Справа № 1.380.2019.003592
Суддя: Потабенко Варвара Анатоліївна
Дата ухвалення: 2023-02-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2023 року

справа №1.380.2019.003592

Львівський окружний адміністративний суд в складі головуючої судді Потабенко В.А., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Львівській області про визнання протиправними і скасування наказу, податкових повідомлень-рішень, вимоги та рішення, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Львівського окружного адміністративного суду із позовом до Головного управління ДФС у Львівській області (далі ГУ ДФС у Львівській області, відповідач), у якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ № 2711 від 07.05.2019 «Про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки фізичної особи-платника податків ОСОБА_1 »;

- визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення № від 02.07.2019, № від 02.07.2019, № від 02.07.2019, № від 02.07.2019, № від 02.07.2019, № від 02.07.2019;

- визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф- від 02.07.2019

- визнати протиправним та скасувати рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску № від 02.07.2019.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що запит, надісланий ОСОБА_1 контролюючим органом, не відповідає вимогам п. 73. 3 ст. 73 та пп. 78.1.1 п. 78.1 ст. 78 Податкового кодексу України, а саме не вказано факти порушень, які виявлено податковим органом, не зазначено в чому полягає порушення платником податків, крім того, з вказаного запиту неможливо встановити, які саме документи необхідно надати, обсяг таких документів. Відтак, у позивача були відсутні підстави для надання відповіді на такий запит, а відповідно у Головного управління ДФС у Львівській області були відсутні законні підстави для прийняття наказу № 2711 від 07.05.2019 «Про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки фізичної особи-платника податків ОСОБА_1 ». Щодо податкових повідомлень-рішень вказує, що контролюючим органом зроблено помилкові висновки про те, що реалізація протягом 2017-2018 років ОСОБА_1 дев`яти квартир (разом з належними до них нежитловими приміщеннями - підвалами) проводилась позивачем як суб`єктом підприємницької діяльності. ОСОБА_1 дійсно зареєстрований як фізична особа-підприємець, проте здійснював продаж квартир як фізична особа, відтак у позивача не виникло підстав для оподаткування доходу, отриманого за результатами спірних операцій із продажу нерухомості за правилами Податкового кодексу України, передбаченими для самозайнятих осіб та, відповідно, для подання декларації про доходи, одержані як суб`єктом підприємницької діяльності. Крім того, чинним законодавством не передбачено чітких кількісних критеріїв для визначення систематичності діяльності, відтак, немає підстав стверджувати що така систематична діяльність є підприємницькою.

Ухвалою від 22.07.2019 відкрито провадження в адміністративній справі і вирішено її проводити в порядку загального позовного провадження.

Представник відповідача подав до суду відзив на позовну заяву від 08.05.2019 (вх. № 15685) та від 18.10.2019 (вх. №37903). Зазначає, що оскільки позивачем не надано пояснень та їх документального підтвердження на скерований запит Головним управлінням ДФС у Львівській області, то у контролюючого органу були підстави, визначені ст. 78 Податкового кодексу України, для проведення (призначення) документальної позапланової невиїзної перевірки. Відповідно до зібраної інформації, яка отримана для проведення перевірки, платник податків - фізична особа ОСОБА_1 отримував доходи від провадження господарської діяльності, які згідно з Податковим кодексом України підлягають включенню до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу та відображенню платником в податковій декларації про майновий стан і доходи, а саме: позивач здійснював протягом 2017-2018 років систематичне будівництво та продаж об`єктів нерухомого майна (квартир, нежитлових приміщень - підвалів) фізичним особам. Зазначає, що згідно інформації приватних нотаріусів, копії декларації про початок підготовчих робіт ЛВ81 замовником будівництва багатоквартирного 4-поверхового житлового будинку з підвальним поверхом та підземним гаражем на АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 , який сам і продавав (реалізовував) вказані приміщення. Отже, починаючи з 20.03.2017, тобто з моменту першого продажу нерухомості платник податків - фізична особа ОСОБА_1 здійснював господарську діяльність за КВЕД «68.10» - купівля та продаж власного нерухомого майна. Відтак, проведеною перевіркою встановлено порушення позивачем вимог пп.16.1.2 п.16.1 ст. 16, пп. «а» п. 176.1 ст.176, п. 177.10 ст.177, пп.296.1.2 п.296.1 ст.296 Податкового Кодексу України за неведения книги обліку доходів та витрат за 2017-2018 роки; пп.49.18.5 п.49.18 ст.49, п. «в» п.176.1 ст.176, пп. 177.5.2, п.177.5 п.177.11 ст.177 Податкового Кодексу України за неподання податкової декларації про майновий стан і доходи за другий квартал 2017 року та за 2017-2018 роки; п.167.1 ст.167, п.177.2 ст.177, пп.177.5.3 п.177.5 ст.177 Податкового кодексу України, в результаті чого встановлено заниження податкового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб на загальну суму 503189,00 грн.; п.292.1 ст.292, п.292.4 ст.292, абз.2 п.293.4 ст.293, абз.7 пп. 298.2.3. п.298.2 ст. 298 Податкового кодексу України, що призвело до нарахування суми податкового зобов`язання по єдиному податку за І квартал 2017 року в сумі 359533,05 грн.; пп.1.2, пп.1.3, пп.1.5, пп.1.6 п. 16і підрозділу 10 розділу XX Кодексу Податкового кодексу України, в результаті чого донараховано військового збору на загальну суму 10558,58 грн.; п.1 ч.4 ст.1, абз.1 п.2 ч.1 ст.7, п.5 ст.8, п.2, п.8 ст.9 Закону України від 08.07.2010 №2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», що призвело до нарахування єдиного внеску на загальну суму 104424,05 грн.; п.181.1ст.181, п.183.4, п.183.10 ст.183, п.185.1 ст.185, п.187.1 ст.187 Податкового кодексу України, в результаті чого донараховано податку на додану вартість на загальну суму 726300,20 грн.; пп.49.18.1 п.49.18 ст.49, п.202.1 ст.202, п.203.1 ст.203 Податкового кодексу України, оскільки позивачем не подавались до контролюючого органу податкові декларації по податку на додану вартість за травень - листопад 2017 року, січень - грудень 2018 року, що тягне за собою накладення штрафу. При цьому, фізична особа - платник податків ОСОБА_1 оподаткування одержаних доходів від провадження діяльності за період з 01.01.2017 по 31.12.2018 здійснював на спрощеній системі оподаткування II група та був платником єдиного податку з фізичних осіб, єдиного внеску, військового збору, податку на доходи фізичних осіб.

