Справа № 420/12622/22
Суддя: Лук'янчук О.В.
Дата ухвалення: 2023-02-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 лютого 2023 р.м.ОдесаСправа № 420/12622/22

Головуючий в 1 інстанції: Бжассо Н.В. Час і місце ухвалення: 17.11.2022р., м. Одеса
Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого Лук`янчук О.В.

суддів Бітова А.І.

Ступакової І.Г.

при секретарі Аргіровій М.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління ДПС в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 17 листопада 2022 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС в Одеській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И Л А :

У вересні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління ДПС в Одеській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 22.06.2015р. №262-17 та від 08.04.2019р. №.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що податковим повідомленням-рішенням від 22.06.2015р. №262-17 Головне управління ДПС в Одеській області незаконно нарахувало ОСОБА_1 до сплати транспортний податок за 2015 рік в розмірі 25 000,00 грн., оскільки при придбанні у 2013 році автомобіля NISSAN PATROL, 2012 року випуску, з об`ємом двигуна 5552 куб.см, позивачем було сплачено податок, встановлений п.п.9.1.5 п.9.1 ст.9 ПК України, а саме: збір за першу реєстрацію транспортного засобу. Відповідно, неправомірним є застосування податковим повідомленням-рішенням від 08.04.2019р. № до ОСОБА_1 штрафних санкцій в сумі 5000,00 грн. за прострочення на 143 дні сплати транспортного податку, визначеного до сплати незаконним податковим повідомленням-рішенням від 22.06.2015р. №262-17.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 17 листопада 2022 року позов задоволено.

Визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення Головного управління ДПС в Одеській області від 22.06.2015р. №262-17 та від 08.04.2019р. №.

Стягнуто з Головного управління ДПС в Одеській області на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір в розмірі 1984,80 грн.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, Головне управління ДПС в Одеській області подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на не повне з`ясування судом обставин справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення від 17.11.2022р. з ухваленням по справі нового судового рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 .

В своїй скарзі апелянт зазначає, що при вирішенні спору судом першої інстанції не надано належної правової оцінки доводам відповідача, що у зв`язку з набранням чинності Законом №71-VIII від 28.12.2014р. належний ОСОБА_1 транспортний засіб у 2015 році був об`єктом оподаткування транспортним податком, оскільки використовувався менше 5 років та має об`єм двигуна понад 3000 куб.см. При цьому, незважаючи на те, що транспортний податок відноситься до місцевих податків, питання справляння цього податку визначається спеціальною нормою ПК України, зокрема, ст.267 цього Кодексу.

Також, апелянт посилається на те, що транспортний податок за 2015 рік сплачено ОСОБА_1 12.04.2016р., тобто з порушенням строку, передбаченого п.п.267.8.1 п.267.8 ст.267 ПК України. А відтак, податковим повідомленням-рішенням від 08.04.2019р. № Головне управління ДПС в Одеській області правомірно притягнуло позивача до відповідальності у вигляді штрафу за затримку більше 30 календарних днів сплати суми грошового зобов`язання у розмірі 20% погашеної суми податкового боргу, як це передбачено статтею 126 ПК України.

ОСОБА_1 подав письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому просить скаргу відповідача залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін. Позивач зазначає, що зміст апеляційної скарги Головного управління ДПС в Одеській області не містить посилань які саме обставини справи не повно з`ясовано судом першої інстанції, а також які норми матеріального права ним не правильно застосовано чи норми процесуального права порушено.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача та представників сторін, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 є власником автомобіля марки NISSAN PATROL, 2012 року виготовлення, об`єм двигуна 5552 куб.см., номерний знак НОМЕР_1 , дата реєстрації 26.12.2013р.

На підставі п.п.267.6.2 п.267.6 ст.267 ПК України, 22.06.2015р. ДПІ у Суворовському районі м. Одеси ГУ ДФС в Одеській області сформувало податкове повідомлення-рішення №262-17 про визначення ОСОБА_1 до сплати податкового зобов`язання за платежем «транспортний податок з фізичних осіб» в розмірі 25000,00 грн.

