Справа № 280/8427/21
Суддя: Бойченко Юлія Петрівна
Дата ухвалення: 2023-02-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

16 лютого 2023 року Справа № 280/8427/21 ПР/280/46/22 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі судді Бойченко Ю.П., розглянувши за правилами загального, у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; адреса для листування: АДРЕСА_2 )

до Запорізької обласної прокуратури (69005, м. Запоріжжя, вул. Олександра Матросова, 29-А)

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, стягнення середнього заробітку,

ВСТАНОВИВ:

13.09.2021 до Запорізького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) до Запорізької обласної прокуратури (далі також - відповідач), в якій позивач просить суд:

визнати протиправною бездіяльність Запорізької обласної прокуратури щодо не нарахування та не виплати на користь ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні в розмірі середнього місячного заробітку;

зобов`язати Запорізьку обласну прокуратуру нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу при звільненні в розмірі 33 684,27 грн.;

стягнути із Запорізької обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 30.09.2020 по день фактичного розрахунку з урахуванням середньоденного розміру заробітної плати 1 566,71 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що наказом керівника Запорізької обласної прокуратури від 29.09.2020 №1950к позивача звільнено з посади та з органів прокуратури з 30.09.2020 на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 №1697-VII (далі Закон №1697-VII). У той же час, остаточний розрахунок з позивачем здійснений не був у зв`язку із невиплатою вихідної допомоги, яка передбачена статтею 44 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України), чим порушено права та законні інтереси позивача. Звертає увагу, що Законом №1697-VII не врегульовано питання виплати вихідної допомоги у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури. Натомість, КЗпП України встановлює обов`язок роботодавця виплатити працівнику вихідну допомогу у розмірі не менше середнього місячного заробітку, якщо працівника звільнено у разі змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Закон №1697-VII є спеціальним законом, що регулює правовідносини у зв`язку із звільненням прокурорів, проте КЗпП України регулює трудові правовідносини, що виникли між працівником і роботодавцем в тій частині, що не врегульовано спеціальним законом. Таким чином, трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини. Оскільки позивача звільнено на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону №1697-VII у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури, позивач набув право на виплату вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку, відповідно до статті 44 КЗпП України. Крім того, позивач вважає, що із Запорізької обласної прокуратури підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні ОСОБА_1 в період часу з 30.09.2020 по день фактичного розрахунку з урахуванням середньоденного розміру 1 566,71 грн.

Ухвалою суду від 20.09.2021 позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху; встановлено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою суду від 05.10.2021 відкрито провадження в адміністративній справі №280/8427/21 за правилами загального позовного провадження; призначено підготовче засідання на 02.11.2021.

Протокольною ухвалою суду від 02.11.2021 відкладено підготовче засідання у справі на 02.12.2021.

