Справа № 240/7179/22
Суддя: Окис Тетяна Олександрівна
Дата ухвалення: 2023-02-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
17 лютого 2023 року м. Житомир справа № 240/7179/22
категорія 112010200
Житомирський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Окис Т.О., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області, Головного управління Державної податкової служби у Житомирській області, Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання дій неправомірними, зобов`язання вчинити дії, стягнення коштів,
У квітні ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернулася до Житомирського окружного адміністративного суду з позовом, у якому, з урахуванням уточненої позовної заяви, просить:
визнати неправомірними дії Головного управління Державної податкової служби у Житомирській області (далі - відповідач 2, ГУ ДПС у Житомирській області) у незарахуванні та невнесенні відомостей про застраховану особу та про фактичну щомісячну сплату нею єдиного податку за період зайняття підприємницькою діяльністю з 15 вересня 2003 року по 31 грудня 2010 року та у неповідомленні про це територіальний орган Пенсійного фонду України;
зобов`язати ГУ ДПС у Житомирській області повідомити Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області (далі відповідач 1, ГУ ПФУ в Житомирській області) зазначену інформацію;
визнати неправомірною бездіяльність ГУ ПФУ в Житомирській області у незарахуванні та невнесенні відомостей про застраховану особу та про фактичну щомісячну сплату нею єдиного податку за період зайняття підприємницькою діяльністю з 15 вересня 2003 року по 31 грудня 2010 року;
зобов`язати ГУ ПФУ в Житомирській області зарахувати період з 15 вересня 2003 року по 31 грудня 2010 року до загального страхового стажу;
визнати неправомірними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (далі відповідач 3, ГУ ПФУ у Львівській області) щодо відмови у призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком по досягненню 60-річного віку у розрахованому розмірі, та про фактичну щомісячну сплату нею єдиного податку за період зайняття підприємницькою діяльністю з 15 березня 2003 року по 31 грудня 2010 року;
На обґрунтування позовних вимог зазначає, що у період з 16 вересня 2003 року по 01 січня 2011 року займалась підприємницькою діяльністю та сплачувала єдиний податок у фіксованому розмірі. Однак відповідач протиправно не врахував зазначений період до страхового стажу, що обумовило протиправну відмову в призначенні пенсії за віком з огляду на відсутність страхового стажу. Також відповідач протиправно не врахував періоду трудової діяльності, який підтверджено записами у трудовій книжці. Неточності у написанні дівочого прізвища у трудовій книжці та у свідоцтві про укладення шлюбу, на переконання позивача, не спростовують факту наявності трудового стажу.
Ухвалою суду від 25 квітня 2022 року позов прийнято до провадження та призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження з наданням відповідачу строку для подання відзиву на позов.
24 травня 2022 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач 1 просить у задоволенні позову відмовити. Зазначає, що позивачу не зараховано до страхового стажу період трудової діяльності, підтверджений трудової книжкою НОМЕР_1 , оскільки дошлюбне прізвище ОСОБА_2 не відповідає даним свідоцтва про укладення шлюбу ОСОБА_3 . Вказує, що період здійснення фізичною особою підприємницької діяльності за спрощеною системою оподаткування до 01 січня 2004 року підтверджується спеціальним торговим патентом, або свідоцтвом про сплату єдиного податку, або патентом про сплату фіксованого розміру прибуткового податку з громадян, або довідкою про сплату страхових внесків, а з 01 січня 2004 року довідкою із баз даних реєстру застрахованих осіб за інформацією відділу персоніфікованого обліку. Станом на момент виникнення спірних правовідносин ведення обліку єдиного внеску входить до завдань та функцій центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику Державної податкової служби України.
За результатами ознайомлення із матеріалами справи суд установив, що позовна заява подана до суду до моменту отримання ОСОБА_1 листа відповідача 1 із повідомленням про відмову у призначенні пенсії. Зазначене обумовило помилковість тверджень позивача про період, який зарахований відповідачем до страхового стажу.
Відповідно до положень статті 12 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08 липня 2010 року №2464-VI забезпечення адміністрування єдиного внеску шляхом його збору, ведення обліку надходжень від його сплати та здійснення контролю за сплатою єдиного внеску є основним завданням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику.