Зазначеним податковим повідомленням-рішенням встановлено граничний строк сплати грошового зобов`язання - 60 днів з дня вручення податкового повідомлення-рішення.

Як стверджує Головне управління ДПС в Одеській області копію податкового повідомлення-рішення №262-17 від 22.06.2015р. ОСОБА_1 отримав 14.05.2016р., в підтвердження чого надає рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення. ОСОБА_1 , в свою чергу, вказану обставину заперечує.

25.11.2015р. податковим органом сформовано податкову вимогу №1734-23 про наявність боргу у розмірі 25000,00 грн. та направлено позивачеві за адресою: АДРЕСА_1 . Вказане поштове відправлення повернуто відправнику без вручення його адресату з відміткою «за закінченням терміну зберігання».

Відповідно до квитанції від 12.04.2016р. ОСОБА_1 сплатив 25000,00 грн. транспортного податку з фізичної особи.

06.02.2019р. головним державним ревізором - інспектором відділу адміністрування податків та зборів з фізичних осіб Північного управління у м.Одесі ГУ ДФС в Одеській області Спіциною І.А. проведено камеральну перевірку своєчасності/несвоєчасності сплати суми податкового зобов`язання з транспортного податку платником податку ОСОБА_1 , за результатами якої складено акт від 06.02.2019р. №000667/15-32-51-07.

Вказаним актом зафіксовано, що в порушення вимог п.п.267.8.1 п.267.8 ст.267 ПК України ОСОБА_1 несвоєчасно сплатив узгоджену суму податкового зобов`язання з транспортного податку в розмірі 25000,00 грн., за що передбачена відповідальність за п.126.1 ст.126 ПК України у вигляді штрафу в розмірі 20% погашеної суми податкового боргу, що становить 5000,00 грн.

08.04.2019р. Головним управлінням ДФС в Одеській області прийнято податкове повідомлення-рішення №, яким ОСОБА_1 визначено до сплати 5000,00 грн. штрафних санкцій за затримку на 143 календарних дні сплати транспортного податку у розмірі 25000,00 грн.

Вказане податкове повідомлення-рішення направлено на адресу позивача, проте поштове відправлення повернуто відправнику без вручення його адресату з відміткою «за закінченням терміну зберігання».

Не погоджуючись з правомірністю податкових повідомлень-рішень від 22.06.2015р. №262-17 та від 08.04.2019р. № ОСОБА_1 оскаржив їх в судовому порядку.

Задовольняючи позов ОСОБА_1 та скасовуючи спірне податкове повідомлення-рішення від 22.06.2015р. №262-17 суд першої інстанції виходив з того, що враховуючи оприлюднення в січні 2015 року рішення Одеської міської ради від 21.01.2015р. №5257-VI «Про встановлення податку на майно в частині транспортного податку», нараховуватися платникам відповідний податок може лише в 2016 бюджетному році в силу положень п.п.12.3.4 п.12.3 ст.12 ПК України. А відтак, за висновками суду першої інстанції, нарахування податковим повідомленням-рішенням №262-17 від 22.06.2015р. позивачу до сплати транспортного податку за 2015 рік є незаконним. Відповідно, накладення на ОСОБА_1 податковим повідомленням-рішенням № від 08.04.2019р. штрафних санкцій за порушення строків сплати грошового зобов`язання, визначеного податковим повідомленням-рішенням №262-17 від 22.06.2015р., не може бути визнано правомірним. До того ж, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність належних доказів вручення позивачеві податкового повідомлення-рішення №262-17 від 22.06.2015р. із зазначенням дати такого вручення.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позову ОСОБА_1 виходячи з наступного.

01.01.2015р. набрав чинності Закон України №71-VIII від 28.12.2014р. «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи», яким згідно зі статтею 267 Податкового кодексу України було введено новий транспортний податок.