Відповідач позов не визнав, 05.11.2021 на адресу суду надав відзив на позовну заяву (вх. №64261), у якому зазначено, що позивач працював в органах прокуратури Запорізької області з 20.06.2017. За результатами атестації прокурорів кадровою комісією №14 з атестації прокурорів регіональних прокуратур прийнято рішення від 08.07.2020 №2 про неуспішне проходження позивачем атестації. У зв`язку із цим відповідно до вимог підпункту 2 пункту 19 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19.09.2019 №113-IX (далі Закон №113-IX), наказом керівника Запорізької обласної прокуратури від 29.09.2020 №1950к ОСОБА_1 звільнено з посади начальника відділу роботи з кадрами прокуратури Запорізької області та органів Запорізької обласної прокуратури на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону №1697-VII. Звертає увагу, що ані Законом №113-IX, ані Законом №1697-VII не передбачено виплату вихідної допомоги у разі звільнення прокурора на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону №1697-VII. У свою чергу, стаття 44 КЗпП України також не передбачає можливості виплати вихідної допомоги у розмірі середнього місячного заробітку працівникові у разі припинення трудового договору на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону №1697-VII. Юридичним фактом, що зумовив звільнення позивача на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону №1697-VII в даному випадку є неуспішне проходження позивачем атестації. Тобто цей юридичний факт (підстава) є відмінним від тих юридичних фактів (підстав), у зв`язку з якими статтею 44 КЗпП України передбачено виплату вихідної допомоги. Аналіз положень цієї статті вказує на те, що відповідна виплата за своїм характером спрямована на захист трудових прав працівника, зокрема, при його звільненні з незалежних від нього обставин. Вихідна допомога виплачується з метою матеріальної підтримки особи, яка втрачає роботу та стабільний заробіток не за власним рішенням і настання таких подій може бути для неї неочікуваним та незапланованим. Натомість, ОСОБА_1 звільнено з посади начальника відділу прокуратури Запорізької області та з органів Запорізької обласної прокуратури у зв`язку з неуспішним проходженням атестації. Тобто, відповідно до підпункту 1 пункту 19 розділу ІІ Закону №113-IX юридичним фактом, що зумовив звільнення позивача на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону №1697-VII, є неуспішне проходження атестації. Цей юридичний факт (підстава) є наслідком вільного волевиявлення позивача під час подання заяви від 08.10.2019 на адресу Генерального прокурора та згоди на проходження атестації і неуспішне її завершення, тому є відмінним від тих юридичних фактів (підстав), з якими стаття 44 КЗпП України пов`язує виплату вихідної допомоги. Оскільки ні спеціальними Законами №1697-VII, №113-IX, ні статтею 44 КЗпП України не передбачено виплату вихідної допомоги прокурорам, яких звільнено відповідно до підпункту 2 пункту 19 розділу ІІ Закону №113-IX у зв`язку з неуспішним проходженням атестації прокурором, правових підстав для її виплати ОСОБА_1 у Запорізької обласної прокуратури не було. Таким чином, позивачу при звільненні виплачено всі належні суми, тому підстав для застосування до Запорізької обласної прокуратури відповідальності за затримку розрахунку при звільненні, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, немає. Крім того, звертає увагу, що рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 26.10.2021 у справі №280/7811/20 частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 , зокрема, скасовано наказ прокурора Запорізької області від 29.09.2020 №1950к, окрім зазначеного, вирішено питання виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Поновлення на роботі після скасування в судовому порядку наказу про звільнення нівелює право такої особи на отримання вихідної допомоги, оскільки відсутній юридичний факт, з яким законодавець пов`язує набуття права на отримання такої допомоги звільнення з роботи на підставах, передбачених статтею 40 Кодексу законів про працю України. Таким чином, позивача не можна вважати таким, що звільнений з органів прокуратури, у зв`язку з чим право на отримання вихідної допомоги останній не набув. Просить у задоволенні позову відмовити.

10.11.2021 позивач подав до суду відповідь на відзив (вх. №65473), у якій не погоджується з доводами відповідача, викладеними у відзиві на позовну заяву, з підстав, зазначених у позовній заяві. Звертає увагу, що у день фактичного звільнення із займаної посади позивачу належала до виплати вихідна допомога у розмірі середнього місячного заробітку. Незалежно від причини і підстави, відповідач повинен був під час звільнення дотримуватись вимог чинного законодавства України, провести звільнення працівника у порядку, визначеному законом з виплатою всіх гарантованим законодавством коштів, в тому числі і вихідної допомоги.

Ухвалою суду від 02.12.2021 позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху; надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою суду від 20.12.2021 визнано неповажними підстави, вказані у заяві ОСОБА_1 про поновлення строку звернення до суду. Позовну заяву ОСОБА_1 залишено без розгляду.

Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 14.10.2022 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено; ухвалу Запорізького окружного адміністративного суду від 20.12.2021 у справі №280/8427/21 скасовано; адміністративну справу №280/8427/21 направлено до Запорізького окружного адміністративного суду для продовження розгляду.

Ухвалою Запорізького окружного адміністративного суду від 07.12.2022 призначено підготовче засідання у справі на 20.12.2022.

Протокольною ухвалою суду від 20.12.2022 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті у цей же день.

В судовому засіданні 20.12.2022 заслухано учасників справи та ухвалено подальший розгляд справи здійснювати у порядку письмового провадження.

Розглянувши матеріали та з`ясувавши всі обставини адміністративної справи, які мають юридичне значення для розгляду та вирішення спору по суті, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 з 1994 року проходив службу в органах прокуратури.