Відповідно до пункту 2 частини 2 цієї правової норми Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, державну політику з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, відповідно до покладених на нього завдань забезпечує збір та ведення обліку надходжень від сплати єдиного внеску.
Наведене, на переконання суду, свідчить, що належним відповідачем за позовною вимогою про зобов`язання внести до анкети застрахованої особи відомості щодо сплати єдиного податку за період з 15 вересня 2003 року по 01 січня 2011 року є відповідний орган Державної податкової служби України.
З метою з`ясування питання заявлення позовних вимог до належного відповідача, ухвалою суду від 07 червня 2022 року справу призначено до розгляду в загальному позовному провадженні та проведення підготовчого засідання.
Під час проведення підготовчого провадження суд залучив до участі у справі ГУ ДПС у Житомирській області та ГУ ПФУ у Львівській області як відповідачів.
02 серпня 2022 року та 18 січня 2023 року названими відповідачами подані відзиви на позов.
ГУ ДПС у Житомирській області зазначило, що позивач не зверталася із заявою щодо сплати за період з 15 вересня 2003 року по 31 грудня 2010 року сум податків, зборів, обов`язкових платежів до бюджетів. Додаткового зауважує, що у зазначений період витання нарахування збору не відносилось до компетенції податкової служби.
31 січня 2023 року суд ухвалою закінчив підготовче провадження, визначив учасникам справи час, тривалістю 05 (п`ять) днів з моменту отримання копії цієї ухвали для подання, у разі наявності, заяв чи клопотань, пов`язаних з розглядом справи, які не бути заявлені з поважних причин у підготовчому провадженні з доказами їх направлення іншим учасникам справи та призначив справу до розгляду по суті у письмовому провадженні з огляду на надходження клопотань всіх учасників справи про її розгляд за їх відсутності.
15 лютого 2023 року до суду надійшла заява позивача про розгляд справи за її відсутності. Інші учасники справи у визначений судом строк жодних заяв чи клопотань учасники справи не подали, а тому суд розглядає справу на підставі наявних у ній матеріалів.
Суд установив, що 13 квітня 2022 року ОСОБА_1 звернулась до ГУ ПФУ в Житомирській області з заявою про призначення пенсії за віком з 22 січня 2022 року з огляду на досягнення 60-річного віку та наявності необхідного трудового стажу.
До заяви, серед іншого, додала копію трудової книжки НОМЕР_1 , довідки про заробітну плату за період страхового стажу до 01 липня 2000 року №03-10/305, №Б-170/1, №Б-170/2, №Б-170/3, довідку про зміну назви організації №Б-170/4, архівну довідку про кількість відпрацьованих днів у колгоспі, копії свідоцтв про народження, народження дитини та про шлюб.
Листом від 22 квітня 2022 року ГУ ПФУ в Житомирській області повідомило позивача про прийняття зазначеного рішення
Уважаючи таку відмову протиправною, позивач звернулась із позовом до суду.
Суд відмічає, що спірним у цій справі є рішення про незарахування до страхового стажу позивача періодів праці за трудовою книжкою та як фізичної особи підприємця.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для її розгляду і вирішення спору по суті, суд дійшов до таких висновків.
Приписами частини 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення.
Водночас у пункті 5 рішення № 8-рп/2005 від 11.10.2005 Конституційний Суд України зазначив, що право на пенсійне забезпечення є складовою конституційного права на соціальний захист.
За приписами пунктів 1, 6 частини 1 статті 92 Конституції України права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел визначено Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року №1058-ІV з наступними змінами та доповненнями у редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин (далі Закон України №1058-ІV).
Статтею 8 цього Закону передбачено право громадян України на отримання пенсій та соціальних послуг.
Виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються, зокрема: види пенсійного забезпечення, умови участі в пенсійній системі чи їх рівнях, пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат, джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення, умови, норми та порядок пенсійного забезпечення, організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення (частина 3 статті 4 Закону України №1058-ІV).
