Справа № 520/10088/22
Суддя: Старосєльцева О.В.
Дата ухвалення: 2023-02-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
місто Харків

21 лютого 2023 р. справа № 520/10088/22
Харківський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Старосєльцевої О.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без призначення судового засідання з повідомленням (викликом) осіб справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправним та скасування рішення, стягнення моральної шкоди , -
встановив:

Позивач, фізична особа - громадянин ОСОБА_1 (далі за текстом заявник, громадянин) у порядку адміністративного судочинства заявив вимоги про: 1) визнання протиправним та скасування рішення ІНФОРМАЦІЯ_1 в особі начальника 4 групи інспекторів прикордонного контролю ВІПС « ІНФОРМАЦІЯ_2 » старшого лейтенанта ОСОБА_2 без номеру від 03.10.2022р. про відмову у перетинанні громадянином України ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , паспорт громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_1 ) 03.10.2022р. Державного кордону України; 2) стягнення з ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1 30.000,00 грн. моральної шкоди.
Аргументуючи ці вимоги зазначив, що субєктом владних повноважень було вчинено протиправну відмову у перетині Державного кордону України чим порушено право громадянина на освіту, здійснено свавільне втручання у сферу приватного життя, кардинально змінено життєві плани і тим самим завдано моральної шкоди.
Відповідач, ІНФОРМАЦІЯ_4 (далі за текстом - Загін, суб`єкт владних повноважень, владний суб`єкт, адміністративний орган, орган публічної адміністрації) з поданим позовом не погодився.
Аргументуючи заперечення проти позову, зазначив, що на момент реалізації громадянином наміру на перетин Державного кордону діяв правовий режим воєнного стану, а тому ані довідка районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки стосовно відсутності заперечень для виїзду за кордон для здобуття освіти, ані запис у військово-обліковому документі стосовно надання відстрочки (звільнення) від призову на строкову військову службу не давали права на виїзд з України.
Відносно вимоги про стягнення моральної шкоди Загін зазначив, що позивач не довів наявність моральної шкоди, протиправність діяння уповноваженої службової особи підрозділу охорони державного кордону, наявність причинного зв`язку між шкодою і діями уповноваженої службової особи підрозділу охорони державного кордону та вини останньої в її заподіянні.
У відповіді на відзив позивач підтримав правову позицію, викладену в позовній заяві, зазначивши, що оскаржене рішення фізично отримав 03.10.2022р., та просив позов задовольнити.
У запереченнях на відповідь на відзив відповідач наполягав, що доводи позивача викладені у відповіді на відзив не спростовують позиції відповідача, висвітленої у відзиві на позовну заяву, а тому позовні вимоги є необґрунтованими та у задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі.
Суд, повно виконавши процесуальний обов`язок зі збору доказів, перевіривши доводи сторін добутими доказами, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст належних норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів.
Установлені судом обставини спору полягають у наступному.
Заявник народився ІНФОРМАЦІЯ_5 , належить до громадянства України, документований паспортом № НОМЕР_2 запис №330 та паспортом НОМЕР_3 .
За твердженням заявника, з метою здобуття вищої освіти на денній формі навчання заявник вступив до іноземного (закордонного) вищого навчального закладу Технічного університету в Кошице на денну форму навчання тривалістю 3 роки з 01.09.2022р.
Ця обставина підтверджується довідкою від 30.08.2022р., відповідачем під сумнів не поставлена, не заперечена та не спростована.
До військово-облікового документа заявника - приписного свідоцтва ІНФОРМАЦІЯ_6 був внесений запис про надання відстрочки (звільнення) від призову на строкову військову службу згідно з ч.9 ст.17 Закону України від 25.03.1992р. №2232-ХІІ «Про військовий обов`язок та військову службу».
12.09.2022р. ІНФОРМАЦІЯ_6 відносно заявника було складено довідку для виїзду за кордон здобувачів фахової передвищої та вищої освіти №250 від 12.09.2022р., де указано про надання відсутність відстрочки (звільнення) від призову на строкову військову службу згідно з ч.9 ст.17 Закону України від 25.03.1992р. №2232-ХІІ «Про військовий обов`язок та військову службу» та відсутність заперечень стосовно виїзду з України.
03.10.2022р. заявник подав субєкту владних повноважень ІНФОРМАЦІЯ_7 у межах процедури прикордонного контролю: паспорт громадянина України для виїзду за кордон, війсково-обліковий документ, довідку РТЦКтаСП про надання дозволу на виїзд з України, документи про вступ на навчання до іноземного вищого учбового закладу на денну форму здобуття освіти.
Відповідач цієї обставини у ході розгляду справи не заперечив та не спростував.
03.10.2022р. ІНФОРМАЦІЯ_8 в особі начальника 4 групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (тип А) страшним лейтенантом ОСОБА_3 відносно заявника було прийнято рішення про відмову у перетинанні Державного кордону України.
Як зясовано судом, юридичною підставою для вчинення цього управлінського волевиявлення субєктом владних повноважень були обрані положення ч.1 ст.14 Закону України «Про прикордонний контроль», Закон України «Про правовий режим воєнного стану», Указ Президента України від 24.02.2022р. №64/2022, ст.23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», постанова КМУ від 27.01.1995р. №57, а фактичною підставою послугувало судження субєкта владних повноважень про ненадання громадянином відповідних документів на паспортний контроль.