Наказом керівника Запорізької обласної прокуратури від 29.09.2020 №1950к позивача звільнено з посади начальника відділу роботи з кадрами прокуратури Запорізької області та з органів прокуратури Запорізької області на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону №1697-VII. Підстава: рішення чотирнадцятої кадрової комісії від 08.07.2020 №2.

На відповідне звернення позивача щодо нарахування та виплати вихідної допомоги у зв`язку із звільненням, листом Запорізької обласної прокуратури від 20.08.2021 №07-40-21 повідомлено, що Законом №1697-VII не передбачено, що у разі звільнення прокурора на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 цього Закону, належить здійснити виплату вихідної допомоги. У свою чергу, стаття 44 КЗпП України також не передбачає можливості виплати вихідної допомоги у розмірі середнього місячного заробітку працівникові у разі припинення трудового договору на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону №1697-VII. Ураховуючи, що ОСОБА_1 звільнено з підстав та в порядку, передбаченими Законами №1697-VII, №113-IX, якими не передбачено виплату вихідної допомоги при звільненні, то позивач не отримав права на її нарахування та виплату.

Вважаючи, що має право на отримання вихідної допомоги у зв`язку із звільненням, а також середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, ОСОБА_1 звернувся до суду з даною позовною заявою.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд керується наступними мотивами.

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Законом №1697-VII (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) забезпечуються гарантії незалежності прокурора, зокрема щодо особливого порядку його призначення на посаду, звільнення з посади, притягнення до дисциплінарної відповідальності тощо.

Статтею 4 Закону №1697-VII встановлено, що організація та діяльність прокуратури України, статус прокурорів визначаються Конституцією України, цим та іншими законами України, чинними міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Статтею 51 Закону №1697-VII передбачено загальні умови звільнення прокурора з посади, припинення його повноважень на посаді.

Так, відповідно до пункту 9 частини 1 статті 51 Закону №1697-VII прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Законом №113-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури», який набрав чинності 25.09.2019, запроваджено реформування системи органів прокуратури.

Так, статтю 51 Закону №1697-VII доповнено частиною 5, відповідно до якої на звільнення прокурорів з посади з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої цієї статті, не поширюються положення законодавства щодо пропозиції іншої роботи та переведення на іншу роботу при звільненні у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, щодо строків попередження про звільнення, щодо переважного права на залишення на роботі, щодо переважного права на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, щодо збереження місця роботи на період щорічної відпустки та на період відрядження.

Відповідно до пунктів 6, 7 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №113-ІХ з дня набрання чинності цим Законом усі прокурори Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур вважаються такими, що персонально попереджені у належному порядку про можливе майбутнє звільнення з посади на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України "Про прокуратуру".

Положення щодо проходження атестації, передбаченої цим розділом, поширюються на прокурорів та слідчих органів прокуратури, які: 1) на день набрання чинності цим Законом займають посади у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах; 2) на день набрання чинності цим Законом займали посади у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, але з поважних причин, до яких належать тимчасова непрацездатність, відпустка по догляду за дитиною, відрядження для участі в роботі інших органів на постійній основі тощо, не проходили атестацію; 3) звільнені з органів прокуратури у зв`язку з настанням підстав, передбачених підпунктами 1 і 2 пункту 19 цього розділу, щодо яких набрало законної сили рішення суду про поновлення на посаді прокурора у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, у тому числі у разі прийняття судом рішення про поновлення на посаді прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах; 4) звільнені до набрання чинності цим Законом з органів прокуратури, щодо яких набрало законної сили рішення суду про поновлення на посаді прокурора у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, у тому числі у разі прийняття судом рішення про поновлення на посаді прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах.

Прокурори та слідчі органів прокуратури, зазначені в підпунктах 1-4 цього пункту, можуть бути переведені на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах лише у разі успішного проходження ними атестації.

Підпунктом 2 пункту 19 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №113-ІХ установлено, що прокурори та слідчі органів прокуратури, зазначені в підпунктах 1-4 пункту 7 цього розділу, звільняються Генеральним прокурором, керівником регіональної (обласної) прокуратури з посади прокурора за умови настання однієї з таких підстав: рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації.