Згідно з частиною 4 статті 24 Закону України №1058-ІV періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
Відповідно до положень статті 48 Кодексу законів про працю України, статті 62 Закону України №1058-ІV та пункту 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у них, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 (далі Порядок №637) трудова книжка є основним документом, що підтверджує пільговий стаж роботи працівника.
Пунктом 3 Порядку № 637 передбачено, що за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами; у разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків; за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Відповідно до частини 1 статті 26 Закону України №1058-ІV особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року (абзац 1).
Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу, зокрема, з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - не менше 29 років.
За обставинами справи, підставою відмови у призначенні пенсії ОСОБА_1 , пенсії стало, зокрема, те, що у Реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування відсутні відомості про сплату позивачем єдиного внеску до Пенсійного фонду за період з 15 вересня 2003 року по 31 грудня 2010 року, що стало підставою для незарахування періоду здійснення підприємницької діяльності до загального страхового стажу.
Відповідно до статті 1 Закону України 1058-ІV страховий стаж це період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачувався збір на обов`язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом, і за який сплачено страхові внески.
За приписами частини 2 статті 24 Закону України №1058-IV страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.
Страховий стаж обчислюється в місяцях. Неповний місяць роботи, якщо застрахована особа підлягала загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню або брала добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, зараховується до страхового стажу як повний місяць за умови, що сума сплачених за цей місяць страхових внесків з урахуванням сум страхових внесків, сплачених виходячи з мінімальної заробітної плати, є не меншою, ніж мінімальний страховий внесок.
Якщо сума сплачених за відповідний місяць страхових внесків з урахуванням сум страхових внесків, сплачених виходячи з мінімальної заробітної плати, є меншою, ніж мінімальний страховий внесок, цей період зараховується до страхового стажу як повний місяць за умови здійснення в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду, відповідної доплати до суми страхових внесків з урахуванням сум страхових внесків, сплачених виходячи з мінімальної заробітної плати, таким чином, щоб загальна сума сплачених коштів за відповідний місяць була не меншою, ніж мінімальний страховий внесок.
У разі якщо зазначену доплату не було здійснено, до страхового стажу зараховується період, визначений за кожний місяць сплати страхових внесків за формулою:
ТП тривалість періоду, що зараховується до страхового стажу та визначається в місяцях;
Св сума фактично сплачених страхових внесків за відповідний місяць з урахуванням сум страхових внесків, сплачених виходячи з мінімальної заробітної плати;
В мінімальний страховий внесок за відповідний місяць.
Періоди роботи після призначення пенсії зараховуються до страхового стажу на загальних підставах.
Страховий стаж враховується в одинарному розмірі, крім випадків, передбачених цим Законом.
Тобто, до страхового стажу зараховується обчислений у місяцях період, протягом якого особа підлягала загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, і за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
У той же час, відповідно до пункту 31 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України №1058-IV, яким указаний розділ доповнено Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» від 03 жовтня 2017 року №2148-VIII, до страхового стажу для визначення права на призначення пенсії згідно із статтею 26 цього Закону включаються періоди: 1) ведення підприємницької діяльності із застосуванням спрощеної системи оподаткування, а також із застосуванням фіксованого податку: з 1 липня 2000 року по 31 грудня 2017 року включно, за умови сплати страхових внесків (єдиного внеску) незалежно від сплаченого розміру (крім випадків звільнення від сплати єдиного внеску).
Згідно із пунктом 4 Порядку № 637 періоди провадження підприємницької діяльності із застосуванням спрощеної системи оподаткування, в тому числі із застосуванням фіксованого податку, з 1 січня 1998 року по 31 грудня 2003 року зараховуються до трудового стажу фізичних осіб підприємців на підставі довідки про реєстрацію особи як суб`єкта підприємницької діяльності, а з 1 січня 2004 року по 31 грудня 2017 року за бажанням особи за умови сплати страхових внесків (єдиного внеску) незалежно від суми сплачених коштів.
У свою чергу, порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України №1058-IV затверджено постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1 у редакції, яка була чинна на час виникнення спірних правовідносин (далі Порядок №22-1).
