.

При цьому в силу приписів частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України та частини 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суд першої інстанції при вирішенні цього спору слушно врахував висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 19 лютого 2021 року по справі № 822/1265/17 та від 29 жовтня 2020 року у справі № 543/425/18, відповідно до яких законодавство пов`язує право члена сім`ї померлого інваліда на залишення за собою автомобіля за умови наявності факту реєстрації його місця проживання за місцем реєстрації особи з інвалідністю на час її смерті.

Факт реєстрації місця проживання ОСОБА_1 за іншою адресою, ніж місце реєстрації проживання ОСОБА_2 на час смерті документально підтверджений матеріалами справи та учасниками справи не заперечується.

При цьому фактичне місце проживання позивачки на час смерті її матері, з урахуванням наведеного правового регулювання спірного питання, не має вирішального значення при вирішенні Департаментом питання про можливість викуп позивачкою Автомобіля, яким за життя була забезпечена її матір.

Підсумовуючи викладене, на думку апеляційного суду, доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи нових фактичних обставин, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції.

Порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог апелянта та доводів, викладених у апеляційній скарзі, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, вирішуючи цей публічно-правовий спір, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Підстав для зміни розподілу судових витрат за наслідками апеляційного перегляду справи у відповідності до вимог частини 6 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України немає.

Керуючись статтями 241, 243, 308, 310, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2022 року у справі № 380/23132/21 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції лише у випадках, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Т. В. Онишкевич
судді Р. П. Сеник
Н. М. Судова-Хомюк
Постанова у повному обсязі складена 20 лютого 2023 року.