Законом №113-ІХ внесено зміни також і до КЗпП України, а саме: статтю 32 доповнено частиною 5 такого змісту: «Переведення прокурорів відбувається з урахуванням особливостей, визначених законом, що регулює їхній статус»; статтю 40 доповнено частиною п`ятою такого змісту: «Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус»; частину дев`яту статті 252 після слів «дисциплінарної відповідальності та звільнення» доповнено словами і цифрами «а також положення частин другої і третьої статті 49-4 цього Кодексу».

КЗпП України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини. Законодавство про працю встановлює високий рівень умов праці, всемірну охорону трудових прав працівників (стаття 1 КЗпП України).

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 40 КЗпП України встановлено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до частини 4 статті 40 КЗпП України особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частини першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.

Згідно зі статтею 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.

Предметом розгляду у цій справі є питання виплати вихідної допомоги (передбаченої нормами статті 44 КЗпП України) при звільненні прокурора на підставі підпункту 2 пункту 19 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №113-ІХ.

Конституційний Суд України у Рішенні від 07.05.2002 № 8-рп/2002 зазначав, що Конституція України гарантує кожному судовий захист його прав у межах конституційного, цивільного, господарського, адміністративного і кримінального судочинства України. Норми, що передбачають вирішення спорів, зокрема про поновлення порушеного права, не можуть суперечити принципу рівності усіх перед законом та судом і у зв`язку з цим обмежувати право на судовий захист. Правове регулювання Конституцією України та спеціальними законами України спеціального статусу посадових осіб не означає, що на них не можуть не поширюватися положення інших законів щодо відносин, не врегульованих спеціальними законами.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 17.02.2015 у справі № 21-8а15, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Аналогічна позиція неодноразово висловлена і Верховним Судом, зокрема, у постановах від 31.01.2018 у справі № 803/31/16, від 30.07.2019 у справі № 804/406/16, від 08.08.2019 у справі № 813/150/16, від 15.04.2021 у справі № 440/3166/20, від 22.07.2021у справі № 300/2000/20.

Чинним національним законодавством закріплені правові гарантії щодо дотримання трудових прав працівника при його звільненні. Під гарантіями трудових прав працівників розуміють систему встановлених законодавством заходів щодо врегулювання питань, що пов`язані з порушенням трудового законодавства й вирішення трудових спорів робітників і службовців, направлених на захист їхніх трудових прав. Однією з таких гарантій є виплата працівнику, який звільняється, вихідної допомоги.

Вихідна допомога - це державна гарантія, яка полягає в грошовій виплаті працівнику у випадках, передбачених законом, роботодавцем в колективному договорі або сторонами. Під вихідною допомогою зазвичай розуміють грошові суми, які виплачуються працівникові у передбачених законодавством випадках у разі припинення трудового договору з незалежних від працівника обставин.

В той же час приписами Закону №1697-VII та Закону №113-ІХ не врегульовано питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурорів у зв`язку з неуспішним проходженням атестації.

Нормою, що регулює порядок виплати вихідної допомоги у разі звільнення, є стаття 44 КЗпП України.

При цьому, внесені Законом №113-ІХ зміни до КЗпП України не визначають особливостей регулювання трудових відносин прокурорів, а лише передбачають, що ці особливості встановлюються спеціальним законом.

Таким чином, суд доходить до висновку, що частиною 5 статті 51 Закону №1697-VII та частиною 4 статті 40 КЗпП України передбачений виключний перелік випадків, коли до правовідносин щодо звільнення прокурорів не застосовуються норми КЗпП України. Разом з тим, у такий виключний перелік не включено питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурора, а отже, не заборонено застосування положень статті 44 КЗпП України при вирішенні спірного питання.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 23.12.2020 у справі №560/3971/19, від 27.01.2021 у справі №380/1662/20, від 18.02.2021 у справі №640/23379/19, від 25.02.2021 у справі №640/8451/20, від 17.03.2021 у справі №420/4581/20, від 30.03.2021 у справі № 640/25354/19, від 31.03.2021 у справі № 320/2449/20, від 15.04.2021 у справі №440/3166/20, від 09.07.2021 у справі №160/4745/20, від 22.07.2021 у справі №300/2000/20, від 11.08.2021 у справі № 640/9375/20.