09.10.2019 позивачем подано заяву про зміну підстав позову (вх. №36447). Вказує, що відповідно до п. 172.2 ст. 172 Податкового кодексу України здійснив сплату податку на доходи з фізичних осіб в розмірі 5% вартості проданих квартир. Наявність статусу фізичної особи-підприємця не свідчить про те, що з моменту реєстрації така особа діє у всіх правовідносинах як фізична особа-підприємець. Зміна видів діяльності проводиться лише за наявності відповідного наміру (волевиявлення) платника податків, який реалізується шляхом подання відповідної заяви. Заборони щодо продажу фізичними особами протягом року більше як одного об`єкта нерухомого майна законодавством не передбачено. Звертає увагу, що в акті перевірки встановлено, що квартири та нежитлові приміщення, підвали були зареєстровані на фізичну особу - платника податків ОСОБА_1 на підставі приватної власності та на підставі рішення Франківського районного суду м. Львова від 20.02.2017 (справа № 465/674/17), проте вказане рішення скасовано. Оскільки позивач здійснював продаж нерухомого майна як фізична особа з оподаткуванням відповідно до ст. 172 Податкового кодексу України, у нього не виник обов`язок зареєструватись платником податку на додану вартість незалежно від суми здійснення операцій. Крім того, вказує, що відповідачем не надано доказів отримання доходу (виручки) від реалізації нерухомого майна (касових ордерів, чеків, виписок по рахунках тощо), які підтверджують факт отримання грошових коштів за відчуження майнових прав на об`єкти нерухомості. А посилання відповідача на інформацію із бази ГУ ДФС ЦБД ДРФО ДФС України не може бути належним та допустимим доказом в розумінні норм КАС України, оскільки така інформація носить виключно інформативний характер та сформована фактично без дослідження первинних документів податкового обліку. Крім того, така інформація сама по собі не доводить наявності податкових правопорушень на які посилається контролюючий орган.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду № 1.380.2019.003592 від 24.12.2019 , залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 05.03.2020, позов задоволено частково. Визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення № від 02.07.2019, № від 02.07.2019, № від 02.07.2019, № від 02.07.2019, № від 02.07.2019, № від 02.07.2019, вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф- від 02.07.2019, рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску № від 02.07.2019. У задоволенні позовної вимоги про визнання протиправним та скасування наказу № 2711 від 07.05.2019 «Про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки фізичної особи-платника податків ОСОБА_1 » відмовлено.

Постановою Верховного Суду № 1.380.2019.003592 від 22.06.2022 рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасовано, справу направлено на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Скасовуючи рішення Львівського окружного адміністративного суду № 1.380.2019.003592 від 24.12.2019 та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 05.03.2020, Верховний Суд виходив з таких мотивів.

Фізичні особи можуть вважатись суб`єктами господарювання тільки за умови здійснення ними господарської діяльності і реєстрації їх як підприємців. Саме з моменту реєстрації підприємцем особа набуває відповідний правовий статус. У постанові Верховного Суду від 06.10.2020 у справі № 826/14391/16 суд дійшов висновку, що підприємницькою діяльністю можна вважати сукупність постійно або систематично здійснюваних дій щодо виробництва матеріальних і нематеріальних благ, реалізації товарів, виконання робіт або надання послуг з метою отримання прибутку. Аналізуючи ознаки, притаманні підприємницькій діяльності, з урахуванням положень ст. ст. 42, 55 Господарського кодексу України, Верховний Суд констатував, що можна зробити висновок про те, що підприємницька діяльність передбачає систематичне прийняття особою самостійних рішень щодо здійснення операцій, спрямованих на отримання прибутку, що супроводжується прийняттям взятих на себе ризиків, пов`язаних з такою діяльністю. Також Верховний Суд послався на роз`яснення в п. 4 постанови Пленуму Верховного України «Про практику застосування судами законодавства про відповідальність за окремі злочини у сфері господарської діяльності» від 25.04.2003 № 3, згідно з якими під здійсненням особою, не зареєстрованою як суб`єкт підприємництва, будь-якого виду підприємницької діяльності з числа тих, що підлягають ліцензуванню, слід розуміти діяльність фізичної особи, пов`язану із виробництвом чи реалізацією продукції, виконанням робіт, наданням послуг з метою отримання прибутку, яка містить ознаки підприємницької, тобто провадиться зазначеною особою безпосередньо самостійно, систематично (не менше ніж три рази протягом одного календарного року) і на власний ризик. З урахуванням зазначеного, колегія суддів дійшла висновку, що комплекс послідовних цілеспрямованих дій фізичної особи з продажу нерухомого майна є систематичною діяльністю, метою якої є саме отримання прибутку, оскільки зазначені дії з продажу не можна кваліфікувати як такі, що мали на меті задоволення власних (особистих) потреб фізичної особи, а, отже, вказане є свідченням того, що відповідна діяльність для цілей оподаткування має кваліфікуватися як підприємницька. При цьому, сам лише факт підписання відповідних договорів купівлі-продажу нерухомого майна без зазначення статусу фізичної особи, як підприємця, не є свідченням відсутності зв`язку таких операцій із підприємницькою діяльністю. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 23.05.2022 у справі № 810/3116/18.