Відповідно до пп.267.1.1 п.267.1 ст.267 ПК України платниками транспортного податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які мають зареєстровані в Україні згідно з чинним законодавством власні легкові автомобілі, що відповідно до п.п.267.2.1 п.267.2 цієї статті є об`єктами оподаткування.

Положення пп.267.2.1 п.267.1 ст.267 ПК України визначають, що об`єктом оподаткування є легкові автомобілі, які використовувалися до 5 років і мають об`єм циліндрів двигуна понад 3000 куб. см.

Базою оподаткування, у відповідності до пп.267.3.1 п.267.1 ст.267 Податкового кодексу, є легковий автомобіль, що є об`єктом оподаткування відповідно до підпункту 267.2.1 пункту 267.2 цієї статті.

Згідно п.267.4 ст.267 ПК України ставка податку встановлюється з розрахунку на календарний рік у розмірі 25000,00 гривень за кожен легковий автомобіль, що є об`єктом оподаткування відповідно до підпункту 267.2.1 пункту 267.2 цієї статті.

Відповідно до пп.267.5.1 п.267.1 ст.267 ПК України базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року.

Підпунктом 267.6.1 пункту 267.6 статті 267 ПК України передбачено, що обчислення суми податку з об`єкта/об`єктів оподаткування фізичних осіб здійснюється контролюючим органом за місцем реєстрації платника податку.

Згідно пп.267.6.2 п.267.6 ст.267 ПК України податкове/податкові повідомлення-рішення про сплату суми/сум податку та відповідні платіжні реквізити надсилаються (вручаються) платнику податку контролюючим органом за місцем його реєстрації до 1 липня року базового податкового (звітного) періоду (року).

Щодо об`єктів оподаткування, придбаних протягом року, податок сплачується фізичною особою-платником починаючи з місяця, в якому виникло право власності на такий об`єкт. Контролюючий орган надсилає податкове повідомлення-рішення новому власнику після отримання інформації про перехід права власності.

Нарахування податку та надсилання (вручення) податкових повідомлень-рішень про сплату податку фізичним особам - нерезидентам здійснюють контролюючі органи за місцем реєстрації об`єктів оподаткування, що перебувають у власності таких нерезидентів.

Таким чином, із набранням чинності вказаними положеннями ПК України 01.01.2015р., власники транспортних засобів, які використовувалися до 5 років та об`ємом більше 3000 куб. см. є платниками транспортного податку.

В свою чергу, відповідно до п.8.1 ст.8 ПК України в Україні встановлюються загальнодержавні та місцеві податки та збори.

Відповідно до ст.265 ПК України (у редакції Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи», що діє з 01 січня 2015 року), податок на майно складається з: податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки; транспортного податку; плати за землю.

Таким чином, транспортний податок згідно з ПК України є місцевим податком.

Водночас, особливість місцевих податків полягає в тому, що вони за законом не можуть бути встановлені безпосередньо рішенням Верховної Ради України. Верховна Рада України може встановлювати тільки перелік дозволених до встановлення місцевими радами місцевих податків і дозволених граничних параметрів таких податків, а власне, встановлення місцевих податків, із дотриманням встановлених Верховною Радою критеріїв - є компетенцією відповідних місцевих рад.

Згідно п.10.2 ст.10 ПК України, в редакції Закону №71-VIII, місцеві ради обов`язково установлюють єдиний податок та податок на майно (в частині транспортного податку та плати за землю).

Відповідно до п.12.3 ст.12 ПК України сільські, селищні, міські ради та ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів.

Отже, встановлення податку на майно, зокрема в частині транспортного податку, є безумовним обов`язком місцевої ради, який повинен бути виконаний шляхом прийняття відповідного рішення.

Рішенням Одеської міської ради від 21 січня 2015 року №5257-VI «Про встановлення податку на майно в частині транспортного податку» встановлено транспортний податок та визначено ставку податку з розрахунку на календарний рік 25000,00 гривень за кожний легковий автомобіль, що є об`єктом оподаткування.