Не погодившись із відповідністю закону цього рішення адміністративного органу, заявник ініціював даний спір.
Вирішуючи спір по суті, суд вважає, що в Україні як у правовій державі, де проголошена дія верховенства права та найвищою соціальною цінністю є людина, згідно з ст.ст. 1, 3, 8, ч.2 ст.19, ч.1 ст.68 Конституції України усі без виключення суб`єкти права (учасники суспільних відносин) зобов`язані дотримуватись існуючого правового порядку, утримуючись від використання права на "зло"/зловживання правом, а суб`єкти владних повноважень (органи публічної адміністрації) додатково обтяжені ще й обов`язком виконувати покладені законом завдання виключно за наявності приводів та способом, чітко обумовленими законом, і тому до відносин, які склались на підставі встановлених обставин спору, підлягають застосуванню наступні норми права.
Згідно з ст.33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Перелік випадків обмеження свободи пересування громадянина України прямо конкретизовано законодавцем у положеннях ст.12 Закону України від 11.12.2003р. №1382-IV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», де указано, що свобода пересування обмежується щодо: осіб, до яких відповідно до процесуального законодавства застосовано запобіжні заходи, пов`язані з обмеженням або позбавленням волі; осіб, які за вироком суду відбувають покарання у вигляді позбавлення або обмеження волі; осіб, звільнених від відбування покарання з випробуванням, яким заборонено виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації; осіб, які згідно із законодавством перебувають під адміністративним наглядом; осіб, які згідно із законодавством про інфекційні захворювання та психіатричну допомогу підлягають примусовій госпіталізації та лікуванню; осіб, які звернулися за наданням їм статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно яких прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; іноземців та осіб без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України; осіб, яких призвано на дійсну строкову службу до Збройних Сил України та інших, утворених відповідно до законів України, військових формувань; іноземців, які перебувають у складі військових іноземних підрозділів і які мають статус військового.
Також перелік випадків обмеження свободи пересування громадянина України прямо конкретизовано законодавцем у положеннях ст.6 Закону України від 21.01.1994р. №3857-ХІІ "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України" право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли: 1) він обізнаний з відомостями, які становлять державну таємницю, - до закінчення терміну, встановленого статтею 12 цього Закону; 3) стосовно нього у порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законодавством, застосовано запобіжний захід, за умовами якого йому заборонено виїжджати за кордон, - до закінчення кримінального провадження або скасування відповідних обмежень; 4) він засуджений за вчинення кримінального правопорушення - до відбуття покарання або звільнення від покарання; 5) він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобов`язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів; 9) він перебуває під адміністративним наглядом Національної поліції - до припинення нагляду; 10) він є керівником юридичної особи або постійного представництва нерезидента (згідно з відомостями з Єдиного державного реєстру, наданими відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань"), що не виконує встановленого Податковим кодексом України податкового обов`язку щодо сплати грошових зобов`язань, що призвело до виникнення у такої юридичної особи або постійного представництва нерезидента податкового боргу в сумі, що перевищує 1 мільйон гривень, та якщо такий податковий борг не сплачено протягом 240 календарних днів з дня вручення платнику податків податкової вимоги, - до погашення суми такого податкового боргу, у зв`язку з яким таке обмеження встановлюється.
Окрім того, у якості випадків обмеження свободи пересування громадянина України при застосуванні розширеного тлумачення ч.4 ст.37 Закону України від 25.03.1992р. №2232-ХІІ «Про військовий обов`язок та військову службу», ч.3 ст.22 Закону України від 21.10.1993р. №3543-ХІІ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», ч.6 ст.22 Закону України від 21.10.1993р. №3543-ХІІ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» під час дії правового режиму воєнного стану може бути кваліфікована ситуація відсутності у військовозобов`язаної особи чоловічої статі - громадянина України дозволу керівника відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки на зміну місця проживання.
Частиною 1 ст.14 Закону України від 05.11.2009р. №1710-VI «Про прикордонний контроль» визначено, що громадянину України, якому відмовлено у пропуску через державний кордон при виїзді з України у зв`язку з відсутністю документів, необхідних для в`їзду до держави прямування, транзиту, в передбачених законодавством випадках або у зв`язку з наявністю однієї з підстав для тимчасового обмеження його у праві виїзду за кордон, визначених статтею 6 Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України", відмовляється у перетинанні державного кордону лише за обґрунтованим рішенням уповноваженої службової особи підрозділу охорони державного кордону із зазначенням причин відмови. Уповноважена службова особа підрозділу охорони державного кордону про прийняте рішення доповідає начальнику органу охорони державного кордону. Таке рішення набирає чинності невідкладно. Рішення про відмову у перетинанні державного кордону оформляється у двох примірниках. Один примірник рішення про відмову у перетинанні державного кордону видається особі, яка підтверджує своїм підписом на кожному примірнику факт отримання такого рішення. У разі відмови особи підписати рішення про це складається акт.