Крім того, Верховий Суд у своїй постанові зазначив, що судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 зареєстрований як суб`єкт підприємницької діяльності 07.10.2008, запис №0023407, та перебуває на спрощеній системі оподаткування. При цьому, поза увагою судів першої та апеляційної інстанцій залишено те, що згідно із положеннями пп. 2 п. 180.1 ст. 180 Податкового кодексу України, для цілей оподаткування платником податку на додану вартість є будь-яка особа, що зареєстрована або підлягає реєстрації як платник податку. Пунктом 181.1 ст. 181 Податкового кодексу України передбачено, що у разі, якщо загальна сума від здійснення операцій з постачання товарів/послуг, що підлягають оподаткуванню згідно з цим розділом, у тому числі з використанням локальної або глобальної комп`ютерної мережі, нарахована (сплачена) такій особі протягом останніх 12 календарних місяців, сукупно перевищує 1000000 гривень (без урахування податку на додану вартість), така особа зобов`язана зареєструватися як платник податку у контролюючому органі за своїм місцезнаходженням (місцем проживання) з дотриманням вимог, передбачених статтею 183 цього Кодексу, крім особи, яка є платником єдиного податку першої - третьої групи. Контролюючий орган в обґрунтування правомірності прийняття оскаржуваних рішень посилався на те, що сума доходу, отримана ОСОБА_1 на спрощеній системі оподаткування від реалізації послуг за останні 12 календарних місяців, перевищує 1000000 грн., а тому платник податків зобов`язаний був перейти на сплату інших податків і зборів. Судами попередніх інстанцій не досліджено обставин щодо розміру доходу, отриманого позивачем на спрощеній системі оподаткування від реалізації послуг за останні 12 місяців, що на думку відповідача, зумовлює зареєструватися платником податку на додану вартість та не надано належної оцінки вказаним обставинам, що є підставою для направлення справи № 1.380.2019.003592 на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 5 ст. 353 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) висновки і мотиви, з яких скасовані рішення, є обов`язковими для суду першої або апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.07.2022, справу передано на розгляд судді Потабенко В.А.

Ухвалою від 13.07.2022 суддею Потабенко В.А. прийнято справу до свого провадження та вирішено проводити розгляд справи в порядку загального позовного провадження.

Протокольною ухвалою суду від 07.09.2022 допущено до участі у справі правонаступника ГУ ДФС у Львівській області Головне управління ДПС у Львівській області.

Представник позивача у судових засіданнях позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити.

Представник відповідача у судових засіданнях проти позову заперечив, просив в задоволенні позову відмовити.

Заперечень щодо подальшого розгляду справи в порядку письмового провадження від сторін не надходило. Відтак, протокольною ухвалою від 21.12.2022 судом вирішено продовжити розгляд справи в порядку письмового провадження.

Заслухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та пояснення сторін, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

25.03.2019 ГУ ДФС у Львівській області скеровано запит ОСОБА_1 № 15767/10/13.7-10 про надання інформації та її документального підтвердження, відповідно до якого контролюючий орган вказує про необхідність надати інформацію про підстави набуття у власність об`єктів первинної нерухомості, земельних ділянок, документальне підтвердження повноти декларування та сплати податків щодо фактів відчуження об`єктів нерухомого майна, зокрема за адресою: АДРЕСА_1 .

Оскільки ОСОБА_1 не надано запитуваної інформації, 07.05.2019 ГУ ДФС у Львівській області на підставі п.п. 20.1.4 п. 20.1 ст. 20, п.п. 75.1.2 п. 75.1 ст. 75, п.п. 78.1.1 п. 78.1 ст. 78, ст. 79, п. 82.2 ст. 82 Податкового кодексу України, на підставі доповідної записки управління податків і зборів з фізичних осіб Головного управління ДФС у Львівській області від 06.05.2019 № 315/13.7-15, прийнято наказ № 2711 «Про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки фізичної особи-платника податків ОСОБА_1 ».

07.05.2019 ГУ ДВС у Львівській області скеровано повідомлення ОСОБА_1 від 07.05.2019 № 218 про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки.

В подальшому ГУ ДФС у Львівській області проведено документальну позапланову невиїзну перевірку фізичної особи-платника податків ОСОБА_1 щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати усіх передбачених Податковим кодексом України податків та зборів, дотримання валютного та іншого законодавства, контроль за яким покладено на контролюючі органи за період з 01.01.2017 по 31.12.2018, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2017 по 31.12.2018.

За результатами перевірки ГУ ДФС у Львівській області складено акт від 31.05.2019 № 789/13.7/ НОМЕР_1 , відповідно до якого встановлено порушення:

- пп.16.1.2 п.16.1 ст. 16, пп. «а» п. 176.1 ст. 176. п. 177.10 ст. 177, пп. 296.1.2 п. 296.1 ст. 296 Податкового Кодексу України, а саме: неведення книги обліку доходів та витрат за 2017-2018 роки;

- пп. 49.18.5 п. 49.18 ст. 49, п. «в» п. 176.1 ст. 176, пп. 177.5.2, п. 177.5, п. 177.11 ст. 177 Податкового Кодексу України, а саме: неподання податкової декларації про майновий стан і доходи за другий квартал 2017 року та за 2017-2018 роки;

- п. 167.1 ст. 167. п. 177.2 ст. 177, пп. 177.5.3 п. 177.5 ст. 177 Податкового кодексу України, а саме: встановлено заниження податкового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб на загальну суму 503189,00 грн.;

- п. 292.1 ст. 292. п. 292.4 ст. 292, абз. 2 п. 293.4 ст. 293, абз. 7 пп. 298.2.3. п. 298.2 ст. 298 Податкового кодексу України, що призвело до нарахування суми податкового зобов`язання по єдиному податку за І квартал 2017 року в сумі 359533,05 грн.;

- пп. 1.2, пп. 1.3. пп. 1.5, пп. 1.6 п. 16-1 підрозділу 10 розділу XX Податкового кодексу України, в результаті чого донараховано військовий збір на загальну суму 10558,58 грн.;

- п. 1 ч. 4 ст. 1, абз. 1 п. 2 ч. 1 ст. 7, п. 5 ст. 8, п. 2, п. 8 ст. 9 Закону України від 08.07.2010 № 2464-Vl «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», що призвело до нарахування єдиного внеску на загальну суму 104424,05 грн.;

- п. 181.1 ст. 181, п. 183.4, п. 183.10 ст. 183, п. 185.1 ст. 185, п.187.1 ст.187 Податкового кодексу України, в результаті чого донараховано податку на додану вартість на загальну суму 726300,20 грн.;

- пп. 49.18.1 п. 49.18 ст. 49, п. 202.1 ст. 202, п. 203.1 ст.203 Податкового кодексу України, а саме не подано до контролюючого органу податкові декларації по податку на додану вартість за травень - листопад 2017 року, січень - грудень 2018 року, що тягне за собою накладення штрафу.