Період здійснення фізичною особою підприємницької діяльності підтверджується індивідуальними відомостями про застраховану особу. Для підтвердження періоду здійснення підприємницької діяльності до 01 січня 2004 року можуть прийматись інші документи про сплату страхових внесків. Періоди підприємницької діяльності за спрощеною системою оподаткування до 01 січня 2004 року, в тому числі із застосуванням фіксованого податку, можуть зараховуватись до страхового стажу також на підставі свідоцтва про сплату єдиного податку або спеціального торгового патента, або патента про сплату фіксованого розміру прибуткового податку з громадян, або довідки про реєстрацію особи як суб`єкта підприємницької діяльності за спрощеною системою оподаткування.
Таким чином, періоди ведення підприємницької діяльності з 1 липня 2000 року по 31 грудня 2017 року включно беззастережно включаються до страхового стажу і незалежно від сплаченого розміру страхових внесків (єдиного внеску). Єдиними умовами застосування пункту 31 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України №1058-IV є сплата страхових внесків або єдиного внеску у будь-якому розмірі, а також те, щоб особа не була звільнена від сплати єдиного внеску.
Абзац 37 статті 1 Закону України №1058-IV визначає, що страхові внески це кошти відрахувань на соціальне страхування, збір на обов`язкове державне пенсійне страхування та страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, сплачені (які підлягають сплаті) згідно із законодавством, що діяло раніше; надходження від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що спрямовуються на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.
Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08 липня 2010 року №2464-VI з наступними змінами та доповненнями у редакції на час виникнення спірних правовідносин (далі Закон України №2464-VI) єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі єдиний внесок) це консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Отже, як єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, так і збір на обов`язкове державне пенсійне страхування є страховими внесками.
При цьому слід ураховувати, що Указом Президента України «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб`єктів малого підприємництва» від 03 липня 1998 року №727/98 було установлено, що спрощена система оподаткування, обліку та звітності запроваджується для таких суб`єктів малого підприємництва, зокрема, як фізичних осіб, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і у трудових відносинах з якими, включаючи членів їх сімей, протягом року перебуває не більше 10 осіб та обсяг виручки яких від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг) за рік не перевищує 500 тис. гривень.
Суб`єкти малого підприємництва фізичні особи мають право самостійно обрати спосіб оподаткування доходів за єдиним податком шляхом отримання свідоцтва про сплату єдиного податку. Ставка єдиного податку для суб`єктів малого підприємництва фізичних осіб установлюється місцевими радами за місцем їх державної реєстрації залежно від виду діяльності і не може становити менше 20 гривень та більше 200 гривень на місяць.
Суб`єкт підприємницької діяльності фізична особа сплачує єдиний податок щомісяця не пізніше 20 числа наступного місяця на окремий рахунок відділень Державного казначейства України.
Відділення Державного казначейства України наступного дня після надходження коштів перераховують суми єдиного податку у таких розмірах: до місцевого бюджету 43 відсотки; до Пенсійного фонду України 42 відсотки; на обов`язкове соціальне страхування 15 відсотків (у тому числі до Державного фонду сприяння зайнятості населення 4 відсотки) для відшкодування витрат, які здійснюються відповідно до законодавства у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, а також витрат, зумовлених народженням та похованням.
Пунктом 6 зазначеного Указу було встановлено, що суб`єкт малого підприємництва, який сплачує єдиний податок, не є платником таких видів податків і зборів (обов`язкових платежів), зокрема, як збору на обов`язкове державне пенсійне страхування; збору на обов`язкове соціальне страхування; внесків до Фонду України соціального захисту інвалідів; податку на доходи фізичних осіб.
Ураховуючи наведене, в період дії названого Указу Президента України з 10 вересня 1998 року по 01 січня 2012 року фізичні особи підприємці, які обрали спрощену систему оподаткування, щомісяця сплачували єдиний податок в розмірі від 20 до 200 гривень, з яких не ними, а замість них органом Державного казначейства України в безумовному порядку перераховувалось 42 відсотки сплаченого єдиного податку до Пенсійного фонду України. При цьому такі фізичні особи підприємці взагалі були звільнені від сплати збору на обов`язкове державне пенсійне страхування, як і від обов`язку окремо звітувати перед органами Пенсійного фонду України.