У силу правового висновку постанови Верховного Суду від 12.10.2022р. у справі №560/5976/20 зміст індивідуально-правового акту, який породжує права і обов`язки для учасника суспільних відносин, має відповідати вимогам, визначеним ст.2 КАС України, зокрема щодо його обґрунтованості, яка є однією з обов`язкових ознак рішення (дії, бездіяльності) суб`єкта владних повноважень.
Суд зважає, що оскаржене рішення субєкта владних повноважень умотивовано посиланням на Указ Президента України від 24.02.2022р. №64/2022.
Між тим, п.3 Указу Президента України від 24.02.2022р. №64/2022 лише передбачено, що у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30 34, 38, 39, 41 44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України "Про правовий режим воєнного стану".
Отже, нормами Указу Президента України від 24.02.2022р. №64/2022 прямо не запроваджено обмежень у реалізації громадянами права за ст.33 Конституції України, а лише створено передумови для цього у майбутньому у межах механізмів ч.1 ст.8 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" за рішеннями компетентних субєктів права загального характеру (тобто нормавтино-правовими актами).
Заходи правового режиму воєнного стану перелічені законодавцем у ч.1 ст.8 Закону України від 12.05.215р. №389-VIII "Про правовий режим воєнного стану".
Так, відповідно до п.6 ч.1 ст.8 Закону України від 12.05.215р. №389-VIII "Про правовий режим воєнного стану" військове командування разом із військовими адміністраціями (у разі їх утворення) можуть самостійно або із залученням органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування встановлювати у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, особливий режим в`їзду і виїзду, обмежувати свободу пересування громадян, іноземців та осіб без громадянства, а також рух транспортних засобів.
Порядок встановлення особливого режиму в`їзду і виїзду, обмеження свободи пересування громадян, іноземців та осіб без громадянства, а також руху транспортних засобів в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан затверджений постановою КМУ від 29.12.2021р. №1455 (далі за текстом - Порядок №1455).
За правилами п.4 Порядку №1455 встановлення особливого режиму здійснюється військовим командуванням на підставі Указу Президента України про введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях.
Отже, згадані у ст.8 Закону України від 12.05.215р. №389-VIII "Про правовий режим воєнного стану" заходи правового режиму воєнного стану не містять такого різновиду автоматичного державного примусу як заборона громадянину України права на перетин Державного кордону України під час дії правового режиму воєнного стану.
Відповідно до ст.17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України.
Згідно з ст.65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Таким законом є Закон України від 25.03.1992р. №2232-ХІІ «Про військовий обов`язок та військову службу».
Частиною 3 ст.1 Закону України від 25.03.1992р. №2232-ХІІ «Про військовий обов`язок та військову службу» окреслено, що військовий обов`язок включає, зокрема прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу.
Відповідно до ч.2 ст.1 Закону України від 25.03.1992р. №2232-ХІІ «Про військовий обов`язок та військову службу» військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.
Згідно з ч.7 ст.1 Закону України від 25.03.1992р. №2232-ХІІ «Про військовий обов`язок та військову службу» виконання військового обов`язку громадянами України забезпечують державні органи, органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до законів України військові формування, підприємства, установи та організації незалежно від підпорядкування і форм власності в межах їх повноважень, передбачених законом, та районні (об`єднані районні), міські (районні у містах, об`єднані міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва та Севастополя (далі - територіальні центри комплектування та соціальної підтримки).
Постановою КМУ від 23.02.2022р. №154 було затверджено Положення про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, згідно з п.1 якого територіальні центри комплектування та соціальної підтримки є органами військового управління, що забезпечують виконання законодавства з питань військового обов`язку і військової служби, мобілізаційної підготовки та мобілізації (далі за текстом - Положення №154).
Постановою Кабінету Міністрів України від 07.12.2016 №921 затверджено Порядок організації та ведення військового обліку призовників і військовозобов`язаних (далі за текстом - Порядок №921).
Відповідно до п.2 Порядку №921 військовий облік є складовою змісту мобілізаційної підготовки держави та полягає у цілеспрямованій діяльності державних органів, підприємств, установ та організацій щодо фіксації, накопичення та аналізу військово-облікових даних призовників і військовозобов`язаних із відображенням їх у військово-облікових документах, а також здійснення контролю за дотриманням призовниками і військовозобов`язаними, посадовими особами державних органів, підприємств, установ та організацій встановлених правил військового обліку.
Згідно п.16 Порядку №921 військовий облік ведеться на підставі паспорта громадянина України та таких військово-облікових документів: для призовників - посвідчення про приписку до призовної дільниці; для військовозобов`язаних - військового квитка або тимчасового посвідчення військовозобов`язаного.
Пунктом 56 Порядку №921 передбачено, що про взяття призовників і військовозобов`язаних на військовий облік, зняття та виключення з нього в їх військово-облікових документах проставляються відповідні відмітки.
Вказане кореспондується також з нормами Положення про військовий квиток осіб рядового, сержантського і старшинського складу, затвердженого указом Президента України від 30.12.2016р. №582/2016.
