Справа № 160/9055/22
Суддя: Білак С.В.
Дата ухвалення: 2023-02-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

08 лютого 2023 року м. Дніпросправа № 160/9055/22

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого - судді Білак С.В. (доповідач), суддів: Олефіренко Н.А., Шальєвої В.А., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20.09.2022 року в адміністративній справі №160/9055/22 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернулась до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області (далі відповідач, ГУ НП), в якому просила:

- визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області від 07.03.2022 року № 255 о/с у частині звільнення ОСОБА_1 з посади старшого юрисконсульта відділу правового забезпечення Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області;

- поновити ОСОБА_1 на посаді старшого юрисконсульта відділу правового забезпечення Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області з 07.03.2022 року;

- стягнути з Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області грошове забезпечення за час вимушеного прогулу, починаючи з 07.03.2022 року, відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100, а також додаткової винагороди, яка передбачена постановою КМУ від 28.02.2022 року № 168, яка згідно постанови КМУ від 11.11.2015 року № 988 та Порядку № 260 є складовою частиною грошового забезпечення поліцейського;

- допустити до негайного виконання рішення у частині поновлення на посаді та виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100, а також додаткової винагороди, яка передбачена постановою КМУ від 28.02.2022 року № 168, яка згідно постанови КМУ від 11.11.2015 року № 988 та Порядку № 260 є складовою частиною грошового забезпечення поліцейського.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20.09.2022 року відмовлено у задоволені позовних вимог.

Позивач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та постановити нове рішення яким задовольнити позовні вимоги. В скарзі посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, висновок суду не відповідає фактичним обставинам справи внаслідок неповного з`ясування обставини справи.

Обґрунтовано апеляційну скаргу тим, що суд першої інстанції у своєму рішенні посилається на постанову Верховного Суду України від 24.04.2014 року у справі №21-241-а-14, відповідно до якої у межах передбаченого пунктом 68 «Положення про проходження служби рядовим начальницьким складом органів внутрішніх справ», затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 року № 114, відповідно до якого сторони трудового договору мають право домовитися про звільнення в більш короткий строк, ніж передбачено вказаним положенням.

Проте, відповідно до пункту 68 «Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ», затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991р. № 114 (далі - Положення № 114), особи рядового і начальницького складу, які виявили бажання звільнитися зі служби за особистим проханням, попереджають прямого начальника органу внутрішніх справ про прийняте ними рішення не пізніш як за три місяці до дня звільнення, про що подають рапорт із зазначенням причини звільнення в більш короткий строк, однак в рапорті позивача від 06.03.2022р. такої причини вказано не було. |

Також, 07.03.2022р. через месенджер позивачем було направлено рапорт на відкликання рапорту на звільнення від 06.03.2022р., який повинен був бути зареєстрований в канцелярії Управління кадрового забезпечення ГУНП в Дніпропетровській області'

У зв`язку із запровадженням на території України воєнного стану, відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022р. №64/2022, а також прийняттям Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» від 15.03.2022 р. № 2136-ІХ, одним із варіантів обміну документами визнано спрощений обмін документами через засоби електронного зв`язку.

Таким чином, письмові заяви (у тому числі і рапорти) також можуть подаватись в електронній формі з накладенням кваліфікованих електронних підписів.

Висновки суду першої інстанції щодо відсутності, обов`язку роботодавця видати трудову книжку в) день звільнення є не правомірними. Вказані норми не було скасовано.

Керівництвом ГУНП в Дніпропетровській області всупереч вимогам законодавства за весь час ні трудової книжки ні наказу про звільнення видано не було, а також не направлялося листа про необхідність її отримання.

Трудову книжку та копію наказу про звільнення було вручено лише 27.06.2022р. (копія заяви є в матеріалах справи) а відповідно до запису в трудовій книжці було звільнено 07.03.2022р.

Відповідно до частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Суд, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, здійснюючи апеляційний перегляд у межах доводів та вимог апеляційної скарги, відповідно до частини 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, встановив наступне.

ОСОБА_1 з 17.11.2012 року по 07.03.2022 року проходила службу в органах внутрішніх справ та органах національної поліції.

Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 на ім`я Начальника Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області було подано рапорт від 06.03.2022 року, в якому остання просила звільнити її зі служби в Національній поліції за власним бажанням у зв`язку з незадовільним графіком роботи та низькою заробітною платою з 07.03.2022 року.

Крім того, ОСОБА_1 на ім`я Начальника Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області було подано рапорт від 06.03.2022 року, з якого вбачається, що позивач наполягала на звільненні, відповідно до раніш поданого рапорту про звільнення за власним бажання зі служби в Національній поліції, також просила звільнити її з 07.03.2022 року.

Наказом Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області від 07.03.2022 року №255 о/с капітана поліції ОСОБА_1 старшого юрисконсульта відділу правового забезпечення з 07.03.2022 року було звільнено, відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» (за власним бажанням).

Зазначений наказ було видано на підставі рапорту ОСОБА_1 від 06.03.2022 року про звільнення зі служби в поліції за власним бажанням.

Відмовляючи в задоволені позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку, що звільнення позивача відбулося через його власне волевиявлення та з урахуванням конкретної дати звільнення, яку вказував у власноруч написаних рапортах.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та фактам, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Приписами частини 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Положеннями ч. 1 ст. 59 Закону України «Про Національну поліцію» передбачено, що служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.

За частиною 1 статті 60 Закону України «Про Національну поліцію», проходження служби в поліції регулюється цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до пункту 7 ч.1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію», поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється за власним бажанням.

Частина 3 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» встановлює, що день звільнення вважається останнім днем служби.

Відповідно до п. 4 Прикінцевих та Перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 року № 580-VIII, до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом акти законодавства застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Приписами Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.07.1991р. № 114 (далі - Положення № 114), передбачено, що це Положення визначає порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, їх права і обов`язки.

При цьому, норми Положення №114 в частині звільнення за власним бажанням не суперечать вимогам Закону України «Про Національну поліцію», а лише встановлюють певні гарантії осіб, що проходять службу у разі звільнення за власним бажанням.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 24 січня 2019 року у справі №817/981/17.

Відповідно до п. 10 Положення № 114, особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ користуються всіма соціально-економічними, політичними та особистими правами і свободами, виконують усі обов`язки громадян, передбачені Конституцією та іншими законодавчими актами, а їх права, обов`язки і відповідальність, що випливають з умов служби, визначаються законодавством, Присягою, статутами органів внутрішніх справ і цим Положенням.

Відповідно до пункту 24 цього Положення, у разі незаконного звільнення або переведення на іншу посаду особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають поновленню на попередній посаді з виплатою грошового забезпечення за час вимушеного прогулу або різниці в грошовому забезпеченні за час виконання службових обов`язків, але не більш як за один рік.

Якщо заява про поновлення на службі розглядається більше одного року не з вини особи рядового, начальницького складу, така особа має право на отримання грошового забезпечення за весь час вимушеного прогулу.

Пунктом 64 Положення № 114 передбачено, що особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік), зокрема, за власним бажанням - при наявності поважних причин, що перешкоджають виконанню службових обов`язків.

Відповідно до пункту 68 Положення № 114 особи рядового і начальницького складу, які виявили бажання звільнитися зі служби за особистим проханням, попереджають прямого начальника органу внутрішніх справ про прийняте ними рішення не пізніш як за три місяці до дня звільнення, про що подають рапорт за командою.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 17.02.2015р. у справі № 21-8а15, за загальним правилом, пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. Аналогічна позиція неодноразово висловлена Верховним Судом, зокрема, у постановах від 31.01.2018 р. у справі №803/31/16, від 30.07.2019р. у справі №804/406/16, від 08.08.2019р. у справі №813/150/16.

У справі № 814/2563/16 (К/9901/2705/17) Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при розбіжності між загальним і спеціальним нормативно-правовим актом перевага надається спеціальному. При цьому загальні норми можуть застосовуватися субсидіарно, тобто, в тих випадках, коли спірні правовідносини не врегульовані нормами спеціального законодавства або врегульовані не повністю.

Отже, порядок звільнення з цієї підстави врегульований пунктом 68 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, що затверджене постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року №114.