Підпунктом 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 ПК України визначено порядок опублікування та застосування рішень місцевої ради про встановлення місцевих податків. Рішення про встановлення місцевих податків та зборів офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом

Наведеною нормою передбачено обов`язок місцевої ради опублікувати рішення про встановлення місцевого податку, а також наслідки несвоєчасного опублікування відповідного рішення. Причому норма розрізняє період опублікування рішення ради (це період, який передує плановому), плановий період (у якому планується встановити місцевий податок) і наступний період, (тобто період, який є наступним за плановим).

Кожен із цих періодів має самостійне правове значення. При цьому такі періоди не можуть співпадати в часі. Зокрема, не може бути плановим період, у якому було прийняте та опубліковане відповідне рішення ради. Плановим у будь-якому разі може бути лише той період, який є наступним після періоду опублікування рішення ради.

Якщо таке рішення не буде опубліковано до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому підлягає застосуванню відповідний податок, таке рішення застосовується з початку наступного бюджетного періоду за тим, у якому планувалося запровадити відповідний податок.

Верховний Суд у постанові від 27.03.2018р. по справі №815/897/16 сформулював правову позицію, згідно якої із запровадженням транспортного податку на 2015 рік відповідні норми Закону №71-VIII набрали чинності з 01.01.2015р. Отже, лише в 2015 році місцеві ради отримали повноваження і одночасно набули обов`язку щодо встановлення транспортного податку. Відповідно, лише після цієї дати місцеві ради мали юридичні підстави для прийняття рішення про встановлення транспортного податку.

При цьому, виходячи з неможливості збігу між періодом опублікування рішення та плановим періодом, в 2015 році не можна було визначити плановим періодом 2015 рік.

Плановим, відповідно до норми п.п.12.3.4 п.12.3 ст.12 ПК України, є період після того, в якому приймається відповідне рішення ради.

Отже, рішення місцевих рад щодо транспортного податку, прийняті у 2015 році, могли встановлювати плановим лише 2016 рік.

Таким чином, з урахуванням норми п.п.12.3.4 п.12.3 ст.12 ПК України, рішення місцевих рад стосовно транспортного податку, прийняті та опубліковані протягом 2015 року, не могли бути застосовані в 2015 році. Такі рішення могли передбачати плановим лише 2016 рік, і саме з цього періоду транспортний податок міг вважатися встановленим місцевою радою.

При цьому факт прийняття Верховною Радою України і набрання чинності Закону №71-VIII, а так само обов`язковість для місцевих рад впровадити транспортний податок, не може заперечувати необхідність встановлення цього податку саме рішенням місцевих рад, оскільки встановлення місцевих податків є виключною компетенцією саме місцевих рад, як це визначено п.10.2 ст.10 ПК України.

Тобто, Верховна Рада України не може підміняти власними повноваженнями компетенцію місцевих рад щодо встановлення місцевих податків.

Вказане вбачається також з пунктом 4 Прикінцевих положень Закону №71-VIII, в якому органам місцевого самоврядування було рекомендовано у місячний термін з дня опублікування цього Закону переглянути рішення щодо встановлення на 2015 рік податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) для об`єктів житлової нерухомості, а також прийняти та оприлюднити рішення щодо встановлення у 2015 році податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) для об`єктів нежитлової нерухомості, податку на майно (в частині транспортного податку) та акцизного податку з реалізації суб`єктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів.

Отже, Прикінцеві положення Закону №71-VIII рекомендували встановити місцевим радам транспортний податок на 2015 рік у 2015 році. Проте, така рекомендація не може розглядатися як скасування чинної норми п.п.12.3.4 п.12.3 ст.12 ПК України, яка імперативно врегульовує порядок опублікування і застосування рішення місцевої ради про встановлення місцевого податку.