На підставі складеного акту перевірки, 02.07.2019 ГУ ДФС у Львівській області прийнято:

- податкове повідомлення - рішення № за порушення п. 292.1 ст. 292, п. 292.4 ст. 292, абз. 2 п. 293.4 ст. 293, абз. 7 пп. 298.2.3. п. 298.2 ст. 298 Податкового кодексу України, яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем єдиний податок з фізичних осіб на 449416,31 грн. (в тому числі, за податковим зобов`язанням - 359533,05 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями 89883,26 грн.);

- податкове повідомлення рішення № за порушення пп. 1.2, пп. 1.3. пп. 1.5, пп. 1.6 п. 16-1 підрозділу 10 розділу XX Податкового кодексу України, яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем військовий збір на 13198,22 грн. (в тому числі, за податковим зобов`язанням 10558,58 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями 2639,64 грн.);

- податкове повідомлення рішення № за порушення пп. 49.18.1 п. 49.18 ст. 49, п. 202.1 ст. 202, п. 203.1 ст.203 Податкового кодексу України, яким застосовано штрафну санкцію за платежем податок на додану вартість із вироблених в Україні товарів на 3230,00 грн.;

- податкове повідомлення рішення № за порушення п. 181.1 ст. 181, п. 183.4, п. 183.10 ст. 183, п. 185.1 ст. 185, п. 187.1 ст. 187 Податкового кодексу України, яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на додану вартість із вироблених в Україні товарів на 907875,25 грн. (в тому числі, за податковим зобов`язанням 726300,20 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями 181575,05 грн.);

- податкове повідомлення рішення № за порушення п. 167.1 ст. 167, п. 177.2 ст. 177, пп. 177.5.3 п. 177.5 ст. 177 Податкового кодексу України, яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на доходи фізичних осіб, що сплачуються фізичними особами за результатами річного декларування, на 628986,25 грн. (в том числі, за податковим зобов`язанням 503189,00 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями 125797,25 грн.);

- податкове повідомлення рішення № за порушення пп. 49.18.5 п. 49.18 ст. 49, п. в п. 176.1 ст. 176, пп. 177.5.2, п. 177.5, п. 177.1 ст. 177 Податкового Кодексу України, яким застосовано штрафні фінансові санкції на суму 510,00 грн.;

- вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф- на суму 104424,05 грн. відповідно до ст. 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування»;

- рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску № на суму 18038,18 грн., в зв`язку з встановленим порушенням п. 1 ч. 4 ст. 1, абз. 1 п. 2 ч. 1 ст. 7. п. 5 ст. 8, п. 2. п. 8 ст. 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», яким застосовано штрафну санкцію на загальну суму 18038,18 грн.

Не погоджуючись із винесеним наказом про проведення перевірки, податковими повідомленнями-рішеннями, вимогою та рішенням, позивач звернувся із даним позовом до суду.

При вирішенні спору суд керувався таким.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відносини, які виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулюється Податковим кодексом України (далі - ПК України).

Відповідно до п. 79.1 ст. 79 ПК України (тут і далі в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) документальна невиїзна перевірка здійснюється у разі прийняття керівником (його заступником або уповноваженою особою) контролюючого органу рішення про її проведення та за наявності підстав для проведення документальної перевірки, визначених статтями 77 та 78 цього Кодексу.

Відповідно до пп. 78.1.1 п.78.1 ст.78 ПК України документальна позапланова перевірка здійснюється, зокрема, якщо отримано податкову інформацію, що свідчить про порушення платником податків валютного, податкового та іншого не врегульованого цим Кодексом законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, якщо платник податків не надасть пояснення та їх документальні підтвердження на обов`язковий письмовий запит контролюючого органу, в якому зазначаються порушення цим платником податків відповідно валютного, податкового та іншого не врегульованого цим Кодексом законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, протягом 15 робочих днів з дня, наступного за днем отримання запиту.

Підпунктом 16.1.5 п. 16.1. ст. 16 ПК України встановлено обов`язок платника податків подавати на належним чином оформлену письмову вимогу контролюючих органів (у випадках, визначених законодавством) документи з обліку доходів, витрат та інших показників, пов`язаних із визначенням об`єктів оподаткування (податкових зобов`язань), первинні документи, регістри бухгалтерського обліку, фінансову звітність, інші документи, пов`язані з обчисленням та сплатою податків та зборів. У письмовій вимозі обов`язково зазначаються конкретний перелік документів, які повинен надати платник податків, та підстави для їх надання.

Право контролюючого органу отримувати безоплатно від платників податків, у тому числі благодійних та інших неприбуткових організацій, усіх форм власності у порядку, визначеному законодавством, довідки, копії документів, засвідчені підписом платника або його посадовою особою та скріплені печаткою (за наявності), про фінансово-господарську діяльність, отримані доходи, видатки платників податків та іншу інформацію, пов`язану з обчисленням та сплатою податків, зборів, платежів, про дотримання вимог законодавства, здійснення контролю за яким покладено на контролюючі органи, а також фінансову і статистичну звітність у порядку та на підставах, визначених законом встановлене пп. 20.1.2. п. 20.1 ст. 20 ПК України.

Відповідно до п. 73.3 ст. 73 ПК України контролюючі органи мають право звернутися до платників податків та інших суб`єктів інформаційних відносин із письмовим запитом про подання інформації (вичерпний перелік та підстави надання якої встановлено законом), необхідної для виконання покладених на контролюючі органи функцій, завдань, та її документального підтвердження.

Такий запит підписується керівником (його заступником або уповноваженою особою) контролюючого органу і повинен містити: 1) підстави для надіслання запиту відповідно до цього пункту, із зазначенням інформації, яка це підтверджує; 2) перелік інформації, яка запитується, та перелік документів, які пропонується надати; 3) печатку контролюючого органу.

Письмовий запит про подання інформації надсилається платнику податків або іншим суб`єктам інформаційних відносин за наявності хоча б однієї з таких підстав:

1) за результатами аналізу податкової інформації, отриманої в установленому законом порядку, виявлено факти, які свідчать про порушення платником податків податкового, валютного законодавства, законодавства у сфері запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи;

2) для визначення відповідності умов контрольованої операції принципу "витягнутої руки" під час здійснення податкового контролю за трансфертним ціноутворенням відповідно до статті 39 цього Кодексу та/або для визначення рівня звичайних цін у випадках, визначених цим Кодексом;

3) виявлено недостовірність даних, що містяться у податкових деклараціях, поданих платником податків;

4) щодо платника податків подано скаргу про ненадання таким платником податків: податкової накладної покупцю або про допущення продавцем товарів/послуг помилок при зазначенні обов`язкових реквізитів податкової накладної, передбачених пунктом 201.1 статті 201 цього Кодексу, та/або порушення продавцем/покупцем граничних термінів реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних податкової накладної та/або розрахунку коригування; акцизної накладної покупцю або про порушення порядку заповнення та/або порядку реєстрації акцизної накладної;

5) у разі проведення зустрічної звірки;

6) в інших випадках, визначених цим Кодексом.