Закон України №1058-IV безпосередньо не визначає, яким чином підтверджується сплата фізичною особою підприємцем страхових внесків з 01 січня 2004 року.
Надаючи оцінку доводам ГУ ПФУ у Львівській області та ГУ ПФУ в Житомирській області про те, що період здійснення фізичною особою підприємницької діяльності за спрощеною системою оподаткування з 01 січня 2004 року підтверджується довідкою із бази даних реєстру застрахованих осіб за інформацією відділу персоніфікованого обліку, яка позивачем надана не була, суд зауважує на таке.
Як убачається зі змісту підпункту 2 пункту 2.1 розділу ІІ Порядку №22-1, його викладено у новій редакції постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2021 року №33-1, яка набрала чинності з 10 грудня 2021 року.
У редакції названої постанови підпункт 2 не передбачає відповідний застережень щодо підтвердження здійснення фізичною особою підприємницької діяльності за спрощеною системою відповідною довідкою. Положення Порядку №22-1 після внесення відповідних змін взагалі не містять застережень з цього приводу.
Додатково суд зауважує, що пунктом 8 розділу VIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України №2464-VI установлено, що Державний реєстр загальнообов`язкового державного соціального страхування формується на базі системи персоніфікованого обліку внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.
Згідно із статтями 16 20 цього Закону, Державний реєстр загальнообов`язкового державного соціального страхування створюється для забезпечення: ведення обліку платників і застрахованих осіб у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування та їх ідентифікації; накопичення, зберігання та автоматизованої обробки інформації про сплату платниками єдиного внеску та про набуття застрахованими особами права на отримання страхових виплат за окремими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування; нарахування та обліку виплат за окремими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Державний реєстр складається з реєстру страхувальників і реєстру застрахованих осіб. Ведення реєстру застрахованих осіб Державного реєстру здійснюється на підставі положення, що затверджується Пенсійним фондом за погодженням з центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Джерелами формування Державного реєстру є відомості, що надходять до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, та Пенсійного фонду, зокрема, від: податкових органів та уповноважених суб`єктів для обліку даних Єдиного державного демографічного реєстру; центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів; платників єдиного внеску; застрахованих осіб; територіальних органів Пенсійного фонду за результатами перевірок платників єдиного внеску; інших джерел, передбачених законодавством.
Реєстр застрахованих осіб автоматизований банк відомостей, створений для ведення єдиного обліку фізичних осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню відповідно до закону. Реєстр застрахованих осіб складається з електронних облікових карток застрахованих осіб, до яких включаються відомості про застрахованих осіб, інформація про набуття прав на одержання страхових виплат за всіма видами загальнообов`язкового державного соціального страхування та інформація про виплати за всіма видами загальнообов`язкового державного соціального страхування. Реєстр застрахованих осіб формує та веде Пенсійний фонд, користувачами цього реєстру є податкові органи та фонди загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Згідно із пунктом 5 розділу І, пунктами 1, 2 розділу ІІ, пунктами 1 3, 6 розділу IV указаного Положення №10-1, Реєстр застрахованих осіб забезпечує: облік застрахованих осіб у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування та їх ідентифікацію; накопичення, зберігання та автоматизовану обробку інформації про страховий стаж та заробітну плату (дохід, грошове забезпечення, допомогу, компенсацію), про набуття застрахованими особами права на отримання страхових виплат за окремими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування; нарахування та облік виплат за окремими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Реєстр застрахованих осіб формується як система накопичення, збереження електронних даних на базі централізованих інформаційних технологій.
Джерела формування реєстру застрахованих осіб визначені статтею 18 Закону України №2464-VI. У Реєстрі застрахованих осіб накопичується, зберігається, автоматично обробляється інформація (далі обробка інформації) про фізичних осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню відповідно до законодавства, та інформація, необхідна для обчислення і призначення страхових виплат за видами загальнообов`язкового державного соціального страхування із: звітності та повідомлень про прийняття працівника на роботу; системи персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування; електронних пенсійних справ; системи обліку сплати страхових внесків; фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування; відомостей, що подаються застрахованими особами у випадках, передбачених законами та цим Положенням; реєстру страхувальників Державного реєстру; центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державної реєстрації актів цивільного стану; звернень громадян до органів Пенсійного фонду України; інших джерел, передбачених законодавством.