Отже, виключно названі органи військового управління Міністерства оборони України - територіальні центри комплектування та соціальної підтримки наділені законодавцем компетенцією на визначення статусу фізичної особи - громадянина України відносно виконання військового обовязку і на надання дозволу на тимчасове відстрочення виконання військового обовязку у спосіб прийняття рішення про відсутність заперечень на виїзд громадянина України за кордон.
Відтак, теорганом системи Державної прикордонної служби України у межах виконання власної компетенції згідно з ст.14 Закону України від 05.11.2009р. №1710-VI «Про прикордонний контроль» може бути виключно перевірена фізична наявність відповідного рішення територіального центру комплектування та соціальної підтримки про надання дозволу на тимчасове відстрочення виконання військового обовязку у спосіб прийняття рішення про відсутність заперечень на виїзд громадянина України за кордон.
У разі наявності у громадянина означеного рішення територіального центру комплектування та соціальної підтримки терорган системи Державної прикордонної служби України не позбавлений фізичної змоги здійснити перевірку достовірності та правдивості відомостей як цього письмового документу, так і письмових документів громадянина України про навчання за кордоном і лише у разі виявлення фактів підроблення, фальсифікації, удаваності, явних та очевидних дефектів (вад, недоліків) цих документів може бути вчинено легальне управлінське волевиявлення з приводу відмови у перетині громадянином України Державного кордону України.
Стосовно положень Правил перетинання державного кордону України (затверджені постановою КМУ від 27.01.1995р. №57; далі за тестом Правила №57) суд зазначає, що норми цього акту підзаконного права не можуть запроваджувати окремих самостійних підстав обмеження свободи пересування громадянина України (бо такі підстави підлягають визначенню або законом, або Указом Президента України, або рішенням субєкта владних повноважень загального характеру під час реалізації управлінських функцій у межах дії правового режиму воєнного стану), а присвячені виключно регламентуванню процедури перетину громадянином України Державного кордону України.
Згідно з ч.8 ст.17 Закону України від 25.03.1992р. №2232-ХІІ «Про військовий обов`язок та військову службу» відстрочка від призову на строкову військову службу для здобуття освіти на весь період навчання надається громадянам призовного віку, які навчаються у закладах фахової передвищої та/або вищої освіти з денною формою навчання, у тому числі під час здобуття наступного ступеня освіти.
Відповідно до ч.9 ст.17 Закону України від 25.03.1992р. №2232-ХІІ «Про військовий обов`язок та військову службу» право на відстрочку від призову на строкову військову службу для здобуття освіти також мають громадяни України, які в рамках міжнародних договорів України навчаються у закладах освіти інших держав.
За приписами абз.2 ч.3 ст.23 Закону України від 21.10.1993р. №3543-ХІІ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період не підлягають також здобувачі професійної (професійно-технічної), фахової передвищої та вищої освіти, асистенти-стажисти, аспіранти та докторанти, які навчаються за денною або дуальною формами здобуття освіти.
Звідси слідує, що заявник тимчасово, до припинення навчання (здобуття вищої освіти за денною формою навчання) не підлягає призову на військову службу (у тому числі і під час мобілізації), а мовне формулювання цього права на кшталт використання конструкцій «має право на відстрочку», «надана відстрочка», «не підлягає призову», «прийнято рішення про відстрочку», «прийнято рішення про надання відстрочки» у даному конкретному випадку не має жодного юридичного значення, як і календарна дата початку навчання.
У розумінні ст.1 Закону України від 21.10.1993р. №3543-ХІІ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.
Частиною 4 ст.9 Закону України від 21.10.1993р. №3543-ХІІ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» загальне керівництво у сфері мобілізаційної підготовки і мобілізації держави здійснюється Президентом України; організаційне керівництво мобілізаційною підготовкою і мобілізацією в Україні - Кабінетом Міністрів України; координація діяльності органів виконавчої влади з питань мобілізаційної підготовки та мобілізації здійснюється Радою національної безпеки і оборони України.
Безпосереднє керівництво щодо реалізації заходів з мобілізаційної підготовки і мобілізації здійснюється в центральних органах виконавчої влади, інших державних органах їх керівниками, а в Збройних Силах України, інших військових формуваннях - центральними органами управління відповідних військових формувань.
Організація безпосередньої реалізації заходів з мобілізаційної підготовки та мобілізації на відповідній території чи сприяння їх виконанню здійснюється Радою міністрів Автономної Республіки Крим, місцевими органами виконавчої влади та виконавчими органами сільських, селищних, міських рад.
Отже, саме Київський РТЦКтаСП м.Харкова є компетентним субєктом владних повноважень із безпосереднього проведення заходів із мобілізації у межах адміністративно-територіальної одиниці, де зареєстровано місце проживання заявника.
У ході розгляду справи судом достеменно з`ясовано, що доказів поширення на відносини за участю заявника будь-яких обставин із кола окреслених законодавцем у ст.12 Закону України від 11.12.2003р. №1382-IV "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" чи у ст.6 Закону України від 21.01.1994р. №3857-ХІІ "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України", а також доказів існування у заявника невиконаного військового обовязку або ухилення від виконання військового обовязку відповідачем - субєктом владних повноважень до настання події винесення оскарженого рішення не здобуто, в основу оскарженого рішення таких мотивів не покладено.