Платники податків та інші суб`єкти інформаційних відносин зобов`язані подавати інформацію, визначену в запиті контролюючого органу, та її документальне підтвердження (крім проведення зустрічної звірки) протягом 15 робочих днів з дня, наступного за днем отримання запиту (якщо інше не передбачено цим Кодексом).

У разі якщо запит складено з порушенням вимог, визначених абзацами першим - п`ятим цього пункту, платник податків звільняється від обов`язку надавати відповідь на такий запит.

Аналогічні положення закріплені в розділі «Отримання податкової інформації за запитами» Порядку періодичного подання інформації органам державної податкової служби та отримання інформації зазначеними органами за письмовим запитом, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 27.12.2010 № 1245.

Наведені вище норми законодавства є одночасно і механізмом реалізації органами податкового контролю їхніх владних повноважень і гарантією захищеності платників податків від порушень з їхнього боку.

Судом встановлено, що у зв`язку із надходженням листа Департаменту податків і зборів з фізичних осіб ДФС України щодо можливості ухилення від сплати належних платежів платниками податків фізичними особами, які систематично здійснюють реєстрацію/перереєстрацію об`єктів житлової нерухомості, зокрема, ОСОБА_1 , 25.03.2019 ГУ ДФС у Львівській області скеровано запит в адресу ОСОБА_1 № 15767/10/13.7-10 про надання інформації та її документального підтвердження, відповідно до якого контролюючий орган вказує про необхідність надати інформацію про підстави набуття у власність об`єктів первинної нерухомості, земельних ділянок, документальне підтвердження повноти декларування та сплати податків щодо фактів відчуження об`єктів нерухомого майна, зокрема за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивачем не заперечується факт ненадання відповіді на запит від 25.03.2019 ГУ ДФС у Львівській області. Однак, вказується, що у зв`язку невідповідністю запиту контролюючого органу вимогам п. 73. 3 ст. 73 та пп. 78.1.1 п. 78.1 ст. 78 ПК України, а саме: не вказано факти порушень, які виявлено податковим органом, не зазначено в чому полягає порушення, з запиту неможливо встановити, які саме документи необхідно надати, обсяг таких документів тощо, у ОСОБА_1 були відсутні підстави для надання відповіді на такий запит.

Суд зазначає, що з аналізу змісту запиту від 25.03.2019№ 15767/10/13.7-10 випливає, що ГУ ДФС у Львівській області дотримано всіх вимог, передбачених ПК України, вказано які порушення можуть бути вчинені платником податків та які документи необхідно подати ОСОБА_1 .

Судом також враховано висновок, викладений в постанові від 31.07.2018 у справі № 813/1573/17 (адміністративне провадження № К/9901/3344/17), де Верховний Суд зазначив, що посилання на окремі дефекти запиту про надання інформації не впливають на обов`язок позивача надати всю необхідну інформацію за запитом, оскільки відсутність або неповнота посилань на конкретні джерела отримання податкової інформації не повинні розглядатися як підстава для визнання запиту таким, що не відповідає вимогам п. 73.3 ст. 73 ПК України, та, як наслідок, бути підставою для визнання наказу про проведення податкової перевірки протиправним.

Таким чином, оскільки ОСОБА_1 не надано жодної запитуваної інформації, ГУ ДФС у Львівській області на підставі пп. 20.1.4 п. 20.1 ст. 20, пп. 75.1.2 п. 75.1 ст. 75, пп. 78.1.1 п. 78.1 ст. 78, ст. 79, п. 82.2 ст. 82 ПК України правомірно винесено наказ від 07.05.2019 № 2711 «Про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки фізичної особи-платника податків ОСОБА_1 ».

Відтак, позовна вимога щодо визнання протиправним та скасування наказу № 2711 від 07.05.2019 «Про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки фізичної особи-платника податків ОСОБА_1 » задоволенню не підлягає.

Щодо податкових повідомлень-рішень № від 02.07.2019, № від 02.07.2019, № від 02.07.2019, № від 02.07.2019, № від 02.07.2019, № від 02.07.2019, вимоги про сплату боргу (недоїмки) № Ф- від 02.07.2019, рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску № від 02.07.2019, то суд зазначає наступне.

Згідно з актом перевірки від 31.05.2019 № 789/13.7/ фізична особа-платник податку ОСОБА_1 систематично здійснював продаж нерухомого майна, в тому числі власного, згідно договорів купівлі-продажу, відтак, на думку відповідача, отримував дохід саме від підприємницької діяльності, при перевищенні якого на спрощеній системі оподаткування зобов`язаний був здійснити перехід на загальну систему оподаткування, зареєструватись платником податку на додану вартість та, відповідно, подавати декларації. Чого, однак, зроблено не було. Відповідно, починаючи з 20.03.2017, тобто з моменту першого продажу нерухомості платник податків-фізична особа ОСОБА_1 здійснював господарську діяльність за КВЕД « 68.10» - купівля та продаж власного нерухомого майна. Оскаржувані рішення прийнято ГУ ДФС у Львівській області на підставі висновку про те, що продаж позивачем квартир свідчить про здійснення ним відповідної підприємницької діяльності з огляду на ту обставину, що така діяльність фізичної особи носить систематичний характер, відтак, збільшено суму грошового зобов`язання за платежем єдиний податок з фізичних осіб на 449416,31 грн., збільшено суму грошового зобов`язання за платежем військовий збір на 13198,22 грн.; застосовано штрафну санкцію за платежем податок на додану вартість із вироблених в Україні товарів на 3230,00 грн.; збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на додану вартість із вироблених в Україні товарів на 907875,25 грн.; збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на доходи фізичних осіб, що сплачуються фізичними особами за результатами річного декларування на 628986,25 грн.; застосовано штрафні фінансові санкції на суму 510,00 грн.; винесено вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф- на суму 104424,05 грн. та рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску № на суму 18038,18 грн.