Реєстр застрахованих осіб складається з облікових карток, які включають дані, визначені частиною 3 статті 20 Закону України №2464-VI та частиною 3 статті 21 Закону України №1058-ІV. До облікових карток Реєстру застрахованих осіб вносяться відомості про фізичних осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню відповідно до законодавства, та інша інформація, необхідна для обчислення, призначення та здійснення страхових виплат за окремими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування
Відомості до Реєстру застрахованих осіб, зміни, уточнення до них вносяться в електронній формі в автоматичному режимі на підставі: звітності, що подається страхувальниками до Пенсійного фонду України, відомостей центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державної реєстрації актів цивільного стану, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.
Відомості про застрахованих осіб та звіти щодо сум нарахованих страхових внесків за період до 01 січня 2011 року подаються лише за результатами перевірки, здійсненої за заявою страхувальника, та вносяться до Реєстру застрахованих осіб на підставі наказу керівника відповідного територіального органу у десятиденний строк після узгодження результатів перевірки.
Відповідно до статті 23 Закону України №2464-VI, на виконання своїх повноважень Пенсійний фонд та фонди загальнообов`язкового державного соціального страхування мають право безоплатно отримувати від податкових органів відомості про суми надходжень від сплати єдиного внеску, фінансових санкцій та суми коштів, перерахованих на їхні рахунки, а в разі виявлення розбіжностей письмову інформацію про причини таких розбіжностей.
Пенсійний фонд та фонди загальнообов`язкового державного соціального страхування зобов`язані надавати центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, відомості про свої рахунки, відкриті в центральному органі виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, для перерахування на них страхових коштів та завчасно повідомляти про зміну таких рахунків.
Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, Пенсійний фонд, фонди загальнообов`язкового державного соціального страхування здійснюють обмін інформацією у випадках, передбачених цим Законом. Порядок здійснення такого обміну визначається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, спільно з Пенсійним фондом та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Окрім того, постановою Кабінету Міністрів України від 04 червня 1998 року №794 було затверджено Положення про організацію персоніфікованого обліку відомостей у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, відповідно до пунктів 1 8, 13 персоніфікований облік полягає в збиранні, обробленні, систематизації та зберіганні передбачених законодавством про пенсійне забезпечення відомостей про фізичних осіб, що пов`язані з визначенням права на виплати з Пенсійного фонду та їх розмір за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням (далі відомості про фізичних осіб).
Основні завдання персоніфікованого обліку: створення єдиного державного автоматизованого банку відомостей про фізичних осіб; створення інформаційних передумов для визначення розміру виплат за пенсійним страхуванням залежно від тривалості страхового стажу та особистого внеску фізичної особи у формування коштів цього страхування.
Персоніфікований облік здійснюється відповідно до Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, законодавства про обов`язкове державне пенсійне страхування, цього Положення. Персоніфікований облік здійснює Пенсійний фонд та його органи на місцях (далі уповноважений орган). В основі персоніфікованого обліку лежить обов`язковість використання індивідуального ідентифікаційного номера даних Державного реєстру фізичних осіб - платників податків та інших обов`язкових платежів.
Уповноважений орган з додержанням вимог статті 23 Закону України «Про інформацію» має право: своєчасно одержувати в установленому порядку від фізичних осіб та роботодавців відомості, передбачені пунктом 1 цього Положення; проводити у роботодавців перевірку достовірності поданих відомостей про фізичних осіб, зокрема перевірку фінансових та інших документів, що підтверджують зазначені відомості; у встановленому порядку притягати до відповідальності осіб, винних у порушенні строків подання відомостей, а також подання неправдивих відомостей про фізичних осіб.
Уповноважений орган: створює і забезпечує функціонування єдиного державного автоматизованого банку відомостей про фізичних осіб та з цією метою організовує збирання, оброблення, систематизацію і зберігання відомостей про фізичних осіб; забезпечує автоматизоване використання відомостей про фізичних осіб для визначення права на виплати за пенсійним страхуванням та розміру цих виплат, тощо.