Натомість, рішенням відповідного органу військового управління системи Міністерства оборони України як компетентного субєкта права у сфері здійснення заходів із мобілізації заявнику як війьковозобов`язаній особі чоловічої статі було надано відстрочку від тимчасового виконання військового обовязку у зв`язку із реалізацією права на здобуття освіти.
Ознак недостовірності, неправдивості, фальшивості, удаваності чи інших явних та очевидних і вагомих дефектів у змісті, формі або походженні документів, наданих заявником у межах процедури паспортного контролю під час перетину Державного кордону України відповідачем субєктом владних повноважень виявлено не було, в основу оскарженого рішення таких мотивів не покладено.
Розязуючи спір по суті, суд зважає, що проголошене ст.33 Конституції України право громадянина на свободу пересування кореспондує приписам ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, де указано, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції (ч.1 ст.8); Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб (ч.2 ст.8).
У спірних правовідносинах мало місце втручання органу державної виконавчої влади України у право заявника на повагу до приватного життя у спосіб обмеження свободи пересування, згадане втручання було передбачено законом, переслідувало легітимну мету, але не було виправданим у даному конкретному випадку, позаяк заявник надав видані іншим органом державної виконавчої влади України, котрий має виключну компетенцію у сфері виконання військового обовязку та проведення мобілізаційних заходів районним територіальним центром комплектування та соціальної підтримки, документи про тимчасове звільнення від виконання військового обовязку та дозвіл на виїзд за кордон.
Тривалість означеного тимчасового звільнення не загрожувала публічним інтересам Держави у сфері обороноздатності.
Відповідач повинен був керуватись саме цими документами органу військового управління, а не надавати власну оцінку стану виконання заявником військового обов`язку як перешкоді для перетину Державного кордону України.
Суд повторює, що приписи Правил перетинання державного кордону України не можуть запроваджувати нових окремих та самостійних підстав для перетину громадянином України Державного кордону України, оскільки такі підстави сформульовані законодавцем у положеннях ст.12 Закону України від 11.12.2003р. №1382-IV "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", ст.6 Закону України від 21.01.1994р. №3857-ХІІ "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України", ч.4 ст.37 Закону України від 25.03.1992р. №2232-ХІІ «Про військовий обов`язок та військову службу», ч.3 ст.22 Закону України від 21.10.1993р. №3543-ХІІ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», ч.6 ст.22 Закону України від 21.10.1993р. №3543-ХІІ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».
У спірних правовідносинах відповідач субєкта владних повноважень не піддав сумніву ані військово-облікові документи заявника (котрі надавали дозвіл на виїзд на кордон), ані документи про навчання, а натомість вдався до реалізації владної управлінської функції контролю за самотужки визначеними підставами.
Оскаржене рішення не містить не лише обовязкової у силу приписів ч.2 ст.2 КАС України конкретної оцінки кожного із наданих заявником на паспортний прикордонний контроль документів, а взагалі будь-якої оцінки.
Посилання відповідача на норми Указу Президента України від 24.02.2022р. №64/2022, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» у даному конкретному випадку є юридично неспроможними, позаяк заявником були надані військово-облікові документи органу військового управління на виїзд за кордон.
Посилання відповідача на норми Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» у даному конкретному випадку є помилковими, так як заявник згідно з ч.8 ст.17, ч.9 ст.17 Закону України від 25.03.1992р. №2232-ХІІ «Про військовий обов`язок та військову службу», абз.2 ч.3 ст.23 Закону України від 21.10.1993р. №3543-ХІІ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» тимчасово на період здобуття вищої освіти на денній формі навчання не підлягає призову на військову службу під час мобілізації і ці обставини засвідчені документами, належно складеними компетентним органом військового управління.
Згідно з ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень суб`єктів владних повноважень суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Обов`язок доведення відповідності оскарженого рішення (діяння) закону за критеріями ч.2 ст.2 КАС України у силу ч.2 ст.77 КАС України покладено саме на владного суб`єкта.
Отже, критерії законності управлінського волевиявлення (як у формі рішення, так і у формі діяння) владного суб`єкта викладені законодавцем у приписах ч.2 ст.2 КАС України, а у силу ч.2 ст.77 КАС України обов`язок доведення факту дотримання цих критеріїв покладений на владного суб`єкта шляхом подання до суду доказів та наведення у процесуальних документах доводів як відповідності закону вчиненого волевиявлення, так і помилковості аргументів іншого учасника справи.
З положень частин 1 і 2 ст.77 КАС України у поєднанні з приписами ч.4 ст.9, абз.2 ч.2 ст.77, частин 3 і 4 ст.242 КАС України слідує, що владний суб`єкт повинен доводити обставини фактичної дійсності за стандартом доказування - «поза будь-яким розумним сумнівом», у той час як до приватної особи підлягає застосуванню стандарт доказування - «баланс вірогідностей».
Разом із тим, суд вважає, що саме лише неспростування владним суб`єктом задекларованого, але не підтверженого документально твердження приватної особи про конкретну обставину фактичної дійсності, не означає реального існування такої обставини.