Судом з матеріалів справи встановлено, що фізична особа-платник податку ОСОБА_1 був замовником будівництва багатоквартирного житлового будинку з підвальним поверхом і підземним гаражем в АДРЕСА_1 .

Право власності позивача на житлові і нежитлові приміщення вказаного будинку зареєстровано на підставі рішення Франківського районного суду м. Львова від 20.02.2017 року у справі № 465/674/17.

В подальшому, новозбудовані об`єкти нерухомого майна були реалізовані позивачем протягом 2017-2018 років, що підтверджується, крім іншого, долученими до матеріалів справи договорами купівлі-продажу від 21.11.2017, 23.03.2017, 29.05.2017, 23.03.2017, 20.03.2017, 29.05.2017, 29.05.2017, 20.03.2017, 21.03.2017, 28.03.2017.

Зокрема, до переліку об`єктів нерухомого майна, яке реалізовано фізичною особою - платником податків ОСОБА_1 протягом 2017-2018 років за адресою АДРЕСА_1 входять: нежитлове приміщення, підвал VII, дата продажу 28.03.2018, нежитлове приміщення, підвал Х, дата продажу 21.11.2017; квартира, дата продажу 26.07.2017; квартира, дата продажу 26.07.2017; нежитлові приміщення ХХІ, ХХІІ, дата продажу 26.07.2017; нежитлове приміщення, підвал ХIV, дата продажу 26.07.2017; нежитлове приміщення, підвал ХIІV, дата продажу 26.07.2017; нежитлове приміщення, підвал ХVІ, дата продажу 26.07.2017; нежитлове приміщення, підвал ХVІІІ, дата продажу 26.07.2017; квартира, дата продажу 21.07.2017; нежитлове приміщення, підвал ХІХ, дата продажу 29.05.2017; нежитлове приміщення, підвал VІІІ, дата продажу 29.05.2017; нежитлове приміщення ІV, дата продажу 29.05.2017; квартира, дата продажу 25.05.2017; нежитлове приміщення, підвал V, дата продажу 25.05.2017; нежитлове приміщення, підвал III, дата продажу 25.05.2017; квартира, дата продажу 28.03.2017; нежитлове приміщення, підвал VІ, дата продажу 27.03.2017; квартира, дата продажу 27.03.2017; квартира, дата продажу 23.03.2017; квартира, дата продажу 23.03.2017; квартира, дата продажу 21.03.2017; квартира, дата продажу 20.03.2017; нежитлове приміщення, підвал ХІІІ, дата продажу 20.03.2017; нежитлове приміщення, підвал ХІ, дата продажу 20.03.2017; нежитлове приміщення, підвал ІХ, дата продажу 20.03.2017.

Позивачем не заперечується факт продажу квартир та нежитлових приміщень (підвалів), проте ОСОБА_1 вказує, що продаж квартир здійснювався ним як фізичною особою, а не фізичною особою-підприємцем, відтак, у нього був відсутній обов`язок переходити на загальну систему оподаткування, реєструватись платником ПДВ та подавати відповідні декларації.

Отже, предметом спору у цій справі є оподаткування фізичною особою доходу, отриманого внаслідок систематичного продажу нерухомого майна впродовж 2017-2018 років, сплата військового збору з отриманого доходу від продажу зазначеного майна у вказаних роках, податку на додану вартість з операцій із продажу нерухомого майна, а також декларування доходу, отриманого від продажу нерухомого майна.

Оподаткування доходу фізичних осіб регламентовано нормами розділу IV ПК України, відповідно до пп. 163.1.1 п. 163.1 ст. 163 якого об`єктом оподаткування резидента є загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід.

Абзацом другим п. 164.1 ст. 164 ПК України визначено, що загальний оподатковуваний дохід будь-який дохід, який підлягає оподаткуванню, нарахований (виплачений, наданий) на користь платника податку протягом звітного податкового періоду.

Згідно із пп. 164.2.4 п. 164.2 ст. 164 ПК України до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються частина доходів від операцій з майном, розмір якої визначається згідно з положеннями статей 172- 173 цього Кодексу.

Ставки податку встановлені ст. 167 ПК України.

Відповідно до п. 167.1 ст. 167 ПК України ставка податку становить 18 відсотків бази оподаткування щодо доходів, нарахованих (виплачених, наданих) (крім випадків, визначених у п. п. 167.2-167.5 цієї статті) у тому числі, але не виключно у формі: заробітної плати, інших заохочувальних та компенсаційних виплат або інших виплат і винагород, які нараховуються (виплачуються, надаються) платнику у зв`язку з трудовими відносинами та за цивільно-правовими договорами.

Пунктом 167.2 ст. 167 ПК України встановлено, що ставка податку становить 5 відсотків бази оподаткування у випадках, прямо визначених цим розділом.

Такий випадок визначено ст. 172 ПК України, якою встановлено оподаткування доходу від операцій з продажу (обміну) об`єктів нерухомого майна.

Абзацом першим п. 172.1 ст. 172 ПК України передбачено, що дохід, отриманий платником податку від продажу (обміну) не частіше одного разу протягом звітного податкового року житлового будинку, квартири або їх частини, кімнати, садового (дачного) будинку (включаючи земельну ділянку, на якій розташовані такі об`єкти, а також господарсько-побутові споруди та будівлі, розташовані на такій земельній ділянці), а також земельної ділянки, що не перевищує норми безоплатної передачі, визначеної статтею 121 Земельного кодексу України залежно від її призначення, та за умови перебування такого майна у власності платника податку понад три роки, не оподатковується.

Згідно із п. 172.2 ст. 172 ПК України дохід, отриманий платником податку від продажу протягом звітного податкового року більш як одного з об`єктів нерухомості, зазначених у пункті 172.1 цієї статті, або від продажу об`єкта нерухомості, не зазначеного в пункті 172.1 цієї статті, підлягає оподаткуванню за ставкою, визначеною пунктом 167.2 статті 167 цього Кодексу. У такому самому порядку оподатковується дохід від продажу (обміну) об`єкта незавершеного будівництва.