Уповноважений орган виконує функції щодо організації персоніфікованого обліку в тісній взаємодії з центральними та місцевими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, державної податкової адміністрації, фінансовими органами, банківськими установами.
Для формування інформаційної бази системи персоніфікованого обліку використовуються відомості, що надходять в установленому порядку від: Державної податкової адміністрації; інформаційного фонду Державного реєстру фізичних осіб платників податків та інших обов`язкових платежів; роботодавців; інших підприємств, установ та організацій.
Отже, системний аналіз наведених правових норм надає можливість стверджувати, що на підставі відомостей, поданих роботодавцями і громадянами, які самостійно сплачують страхові внески, в централізованому банку даних Пенсійного фонду України на кожну застраховану особу відкривається електронна персональна облікова картка з постійним страховим номером, який відповідає персональному номеру фізичної особи з Державного реєстру фізичних осіб (ідентифікаційному номеру фізичної особи).
Разом з тим, пенсійні органи наділені компетенцією здійснювати перевірку відомостей про особу, зокрема при вирішенні питання щодо наявності правових підстав для призначення їй пенсії, і реалізація такого обов`язку покликана забезпечити непорушне конституційне право кожного на пенсійне забезпечення. У свою чергу, законодавчо визначеною умовою для врахування періоду трудової діяльності особи, яка в проміжок часу з 2000 по 2017 рік займалася підприємництвом, для її страхового стажу є сам лише факт сплати нею страхових внесків, незалежно від їх розміру, з урахуванням того, що така особа не повинна була в обов`язковому порядку звітувати про сплату і розмір страхових внесків.
Як убачається з матеріалі справи, у спірні періоди з 15 вересня 2003 року по 31 грудня 2010 року позивач була зареєстрований як фізична особа підприємець та перебував на спрощеній системі оподаткування, сплачувала єдиний податок у порядку та розмірах, визначених чинним на той час законодавством.
Ці обставини підтверджуються наявними у справі свідоцтвами про державну реєстрацію (перереєстрацію) суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи, про сплату єдиного податку, платіжними документами про сплату єдиного податку.
Судом також витребовувалась відповідна інформація від ГУ ДПС у Житомирській області і у додаткових поясненнях, які надійшли до суду 10 серпня 2022 року, податковий орган зазначив, що до 2013 року ведення обліку податкові, зборів, платежів здійснювалось в АІС «Облік податків та платежів» що на даний час не функціонує, а тому надати інформацію за період з 2003 по 2011 рік неможливо.
З огляду на наведене, враховуючи обставини цієї справи та відповідно до вищенаведених законодавчих положень, суд приходить до висновку, що позивач набула право на зарахування періоду з 15 вересня 2003 року по 31 грудня 2010 року до її страхового стажу, яке було порушено внаслідок протиправних дій відповідачів.
При цьому ГУ ПФУ у Львівській області не було надано жодних доказів, які б підтверджували, що маючи сумніви у наявності підстав для врахування позивачу при призначенні пенсії за віком зазначеного періоду здійснення підприємницької діяльності як страхового стажу, він використав всі надані йому законодавчі інструменти для перевірки відповідних обставин та фактів і забезпечення реалізації конституційного права позивача на пенсію.
Суд ще раз підкреслює, що для врахування спірного періоду здійснення підприємницької діяльності до страхового стажу визначальне значення має лише сам факт сплати внесків в будь-якому розмірі, тобто у сумі більшій, ніж нуль гривень.
Твердження органів Пенсійного фонду про відсутність в реєстрі загальнообов`язкового державного соціального страхування даних про сплату позивачем страхових внесків та їх розмір суд уважає необґрунтованими, оскільки, як зазначалося вище, позивачем виконано всі покладені на неї обов`язки, а неналежне функціонування реєстру та/або неповне відображення в ньому певних відомостей в жодному разі не може бути підставою для порушення права особи на пенсійне забезпечення. Крім того, орган Пенсійного фонду не позбавлений можливості отримувати відповідну інформацію для наповнення реєстру також і з інших джерел, а не тільки від самого позивача як фізичної особи підприємця.