Положення №114 є актом спеціального законодавства, що визначає порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, наразі є чинним і встановлює, що особи рядового і начальницького складу, які виявили бажання звільнитися зі служби за особистим проханням, попереджають прямого начальника органу внутрішніх справ про прийняте ними рішення не пізніш як за три місяці до дня звільнення, про що подають рапорт за командою.

Верховний Суд України в постанові від 24 червні 2014 року у справі №21-241а14 зазначив, що така позиція законодавця, на відміну від загального правила про обов`язок попередити власника чи уповноважений ним орган про звільнення за власним бажанням за два тижні (стаття 38 КЗпП), обумовлена особливим правовим положенням працівника органу внутрішніх справ, що стосується, наприклад, виконання ним обов`язків по забезпеченню безпеки громадян та громадського порядку, здійснення оперативно-розшукових заходів тощо.

У вказаному судовому рішенні Верховний Суд України висловив правову позицію, згідно з якою в межах передбаченого пунктом 68 Положення №114 строку з дня подання рапорту про звільнення сторони трудового договору вправі домовитися про звільнення у більш короткий строк.

Такою домовленістю, зокрема, слід вважати зазначення в рапорті конкретної дати, з якої (до настання якої) працівник міліції має бажання звільнитися зі служби до закінчення передбаченого пунктом 68 Положення строку та згоду уповноваженого органу звільнити цього працівника у визначений ним термін.

Відтак видача уповноваженим органом наказу про звільнення працівника міліції зі служби до закінчення передбаченого пунктом 68 Положення №114 строку, якщо таке прохання міститься у рапорті про звільнення, є правомірною.

За подібних обставин справи аналогічну правову позицію висловлював Верховний Суд у складі колегій суддів Касаційного адміністративного суду у постановах від 12 серпня 2019 року у справі №810/3376/16, від 5 вересня 2019 року у справі №820/5844/16, від 22 жовтня 2019 року у справі №804/4997/17, від 22 листопада 2019 року у справі №813/740/17, від 20 грудня 2019 року у справі №826/375/17, від 5 лютого 2020 року у справі №819/744/16, від 20 травня 2020 року у справі №804/868/16, від 30 вересня 2020 року у справі №826/16621/17, від 14 січня 2021 року у справі №822/1093/18, від 9 лютого 2021 року у справі №826/10404/16, від 23 червня 2021 року у справі №813/740/17, від 11 серпня 2021 року у справі №826/7075/16, від 28 вересня 2021 року у справі № 826/14071/17, Верховним Судом України у справах № 21-99а12, № 21-122а12, № 21-236а11 (постанови Верховного Суду України від 09.04.2012р., від 29.05.2012р., від 05.12.2011р.), які гуртуються на правовому висновку Верховного Суду України, викладеному у постанові від 24 червні 2014 року у справі №21-241а14.

У постанові від 26.10.2016 року у справі №6-1269цс16 Верховний Суд України висловив правову позицію, що, розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору, суди повинні з`ясувати, зокрема, чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення.

Матеріали справи свідчать, що між позивачем та відповідачем, було досягнуто згоди щодо конкретної дати, з якої служба в поліції припиняється, а саме 07.03.2022р. (рапорти від 06.03.2022р.).

Таким чином, між позивачем та відповідачем було досягнуто згоди щодо конкретної дати, з якої ОСОБА_1 бажала звільнитися, а саме з 07.03.2022 року, про що остання зазначила у рапортах від 06.03.2022 року, на підставі яких в совою чергу було видано наказ Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області від 07.03.2022 року №255 о/с.

Позивачем не доведено фактів здійснення на нього тиску з метою змушення його до звільнення, надана позивачем переписка свідчить про добровільне прийняття такого рішення, а суб`єктивне сприйняття позивачем певних обставин, що вплинуло на прийняття певного рішення (в даному випадку звільнення) не є тотожним тиску та погрозам з боку власника чи уповноваженого ним органу.

Так, однією з підстав позову було те, що позивач був звільнений зі служби передчасно, про що було зазначено і в апеляційній скарзі, а саме без врахування рапорту від 07.03.2022р. яким відкликано попередній рапорт від 06.03.2022 про звільнення.

У матеріалах справи міститься довідка Управління кадрового забезпечення ГУНП в Дніпропетровській області про те, що рапорт ОСОБА_1 від 07.03.2022 року щодо відкликання рапорту про звільнення зі служби в поліції, за власним бажанням з 07.03.2022 року до канцелярії управління кадрового забезпечення не надходив.