Статтею 177 ПК України врегульовано оподаткування доходів, отриманих фізичною особою-підприємцем від провадження господарської діяльності, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування.

Так, за приписами п. 177.1 ст. 177 ПК України доходи фізичних осіб - підприємців, отримані протягом календарного року від провадження господарської діяльності, оподатковуються за ставкою, визначеною п. 167.1 ст. 167 цього Кодексу.

Буквальне тлумачення заголовку ст. 177, а саме п. 177.1 цієї статті свідчить, що встановлені цією нормою правила оподаткування, зокрема щодо ставки, застосовуються за одночасної наявності таких умов: 1) дохід отримано фізичною особою-підприємцем; 2) дохід отримано від провадження господарської діяльності.

Згідно з ч. 1 ст. 42 Конституції України кожен має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 Господарського кодексу України (далі - ГК України), господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва - підприємцями.

За визначенням ст. 42 ГК України, підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Суб`єктами господарювання у розумінні ст. 55 ГК України, зокрема, є громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані відповідно до закону як підприємці.

Відповідно до ч. ч. 1, 5 ст. 128 ГК України громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до ст. 58 Господарського кодексу України. Громадянин-підприємець здійснює свою діяльність на засадах свободи підприємництва та відповідно до принципів, передбачених у ст. 44 Господарського кодексу України.

Відповідно до положень ст. ст. 1, 18 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» фізична особа, яка має намір стати підприємцем, подає документи для державної реєстрації фізичної особи підприємцем відповідно до переліку, встановленого статтею 18 цього Закону.

Частиною 9 ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» передбачено, що фізична особа - підприємець позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності цією фізичною особою.

Отже, фізичні особи можуть вважатись суб`єктами господарювання тільки за умови здійснення ними господарської діяльності і реєстрації їх як підприємців. І саме з моменту реєстрації її підприємцем особа набуває відповідний правовий статус.

Водночас, у постанові Верховного Суду від 06.10.2020 у справі № 826/14391/16 суд дійшов висновку, що підприємницькою діяльністю можна вважати сукупність постійно або систематично здійснюваних дій щодо виробництва матеріальних і нематеріальних благ, реалізації товарів, виконання робіт або надання послуг з метою отримання прибутку. Аналізуючи ознаки, притаманні підприємницькій діяльності, з урахуванням положень ст. ст. 42, 55 ГК України, Верховний Суд констатував, що можна зробити висновок про те, що підприємницька діяльність передбачає систематичне прийняття особою самостійних рішень щодо здійснення операцій, спрямованих на отримання прибутку, що супроводжується прийняттям взятих на себе ризиків, пов`язаних з такою діяльністю. Верховний Суд послався на роз`яснення в п. 4 постанови Пленуму Верховного України «Про практику застосування судами законодавства про відповідальність за окремі злочини у сфері господарської діяльності» від 25.04.2003 № 3, згідно з якими під здійсненням особою, не зареєстрованою як суб`єкт підприємництва, будь-якого виду підприємницької діяльності з числа тих, що підлягають ліцензуванню, слід розуміти діяльність фізичної особи, пов`язану із виробництвом чи реалізацією продукції, виконанням робіт, наданням послуг з метою отримання прибутку, яка містить ознаки підприємницької, тобто провадиться зазначеною особою безпосередньо самостійно, систематично (не менше ніж три рази протягом одного календарного року) і на власний ризик. З урахуванням зазначеного, колегія суддів дійшла висновку, що комплекс послідовних цілеспрямованих дій фізичної особи з продажу нерухомого майна є систематичною діяльністю, метою якої є саме отримання прибутку, оскільки зазначені дії з продажу не можна кваліфікувати як такі, що мали на меті задоволення власних (особистих) потреб фізичної особи, а, отже, вказане є свідченням того, що відповідна діяльність для цілей оподаткування має кваліфікуватися як підприємницька. При цьому, сам лише факт підписання відповідних договорів купівлі-продажу нерухомого майна без зазначення статусу фізичної особи, як підприємця, не є свідченням відсутності зв`язку таких операцій із підприємницькою діяльністю.

Аналогічна правова позиція викладена і у постанові Судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 23.05.2022 у справі № 810/3116/18.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Як вже суд вказав вище, ст. 42 Конституції України визначено, що кожна фізична особа має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 50 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом.

Отже, здійснення особою підприємницької діяльності без дотримання обов`язкової умови реалізації права на підприємницьку діяльність, тобто без державної реєстрації в установленому порядку як фізична особа-підприємець, є підставою для притягнення такої особи до відповідальності, встановленої чинним законодавством.

Відповідно до п. 15.1 ст. 15 ПК України платниками податків визнаються фізичні особи (резиденти і нерезиденти України), юридичні особи (резиденти і нерезиденти України) та їх відокремлені підрозділи, які мають, одержують (передають) об`єкти оподаткування або провадять діяльність (операції), що є об`єктом оподаткування згідно з цим Кодексом або податковими законами, і на яких покладено обов`язок із сплати податків та зборів згідно з цим Кодексом.

Таким чином, суд висновує, що діяльність ОСОБА_1 з продажу нерухомості протягом 2017-2018 років три і більше разів (а саме 26 разів) однозначно містить ознаки підприємницької, що має наслідком її відповідне оподаткування та подання декларацій з відображенням такої діяльності.

Також слід зазначити наступне.

Судом в цій справі встановлено, що ОСОБА_1 зареєстрований як суб`єкт підприємницької діяльності 07.10.2008, свідоцтво про державну реєстрацію від 17.10.2008, запис №0023407, перебуває на спрощеній системі оподаткування, платником податку на додану вартість не реєструвався.

Згідно із положеннями пп. 2 п. 180.1 ст. 180 ПК України для цілей оподаткування платником податку на додану вартість є будь-яка особа, що зареєстрована або підлягає реєстрації як платник податку.

Пунктом 181.1 ст. 181 ПК України передбачено, що у разі, якщо загальна сума від здійснення операцій з постачання товарів/послуг, що підлягають оподаткуванню згідно з цим розділом, у тому числі з використанням локальної або глобальної комп`ютерної мережі, нарахована (сплачена) такій особі протягом останніх 12 календарних місяців, сукупно перевищує 1000000 гривень (без урахування податку на додану вартість), така особа зобов`язана зареєструватися як платник податку у контролюючому органі за своїм місцезнаходженням (місцем проживання) з дотриманням вимог, передбачених статтею 183 цього Кодексу, крім особи, яка є платником єдиного податку першої - третьої групи.