І хоча спір безумовно підлягає вирішенню у порядку ч.2 ст.77 КАС України, однак суд повторює, що реальність (справжність та правдивість) конкретної обставини фактичної дійсності не може бути сприйнята доведеною виключно через неспростування одним із учасників справи (навіть суб"єктом владних повноважень) декларативно проголошеного, але не доказаного твердження іншого учасника справи, позаяк протилежне явно та очевидно прямо суперечить меті правосуддя - з`ясування об`єктивної істини у справі.
У силу правового висновку постанови Верховного Суду від 29.01.2020р. у справі №814/1460/16 адміністративний суд перевіряє рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень ретроспективно, тобто зважаючи на ті обставини, які існували у минулому на момент прийняття оспорюваного рішення (вчинення дії, допущення бездіяльності).
Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Зважаючи на ч.1 ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", рішення Європейського суду з прав людини від 14.10.2010р. по справі «Щокін проти України» (Shchokin v. Ukraine, заяви № 23759/03 та 37943/06) та рішення Європейського суду з прав людини від 07.07.2011р. по справі «Серков проти України» (Serkov v. Ukraine, заява № 39766/05), а також на офіційно оприлюднену на сайті у мережі Інтернет позицію Державної прикордонної служби України суд вважає, що найбільш сприятливим для заявника є підхід, коли належно складені документи органу військового управління про тимчасове звільнення громадянина від виконання військового обов`язку у зв`язку із здобуттям освіти у іноземному вищому навчальному закладі на денній формі навчання надають такому громадянину право на безперешкодний перетин Державного кордону України.
Оцінивши добуті по справі докази в їх сукупності за правилами ст.ст.72-78, 90, 211 КАС України, суд зазначає, що владний суб`єкт у спірних правовідносинах не забезпечив дотримання ч.2 ст.19 Конституції України, позаяк обставини події з`ясував неповно, правдивості та достовірності документів органу військового управління про тимчасове звільнення громадянина від виконання військового обов`язку у зв`язку із здобуттям освіти у іноземному вищому навчальному закладі на денній формі навчання та документів про навчання не спростував, вчинок особи кваліфікував неправильно, визначив частково неналежні норми актів права, а положення належної норми права витлумачив невірно, унаслідок чого реально вчинене управлінське волевиявлення не узгоджується ані із змістом нормативного регламентування, ані із характером, змістом та наслідками вчинку приватної особи.
Отже, у спірних правовідносинах допущені владним суб`єктом порушення спричинили безпідставне настання для приватної особи негативних наслідків, що є визначеною процесуальним законом підставою для задоволення позову в частині скасування правового акту індивідуальної дії субєкта владних повноважень.
Вирішуючи спір в частині вимоги про стягнення 30.000,00грн. моральної шкоди суд зазначає, що згідно з ч.1 ст.23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Згідно з ч.2 ст.23 Цивільного кодексу України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Згідно з ч.3 ст.23 Цивільного кодексу України якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Як то указано у ч.1 ст.1173 Цивільного кодексу України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
За приписами ч.1 ст.1174 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.
Під час розгляду справи заявником не подано до суду належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів виникнення у спірних правовідносинах ані моральної шкоди взагалі, ані погіршення стану здоров`я та існування безпосереднього причинно-наслідкового зв`язку між подією вчинення адміністративним органом управлінського волевиявлення та станом здоров`я заявника.
З огляду на викладене, в цій частині позовні вимоги не підлягають до задоволення.
При розв`язанні спору, суд, зважаючи на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом Конвенція; рішення від 21.01.1999р. у справі Гарсія Руїз проти Іспанії, від 22.02.2007р. у справі Красуля проти Росії, від 05.05.2011р. у справі Ільяді проти Росії, від 28.10.2010р. у справі Трофимчук проти України, від 09.12.1994р. у справі Хіро Балані проти Іспанії, від 01.07.2003р. у справі Суомінен проти Фінляндії, від 07.06.2008р. у справі Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії), вичерпно реалізував усі існуюі правові мехамізми зясування об`єктивної істини у спорі; надав оцінку усім юридично значимим факторам і обставинам справи; дослухався до усіх ясно і чітко сформульованих та здатних вплинути на результат вирішення спору аргументів сторін; із достатньою поза розумним сумнівом повнотою виклав власні мотиви конкретного тлумачення змісту належних норм матеріального і процесуального права, оцінки дійсних обставин спору та доводів сторін.
Розгорнуті і детальні мотиви та висновки суду з приводу юридично значимих аргументів, доводів учасників справи та обставин справи викладені у тексті судового акту.
Розподіл судових витрат по справі зі сплати судового збору слід здійснити відповідно до ст.139 КАС України та Закону України "Про судовий збір".
Вирішуючи спір в частині вимоги про стягнення 30.000,00грн. витрат на професійну правничу допомогу суд зазначає, що відповідно до ч.3 ст.132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.
Так, згідно з ч.3 ст.134 КАС України для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Відповідно до ч.4 ст.134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Критерії співмірності, пропорційності, обґрунтованості, вимушеності, розумності розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката сформульовані законодавцем у положеннях ч.5 ст.134, ч.8 ст.139 та ч.9 ст.139 КАС України.