За змістом частини 5 статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином, позивач набув право на виплату вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку, відповідно до статті 44 КЗпП України, оскільки ОСОБА_1 звільнено на підставі підпункту 2 пункту 19 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №113-ІХ.

При визначенні розміру вихідної допомоги, яка належить до виплати ОСОБА_1 , суд виходить з наступного. Так, довідкою Запорізької обласної прокуратури від 30.08.2021 №21-779вих-21 підтверджується, що середньоденна заробітна плата позивача за останні два місяці роботи складала 1 566,71 грн.

Отже, беручи до розрахунку середню кількість робочих днів у липні серпні 2020 року (21,5 робочих днів), вихідна допомога має складати 33 684,27 грн.

Отже, суд доходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання протиправною бездіяльності Запорізької обласної прокуратури щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні в розмірі середнього місячного заробітку та зобов`язання Запорізької обласної прокуратури нарахувати та виплатити ОСОБА_1 вихідну допомогу при звільненні в розмірі середнього місячного заробітку, що складає 33 684,27 грн.

При цьому, суд відхиляє доводи відповідача про те, що поновлення на роботі після скасування в судовому порядку (справа №280/7811/20) наказу про звільнення нівелює право такої особи на отримання вихідної допомоги, оскільки відсутній юридичний факт, з яким законодавець пов`язує набуття права на отримання такої допомоги звільнення з роботи на підставах, передбачених статтею 40 КЗпП України, з огляду на таке.

У день фактичного звільнення із займаної посади позивачу належала до виплати вихідна допомога у розмірі середнього місячного заробітку. Незалежно від причини і підстави, відповідач повинен був під час звільнення дотримуватись вимог чинного законодавства України, провести звільнення працівника у порядку, визначеному законом з виплатою всіх гарантованим законодавством коштів, в тому числі і вихідної допомоги.

Право на вихідну допомогу виникає з моменту звільнення особи у визначених законодавством випадках, а наявність окремого судового провадження із предметом дослідження правомірності такого звільнення та можливого поновлення такої особи на займаній посаді в разі визнання такого звільнення незаконного не повинно в цій справі впливати на реалізацію права на вихідну допомогу.

Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 07.10.2021 по справі №640/1602/20.

Стосовно позовних вимог в частині стягнення із Запорізької обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 30.09.2020 по день фактичного розрахунку з урахуванням середньоденного розміру заробітної плати 1 566,71 грн., суд зазначає наступне.

Законами №1697-VII та №113-ІХ не врегульовано порядок здійснення компенсаційних виплат за час затримки розрахунку при звільненні прокурора.

Між тим, згідно з частиною 1 статті 116 КЗпП (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Частиною 2 вказаної статті встановлено, що у разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до частини 1 статті 117 КЗпП в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Частиною 2 вказаної статті встановлено, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Отже, нормами КЗпП України передбачено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Суд зазначає, що за загальним правилом, норми спеціального законодавства є пріоритетними перед нормами загальними. Тобто, норми КЗпП підлягають застосуванню у разі, коли нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини.

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Враховуючи те, що спеціальним законодавством не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату прокурору всіх належних сум при звільненні з органів прокуратури, керуючись метою забезпечення рівності прав у трудових відносинах, суд дійшов висновку про можливість застосування норм статті 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними.

Як установлено судом, на момент звільнення з органів прокуратури із позивачем не проведено остаточного розрахунку, а саме не виплачено йому вихідну допомогу у розмірі 33 684,27 грн.

У пункті 2.2. Рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року в справі №4-рп/2012 визначено, що всі суми, що належать працівнику від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 13.05.2020 у справі №810/451/17 зауважила, що за змістом частини 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, передбачена статтею 117 КЗпП України.

Таким чином, можна дійти висновку, що з моменту звільнення у роботодавця виникає обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити працівникові всі суми, що йому належать. Якщо роботодавець не виконує цей обов`язок, він вчиняє триваюче правопорушення, відповідальність за яке визначена статтею 117 КЗпП України. Припиненням такого правопорушення є проведення фактичного розрахунку, тобто, реальне виконання цього обов`язку (виплата всіх сум, що належать звільненому працівникові).