Таким чином, навіть прийняті на рекомендацію Верховної Ради України рішення місцевих рад не можуть застосовуватися інакше, ніж це передбачено п.п.12.3.4 п.12.3 ст.12 ПК України.

Відповідно до п.12.5 ст.12 ПК України офіційно оприлюднене рішення про встановлення місцевих податків та зборів є нормативно-правовим актом з питань оподаткування місцевими податками та зборами, який набирає чинності з урахуванням строків, передбачених п.п.12.3.4 п.12.3 ст.12 ПК України, а тому рішення місцевої ради щодо встановлення місцевого податку не може набрати чинності в тому самому бюджетному періоді, в якому воно прийняте. В свою чергу, з урахуванням пункту 10.2 статті 10 Податкового кодексу України юридичний факт встановлення місцевого податку місцевою радою відповідним рішенням має передувати його справлянню.

Враховуючи вищезазначене, для конкретної правової ситуації період прийняття рішення місцевою радою щодо запровадження транспортного податку - це 2015 рік, оскільки саме цього року місцеві ради набули повноважень і одночасно обов`язку встановити транспортний податок.

Разом з тим, плановим у цьому разі залишається виключно 2016 рік, оскільки за змістом п.п.12.3.4 п.12.3 ст.12 ПК України період прийняття рішення завжди передує плановому періоду. Тобто, в 2015 році місцеві ради могли встановити транспортний податок лише на 2016 рік, а не на 2015 рік.

Таким чином транспортний податок міг справлятися не раніше 2016 року.

Виходячи з вищезазначеного, підстави для справляння транспортного податку у 2015 році відсутні. Законодавчою перешкодою для цього є приписи п.п.12.3.4 п.12.3 ст.12 ПК України.

Виходячи із системного аналізу вищевказаних норм права, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо неправомірності спірного податкового повідомлення-рішення від 22.06.2015р. №262-17 про визначення ОСОБА_1 до сплати транспортного податку за 2015 рік в сумі 25 000,00 грн., оскільки запроваджені Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» зобов`язання щодо сплати транспортного податку з фізичних осіб виникають у платників податків лише після 01 січня 2016 року.

Факт сплати позивачем нарахованої податковим повідомленням-рішенням від 22.06.2015р. №262-17 суми грошового зобов`язання з транспортного податку не впливає на висновок суду про незаконність зазначеного рішення контролюючого органу.

Статтею 126 ПК України, визначена відповідальність за порушення правил сплати (перерахування) податків, зокрема у разі якщо платник податків не сплачує узгоджену суму грошового зобов`язання та/або авансових внесків з податку на прибуток підприємств, рентної плати протягом строків, визначених цим Кодексом, такий платник податків притягується до відповідальності у вигляді штрафу у таких розмірах:

при затримці до 30 календарних днів включно, наступних за останнім днем строку сплати суми грошового зобов`язання, - у розмірі 10 відсотків погашеної суми податкового боргу;

при затримці більше 30 календарних днів, наступних за останнім днем строку сплати суми грошового зобов`язання, - у розмірі 20 відсотків погашеної суми податкового боргу.

Як вже зазначалося колегією суддів, підставою для прийняття податкового повідомлення-рішення № від 08.04.2019р. став висновок контролюючого органу про несвоєчасну сплату ОСОБА_1 узгодженої суми податкового зобов`язання з транспортного податку в розмірі 25000,00 грн., за що передбачена відповідальність за п.126.1 ст.126 ПК України у вигляді штрафу в розмірі 20% погашеної суми податкового боргу, що становить 5000,00 грн.

Враховуючи висновок колегії суддів про незаконність податкового повідомлення-рішення від 22.06.2015р. №262-17 про визначення ОСОБА_1 до сплати транспортного податку за 2015 рік в сумі 25 000,00 грн., нарахування штрафних санкцій за несвоєчасну сплату позивачем вказаної суми транспортного податку за 2015 рік не може бути визнано правомірним судом.