Тому, з огляду на приписи ст.8 Конституції України, п.9 ч.3 ст.2, ч.4 ст.134, ч.5 ст.134, ч.6 ст.134, ч.8 ст.139, ч.9 ст.139 КАС України, на зміст складових елементів верховенства права та неприпустимість зловживання правами суд вважає, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаними адвокатом роботами (наданими послугами); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони (у тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи); 5) пов`язаністю витрат з розглядом справи (тобто об`єктивною і неминучою вимушеністю); 6) обґрунтованістю розміру витрат та пропорційністю розміру витрат до предмета спору з урахуванням ціни позову та значення справи для сторін (у тому числі чи міг результат вирішення справи вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес); 7) поведінкою сторони під час розгляду справи; 8) причиною виникнення спору; 9) результатом розв`язання спору; 10) висловленою з даного приводу правовою позицією відповідача.
При цьому, з огляду на приписи ч.5 ст.242 КАС України суд вважає за необхідне взяти до уваги, що у силу правового висновку додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.06.2022р. у справі №910/12876/19: 1) Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), у тому числі в рішенні від 28.11.2002р. «Лавентс проти Латвії» (Lavents v. Latvia) за заявою № 58442/00 щодо судових витрат, за статтею 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року суд відшкодовує лише витрати, стосовно яких було встановлено, що вони справді були необхідними і становлять розумну суму (див., серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Ніколова проти Болгарії» та «Єчюс проти Литви», пункти 79 і 112 відповідно); 2) При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так, у справі «Схід / Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (пункт 268).
Також у силу правових висновків постанови Верховного Суду від 22.06.2022р. у справі №380/3142/20: 1) в підтвердження здійсненої правової допомоги необхідно долучати розрахунок погодинної вартості правової допомоги, наданої у справі, який має бути передбачений договором про надання правової допомоги та може міститися у акті приймання-передачі послуг за договором; 2) розрахунок платної правової допомоги повинен відображати вартість години за певний вид послуги та час витрачений на: участь у судових засіданнях; вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням; ознайомлення з матеріалами справи в суді тощо; 3) Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування зазначених витрат; 4) у силу вимог процесуального закону суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат (у даному випадку, за наявності заперечень учасника справи), що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою; 5) Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі витрати на адвоката, якщо, керуючись принципом справедливості як одного з основних елементів принципу верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, якість підготовленого документу, витрачений адвокатом час тощо є неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг; 6) при визначенні суми відшкодування судових витрат суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг.
Окрім того, за правовими висновками постанови Верховного Суду від 10.06.2021 року по справі №820/479/18 (адміністративне провадження №К/9901/365/19): 1) документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язані з розглядом справи, підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, але суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним за параметрами, зокрема, складності справи, витраченого адвокатом часу, значення спору для сторони тощо; 2) Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26.02.2015р. у справі «Баришевський проти України», від 10.12.2009р. у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12.10.2006р. у справі «Двойних проти України», від 30.03.2004р. у справі «Меріт проти України», заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим; 3) При визначенні суми відшкодування суд також враховує критерії реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерій розумності, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін; 4) Аналогічні критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява № 19336/04). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Вказані висновки також наведені у постановах Верховного Суду від 17.09.2019р. по справі 810/3806/18, по справі №1740/2428/18 від 24.03.2020р., по справі №320/3271/19 від 07.05.2020р.
Звідси слідує, що у силу п.9 ч.3 ст.2 та ч.5 ст.242 КАС України досягнення між учасниками суспільних відносин згоди з приводу конкретного розміру гонорару адвоката (у тому числі і фіксованого розміру гонорару адвоката) за представництво інтересів у суді або досягнення домовленості з приводу обчислення розміру гонорару за іншими складовими не призводить до безумовного правового наслідку у вигляді обтяження іншої сторони обов`язком відшкодування повної суми цього гонорару поза межами критеріїв ч.4 ст.134, ч.5 ст.134, ч.6 ст.134, ч.8 ст.139, ч.9 ст.139 КАС України безвідносно до виконання учасником справи вимог ч.6 ст.134 та ч.7 ст.134 КАС України, позаяк протилежне тлумачення змісту наведених норм закону явно та очевидно суперечить такому складовому елементу верховенства права як справедливість.
У тексті позову заявником сформульовано клопотання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
Згідно з копією договору про надання правової допомоги від 06.10.2022р. сторонами указаного правочину є замовник, клієнт позивач по справі, а виконавцем - Адвокатське об`єднання "Юридична фірма "Вілеон" в особі Керуючого партнера Вишневецького Юрія Олександровича (далі - Адвокатське об`єднання).
Предметом договору є надання клієнту правової допомоги з питань, пов`язаних із захистом його прав та законних інтересів.
Додатковою угодою №1 від 06.10.2022р. до договору про надання правової допомоги від 06.10.2022р. передбачено гонорар за надану клієнту правову допомогу у розмірі 30.000 грн., що відповідає 25 умовними годинам роботи адвоката (в разі виконання робіт в неробочий час та у вихідні дні до кожної години роботи застосовується коефіцієнт підвищення 1,5). У разі, якщо обсяг виконаних робіт та наданих послуг перевищує 25 умовних годин роботи адвоката, клієнт сплачує Адвокатському об`єднанню додатковий гонорар з розрахунку 1.200 грн. за одну умовну годину роботи адвоката на підставі рахунку Адвокатського об`єднання.