Відповідно до п. п. 183.2, 183.3 ст. 183 ПК України у разі обов`язкової реєстрації особи як платника податку реєстраційна заява подається до контролюючого органу не пізніше 10 числа календарного місяця, що настає за місяцем, в якому вперше досягнуто обсягу оподатковуваних операцій, визначеного у статті 181 цього Кодексу.

У разі добровільної реєстрації особи як платника податку або особи, яка відповідає вимогам, визначеним підпунктом 6 пункту 180.1 статті 180 цього Кодексу, реєстраційна заява подається згідно з пунктом 183.7 цієї статті не пізніше ніж за 20 календарних днів до початку податкового періоду, з якого такі особи вважатимуться платниками податку та матимуть право на податковий кредит і складання податкових накладних.

Згідно із п. 183.10 ст. 183 ПК України будь-яка особа, яка підлягає обов`язковій реєстрації як платник податку, і у випадках та в порядку, передбачених цією статтею, не подала до контролюючого органу реєстраційну заяву, несе відповідальність за ненарахування або несплату цього податку на рівні зареєстрованого платника без права нарахування податкового кредиту та отримання бюджетного відшкодування.

Контролюючий орган в обґрунтування правомірності прийняття оскаржуваних рішень посилався на те, що сума доходу, отримана ОСОБА_1 на спрощеній системі оподаткування від реалізації послуг за останні 12 календарних місяців перевищує 1000000 грн., а тому платник податків зобов`язаний був перейти на сплату інших податків і зборів, в тому числі зареєструватись платником податку на додану вартість.

На переконання суду, такі твердження контролюючого органу є цілком обґрунтованими. Так, матеріалами справи підтверджено, що розмір доходу, отриманого позивачем на спрощеній системі оподаткування від реалізації об`єктів нерухомості на кінець І кварталу 2017 року становить 2492302,00 грн., що підтверджується долученими до матеріалів справи листами приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Пастернак М.М. від 11.01.2019 № 85/01-24, приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Грищенко Н.О. від 10.02.2019 № 48/01-16, приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Комар С.С. від 21.02.2019 № 23/01-09 та від 18.04.2019 № 49/01-09, приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Урумової Ж.М. від 09.04.2019 № 71/01-16, а також копіями договорів купівлі-продажу нежитлових приміщень, посвідчених 21.11.2017 (2 шт.), 23.03.2017 (2 шт.), 29.05.2017 (3 шт.), 20.03.2017 (2 шт.), 28.03.2017 приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Стефанюк О.І., а також книгою обліку доходів ФОП ОСОБА_1 станом на кінець 2018 року.

З урахуванням висновку суду про те, що операції з реалізації ОСОБА_1 третім особам об`єктів нерухомого майна в кількості 26 шт. протягом 2017-2018 років, є нічим іншим, як підприємницькою діяльністю, сукупне перевищення позивачем загальної суми від здійснення операцій з постачання товарів/послуг 1000000 грн., нарахованої (сплаченої) йому протягом останніх 12 календарних місяців, зобов`язувало ОСОБА_1 зареєструватися як платник податку на додану вартість у контролюючому органі за своїм місцезнаходженням (місцем проживання) з дотриманням вимог, передбачених ст. 183 ПК України.

Крім того, суд вказує, що позивачем описані вище операції з купівлі-продажу об`єктів нерухомого майна до книги обліку доходів і витрат за 2017-2018 роки внесені не були, що дало контролюючому органу законну підставу стверджувати про неведення такої книги.

Решта доводів учасників справи на спірні правовідносини не впливають та висновків суду по суті спору не змінюють. В контексті зазначеного, суд звертає увагу на наступне.

Так, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні по справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (від 09.12.1994 № 18390/91), вказав, що ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (надалі по тексту також - Конвенція) не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень, детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Міра цього обов`язку може варіюватися залежно від характеру рішення. Необхідно також враховувати численність різноманітних тверджень, з якими сторона у справі може звернутися до судів, та відмінності, наявні в Договірних державах, стосовно передбачених законом положень, звичаєвих норм, правових висновків, викладення та підготовки рішень. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи

В рішенні «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 06.09.2005) Суд також звернув увагу на те, що ст. 6 параграф 1 Конвенції не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін.

У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто мотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.

Разом з цим, згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Відповідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Вирішуючи спір по суті, суд враховує, що згідно з ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

При цьому суд відмічає, що "на підставі" означає, що суб`єкт владних повноважень: 1) повинен бути утворений у порядку, визначеному Конституцією та законами України; 2) зобов`язаний діяти на виконання закону, за умов та обставин, визначених ним; "у межах повноважень" означає, що суб`єкт владних повноважень повинен приймати рішення, а дії вчиняти відповідно до встановлених законом повноважень, не перевищуючи їх; "у спосіб" означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний дотримуватися встановленої законом процедури і форми прийняття рішення або вчинення дії і повинен обирати лише визначені законом засоби; "з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано", тобто використання наданих суб`єкту владних повноважень повинно відповідати меті та завданням діяльності суб`єкта, які визначені нормативним актом, на підставі якого він діє; "обґрунтовано", тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії). Рішення повинно ґрунтуватися на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення.

Матеріали справи свідчать, що відповідні положення КАС України відповідачем при прийнятті оскаржуваних рішень були дотримані в повній мірі.

Статтею 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ч. 1 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

За наслідком розгляду справи, враховуючи надані сторонами докази, а також норми чинного законодавства, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог, оскільки відповідачем належними і допустимими доказами доведено правомірність прийнятих ним рішень.

Враховуючи наведене, у задоволенні позову слід відмовити.

Відповідно до приписів ст. 139 КАС України судові витрати в цій справі розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 2, 19-20, 22, 25-26, 90, 139, 143, 241-246, 255, 257-258, 293, 295, пп. 15.5 п.15 розділу VII «Перехідні положення» КАС України, суд,

в и р і ш и в:

у задоволенні позову відмовити повністю.

Судові витрати в цій справі розподілу не підлягають.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення виготовлено 22.02.2023.

Суддя Потабенко В.А.