Також, суд не приймає посилання на приписи Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» від 15.03.2022 р. № 2136-ІХ, оскільки він діє з 24.03.2022р., тобто, вказаний закон прийнятий та набрав чинності вже після звільнення позивача.

Суд зазначає, що на підтвердження даного твердження позивачем надано скріншоти з мобільного додатку «Telegram», з якого вбачається, що позивачем було надіслано фотознімок рапорту, який не містить дати та часу надіслання. Доказів наявності кваліфікованого електронного підпису 07.03.2022р. на ньому матеріали справи також не містять.

Отже, позивачем не надано жодного належного і допустимого доказу про направлення на адресу ГУНП відповідного рапорту та його реєстрації в канцелярії УКЗГУНП.

Щодо посилання апелянта на порушення норм ст. 47 КЗпП та п.п. 42 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженого наказом Мінпраці України, Мінюсту України від 29.07.1993 року № 58, в частині порушення строків видачі копії наказу і трудової книжки, суд зазначає наступне.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

У разі затримки видачі копії наказу (розпорядження) про звільнення з вини роботодавця працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу (ст. 235 КЗпП у редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин).

Тобто, з 10.06.2021 року у зв`язку з внесенням змін Законом України №1217-ІХ від 05.02.2021 року до ст. 47 КЗпП, відсутня норма, яка б зобов`язувала роботодавця у день звільнення видавати працівникові належним чином оформлену трудову книжку.

Згідно з п. 4.1 Інструкції № 58 трудова книжка заповнюється одночасно українською та російською мовами і засвідчуються окремо обидва тексти. Власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. При затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки. Про новий день звільнення видається наказ і вноситься запис до трудової книжки працівника. Раніше внесений запис про день звільнення визнається недійсним у порядку, встановленому пунктом 2.10 цієї Інструкції.

Отже, п. 4.1 Інструкції № 58 суперечить нормам ст. 47 КЗпП України.

Згідно з приписами частини третьої статті 7 КАС України у разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.

Вища юридична сила закону полягає у тому, що всі підзаконні нормативно-правові акти приймаються на основі законів та за своїм змістом не повинні їм суперечити, а відтак, у випадку суперечності норм підзаконного акта нормам закону необхідно застосовувати норми закону, оскільки він має вищу юридичну силу.

Аналогічний висновок щодо застосування закону як акта, який має вищу юридичну силу, ніж підзаконний нормативно-правовий акт, викладений у постановах Верховного Суду від 15.08.2019р. у справі №281/459/17, від 24.10.2019р. у справі № 761/14626/17 та у справі № 295/7219/16-а.

При цьому, вказані положення КЗпП України встановлюють обов`язок роботодавця у день звільнення внести належні записи про звільнення до трудової книжки саме на вимогу працівника.

Матеріали справи не містять доказів щодо звернення до відповідача з відповідною вимогою. За таких обставин відповідач був позбавлений можливості видати трудову книжку без внесення відповідного запису.

Суд звертає увагу, що як вбачається з матеріалів справи, наказ ГУНП від 07.03.2022 року № 255 о/с доведено до відома ОСОБА_1 07.03.2022 року у телефонному режимі, що не спростовано позивачем. Доказів видачі позивачу копію наказу про звільнення у день звільнення матеріали справи не містять.

При цьому, позивачем не заявлено вимог про стягнення з Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області грошове забезпечення за час вимушеного прогулу, у зв`язку із затримкою видачі копії наказу про звільнення.

Доводи апеляційної скарги зроблених висновків суду не спростовують.

Статтею 316 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, суд дійшов до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, з повним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, у зв`язку з чим підстави для скасування або зміни рішення суду першої інстанції відсутні, тому, при таких обставинах, апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін

Керуючись статями 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20.09.2022 року - залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20.09.2022 року в адміністративній справі №160/9055/22 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати підписання та не підлягає касаційному оскарженню до Верховного Суду, крім випадків, встановлених п.2 ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий - суддя С.В. Білак

суддя Н.А. Олефіренко

суддя В.А. Шальєва