Крім того Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 року у справі №821/1083/17 підсумувала, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Відтак, суд вважає, що відповідачем вчинено триваюче правопорушення щодо не здійснення остаточного та повного розрахунку з позивачем в частині невиплати вихідної допомоги при звільненні, а тому у позивача наявне право на застосування положень статті 117 КЗпП України в частині отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Суд зазначає, що оскільки судовим рішення не може вирішуватися спір на майбутнє, то при обчисленні середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні виходить з часових рамок з 01.10.2020 (дня, наступного за днем звільнення позивача) по 16.02.2023 включно (день ухвалення даного судового рішення).

Суд зазначає, що період затримки в даному випадку складає 597 робочих днів.

Обчислення середнього заробітку слід проводити відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 «Про затвердження порядку обчислення середнього заробітної плати» (надалі за текстом - Порядок №100).

Відповідно до абз. 3 п. 2 Порядку № 100 у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Згідно з п.8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Як вже зазначалося вище, середньоденний розмір заробітної плати позивача за останні два місяці роботи складає 1 566,71 грн.

Отже, виходячи із розрахунку 1 566,71 грн. х 597 робочих днів, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні має складати 935 325,87 грн.

Разом із тим, Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц викладені висновки, відповідно до яких з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Крім того в указаній постанові зазначено, що Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком Верховного Суду України у постанові від 27.04.2016 у справі №6-113цс16 у тому, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Аналогічні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду і у постанові від 26.02.2020 у справі №821/1083/17.

За таких обставин, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, та враховуючи те, що правове регулювання відшкодування працівнику середнього заробітку за порушення строків розрахунку при звільненні є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, з огляду на фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок, суд вважає за необхідне визначити середній заробіток, який підлягає стягненню на користь позивача, у розмірі 33 671,73 грн.

Обчислюючи вказану суму, суд виходив із того, що належна ОСОБА_1 до виплати вихідна допомога у розмірі 33 684,27 грн. складає 3,60% від визначеного вище середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 935 325,87 грн. Отже, суд вважає, що стягненню на користь позивача підлягає середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.10.2020 по 16.02.2023 включно у сумі 33 671,73 грн. (935 325,87 грн. х 3,60%).

Згідно з частинами 1, 2 статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до частин 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд, відповідно до статті 90 КАС України, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

За наведеного вище суд вважає, що заявлені позовні вимоги частково знайшли своє підтвердження матеріалами справи, є частково обґрунтованими, а надані сторонами письмові докази є належними та достатніми для постановлення судового рішення про часткове задоволення позову.

З урахуванням положень статті 139 КАС України понесені позивачем судові витрати на оплату судового збору в загальному розмірі 1 816,00 грн. підлягають стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись статтями 139, 241, 243-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовну заяву ОСОБА_1 задовольнити частково.

2. Визнати протиправною бездіяльність Запорізької обласної прокуратури (69005, м. Запоріжжя, вул. Матросова, 29-А, ) щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ; ІНФОРМАЦІЯ_1 ) вихідної допомоги при звільненні в розмірі середнього місячного заробітку.

3. Зобов`язати Запорізьку обласну прокуратуру (69005, м. Запоріжжя, вул. Матросова, 29-А, ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ; ІНФОРМАЦІЯ_1 ) вихідну допомогу при звільненні в розмірі середнього місячного заробітку, що складає 33 684 (тридцять три тисячі шістсот вісімдесят чотири) гривні 27 коп.

4. Стягнути з Запорізької обласної прокуратури (69005, м. Запоріжжя, вул. Матросова, 29-А, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ; ІНФОРМАЦІЯ_1 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.10.2020 по 16.02.2023 включно у сумі 33 671 (тридцять три тисячі шістсот сімдесят одна) гривня 73 коп.

5. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

6. Судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 1 816 (одна тисяча вісімсот шістнадцять) гривень 00 коп. присудити на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ; ІНФОРМАЦІЯ_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Запорізької обласної прокуратури (69005, м. Запоріжжя, вул. Матросова, 29-А, ).

Рішення суду набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення в повному обсязі складено та підписано 16.02.2023.

Суддя Ю.П. Бойченко