А відтак, висновок суду першої інстанції по незаконність податкового повідомлення-рішення Головного управління ДПС в Одеській області № від 08.04.2019р. та його скасування колегія суддів вважає правильним.

Доводи апеляційної скарги Головного управління ДПС в Одеській області таких висновків суду не спростовують.

Варто зазначити, що при вирішенні даного спору колегія суддів не перевіряє факт можливого пропуску ОСОБА_1 строку звернення з позовом до суду про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 22.06.2015р. №262-17 та від 08.04.2019р. №, встановленого статтею 122 КАС України, з огляду на наступне.

Межі перегляду судом апеляційної інстанції визначені статтею 308 КАС України.

За змістом частин першої та другої цієї статті суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Отже, визначені КАС України межі перегляду справи апеляційним судом передбачають перевірку рішення суду першої інстанції лише в тій частині, в котрій воно було оскаржене, і лише з урахуванням наведених у апеляційний скарзі доводів. При цьому вихід за межі апеляційної скарги можливий лише у разі порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

При цьому, обов`язковими підставами для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення суду, відповідно до частини третьої статті 317 КАС України, є:

1) справу розглянуто неповноважним складом суду;

2) в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід, і підстави його відводу визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованими, якщо апеляційну скаргу обґрунтовано такою підставою;

3) справу розглянуто адміністративним судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою;

4) суд прийняв рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, які не були залучені до участі у справі;

5) судове рішення не підписано будь-ким із суддів або підписано не тими суддями, які зазначені у судовому рішенні;

6) судове рішення ухвалено суддями, які не входили до складу колегії, що розглядала справу;

7) суд розглянув за правилами спрощеного позовного провадження справу, яка підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.

Колегія суддів звертає також увагу на те, що закріплений КАС України принцип диспозитивності вимагає повного врахування змісту апеляційної скарги: слід виходити не лише з того, в якій частині оскаржується рішення суду, а й з підстав, за яких особа, що подала скаргу, просить скасувати чи змінити рішення

На підставі аналізу наведених норм, Верховний Суд неодноразово, зокрема у постановах у справах №420/1927/20 та №0440/6027/18, формував висновок, за змістом якого чинне законодавство не визначає обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції порушення норм процесуального права при вирішенні питань щодо дотримання строків звернення до суду та щодо поважності підстав пропуску таких.

В апеляційній скарзі на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 17 листопада 2022 року Головне управління ДПС в Одеській області не наводить доводів щодо порушення ОСОБА_1 строку звернення до суду чи невірної правової кваліфікації судом першої інстанції наведених позивачем підстав поважності строку звернення до суду.

При цьому, перевірка питання дотримання строку звернення до суду не є визначеною частиною третьою статті 317 КАС України обов`язковою підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

За таких обставин, відсутність доводів щодо недотримання позивачем строків звернення до суду в апеляційній скарзі податкового органу у межах цієї справи позбавляє суд апеляційної інстанції права для виходу за межі апеляційного перегляду та здійснювати переоцінку обставин поважності підстав пропуску строку звернення до суду.

Висновки колегії суддів в цій частині відповідають правовій позиції Верховного Суду, висловленій у постанові від 15 квітня 2022 року по справі №420/11676/21, яка, у відповідності до ч.5 ст.242 КАС України, підлягає врахуванню колегією суддів.

Оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та постановлено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, відповідно до ст.316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.

З огляду на залишення рішення суду першої інстанції без змін, відповідно до приписів статті 139 КАС України, підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Враховуючи, що дана справа є справою незначної складності та розглядалася судом першої інстанції в порядку спрощеного провадження, тому постанова суду апеляційної інстанції, відповідно до ч.5 ст.328 КАС України, в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС в Одеській області залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 17 листопада 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України.

Повний текст судового рішення виготовлений 21 лютого 2023 року.

Головуючий суддя: О.В. Лук`янчук

Суддя: А.І. Бітов

Суддя: І.Г. Ступакова