Відповідно до п. 3 додаткової угоди №1 від 06.10.2022р. до договору про надання правової допомоги від 06.10.2022р. гонорар сплачується наступним чином: аванс у розмірі 10.000 грн. сплачується протягом 2 робочих днів з дати підписання додаткової угоди, шляхом перерахування грошових коштів у безготівковій формі на банківський рахунок Адвокатського об`єднання; остаточний розрахунок проводиться протягом 30 календарних днів з дати підписання сторонами акту приймання-передачі виконаних робіт та наданих послуг, шляхом перерахування грошових коштів у безготівковій формі на банківський рахунок Адвокатського об`єднання.
Відповідно до складеного 19.01.2023р. акту приймання-передачі виконаних робіт та наданих послуг №1 до договору про надання правової допомоги від 06.10.2022р. Адвокатським об`єднанням надана наступна правова допомога: здійснено аналіз законодавства, судової практики та документів замовнику кількістю 7 годин вартістю 8400 грн; остаточне узгодження правової позиції з клієнтом кількістю 1 година вартістю 1200 грн; складання тексту позовної заяви кількістю 5 годин вартістю 6000 грн; направлення позовної заяви та доказів на адресу суду та відповідача кількістю 0,5 годин вартістю 600 грн; складання та направлення адвокатського запиту щодо отримання тексту відзиву проти позову кількістю 1,5 години вартістю 1800 грн; узгоджено з клієнтом правової позиції з урахуванням отриманого відзиву на позовну заяву кількістю 1 години (коефіцієнт підвищення - 1,5) вартістю 1800 грн; підготовлено відповідь на відзив кількістю 3 години вартістю 3600 грн; направлено на адресу суду та відповідача відповідь на відзив кількістю 0,5 години вартістю 600 грн; складання та направлення на адресу суду та відповідача клопотання про долучення доказів понесення витрат на професійну правничу допомогу кількістю 1,5 години вартістю 1800 грн; всього - 25.800 грн. (21 год.); аванс - 10.000 грн.; до сплати відповідно до п. 3 додаткової угоди №1 від 06.10.2022р. - 15.800 грн.
Оплата за указаним вище договором була проведена - 14.11.2022р. у сумі 10.000 грн. в якості авансу. Строк сплати суми у розмірі 15.800 грн. відповідно до п. 3 додаткової угоди №1 від 06.10.2022р. не настав.
Спір по справі №820/5120/18 розглядався у порядку спрощеного позовного провадження без призначення судового засідання з повідомленням (викликом) сторін.
Вирішуючи питання співмірності заявлених до відшкодування витрат на професійну правничу допомогу адвоката, суд зважає, що станом на дату порушення провадження у справі - 17.11.2022р. дана категорія спору характеризувалась достатньою складністю.
Водночас, від відповідача надійшло клопотання про зменшення судових витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в обґрунтування якого зазначено про неспівмірність заявлених витрат на правничу допомогу.
Вирішуючи питання співмірності заявлених до відшкодування витрат на професійну правничу допомогу адвоката, враховуючи правові висновки постанов Верховного Суду від 10.06.2021 року по справі №820/479/18 від 17.09.2019р., по справі 810/3806/18, по справі №1740/2428/18 від 24.03.2020р., по справі №320/3271/19 від 07.05.2020р., клопотання про зменшення судових витрат на професійну правничу допомогу та предмет спору та обсяг фактично наданих адвокатським об`єднанням послуг і виконаних робіт, суд доходить до переконання про те, що у даному конкретному випадку справедливим і співмірним відшкодуванням витрат заявника на професійну правничу допомогу буде сума у розмірі 20.000 грн.
Керуючись ст.ст.8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст.6-9, ст.ст.241-243, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

вирішив:

Позов - задовольнити частково.
Визнати протиправними та скасувати рішення ІНФОРМАЦІЯ_1 в особі начальника 4 групи інспекторів прикордонного контролю ВІПС « ІНФОРМАЦІЯ_2 » старшого лейтенанта ОСОБА_2 без номеру від 03.10.2022р. про відмову у перетинанні громадянином України ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , паспорт громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_1 ) 03.10.2022р. Державного кордону України.
Позов у решті вимог - залишити без задоволення.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_1 (адреса: АДРЕСА_1 , код: НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_2 , код: НОМЕР_5 ) витрати зі сплати судового збору у сумі 992 (дев`ятсот дев`яносто дві) грн. 40 коп.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_1 (адреса: АДРЕСА_1 , код: НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_2 , код: НОМЕР_5 ) частину витрат на професійну правничу допомогу у сумі 20.000 (двадцять тисяч) грн. 00 коп.
Роз`яснити, що судове рішення набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України (після закінчення строку подання скарги усіма учасниками справи або за наслідками процедури апеляційного перегляду); підлягає оскарженню до Другого апеляційного адміністративного суду у строк згідно з ч.1 ст.295 КАС України (протягом 30 днів з дати виготовлення повного судового рішення).

Суддя О.В. Старосєльцева