Окрім того, на момент виникнення спірних правовідносин нормативно-правові акти не встановлюють такої умови для зарахування спірних періодів здійснення підприємницької діяльності до страхового стажу, як наявність в реєстрі загальнообов`язкового державного соціального страхування певної інформації.
Окрім зазначеного, як убачається із матеріалів справи, позивач у спірний період, сплачувала єдиний податок, до складу якого входили і внески до Пенсійного фонду.
Оскільки позивач наданими документами підтвердила факт сплати страхових внесків (єдиного податку), і такий факт не спростовано відповідачами, суд уважає безпідставним не врахування пенсійним органом до трудового стажу періоду підприємницької діяльності позивача з 15 вересня 2003 року по 31 грудня 2010 року, а тому такі дії слід визнати протиправними.
Тим часом позовні вимоги в частині визнання протиправними дій ГУ ПФУ в Житомирській області щодо повідомлення позивача про відмову в призначенні пенсії задоволенню не підлягають, оскільки за своєю суттю не призвели до порушення прав останньої.
Розглядаючи вимоги позивача про зобов`язання ГУ ПФУ в Житомирській області призначити пенсію за віком з 22 січня 2022 року, суд зауважує на таке.
Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Кодексом адміністративного судочинства України також визначено, що у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти рішення про зобов`язання відповідача вчинити певні дії (частина 2 статті 245). У цьому випадку суд повинен зазначити, яку саме дію повинен вчинити відповідач.
У рішенні від 16 вересня 2015 року у справі № 21-1465а15 Верховний Суд України вказав, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.
Таким чином, надаючи правову оцінку належності обраного заявником способу захисту, слід зважати й на його ефективність з точки зору і статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. При цьому, зобов`язання судом суб`єкта владних повноважень прийняти рішення конкретного змісту не можна вважати втручанням у дискреційні повноваження, адже саме такий спосіб захисту порушеного права є найбільш ефективним та направлений на недопущення свавілля в органах влади.
У справі, що розглядається, повноваження пенсійного органу щодо призначення пенсії передбачені Законом України №1058-ІV.
Умови, за яких пенсійний орган відмовляє у призначенні пенсії, визначені законом. Якщо такі умови відсутні, пенсійний орган повинен призначити пенсію. Повноваження пенсійного органу та порядок їх реалізації передбачають лише один вид правомірної поведінки відповідного органу, за умови звернення особи з усіма необхідними для призначення пенсії документами, призначити пенсію. За законом у цього органу немає вибору між декількома можливими правомірними рішеннями. Тому зазначені повноваження не є дискреційними.
Також суд звертає увагу на те, що статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.
Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.
Такий правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі № 227/3208/16-а і з огляду на приписи частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України суд ураховує його при розгляді даної справи.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 45 Закону України №1058-ІV пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків: пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.
Як установлено судом документи, які підтверджують трудовий стаж за період, зазначений у трудовій книжці НОМЕР_1 , подані ОСОБА_1 до ГУ ПФУ в Житомирській області 30 серпня 2022 року, а саме позивачем подано рішення Радомишльського районного суду Житомирської області, яким встановлено, що названа трудова книжка та архівні довідки належать ОСОБА_1 .
З огляду на наведене суд приходить до висновку до висновку про наявність підстав для зобов`язання ГУ ПФУ в Житомирській області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком починаючи з 30 серпня 2022 року.
Такий висновок суду узгоджується з позицією Сьомого апеляційного адміністративного суду, викладеною у постановах від 26 квітня 2021 року у справі №120/6776/20-а та від 02 лютого 2022 року у справі №560/9868/21.
Вимоги, заявлені позивачем до ГУ ДПС у Житомирській області на переконання суду також задоволенню не підлягають, оскільки не призведуть до відновлення порушених справ, з метою захисту яких подано відповідний позов.
З огляду на зазначене, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.
Порядок розподілу судових визначений положеннями статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України.
Відповідно до частини 3 названої правової норми при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
Як убачається із матеріалів справи ухвалою суду від 25 квітня 2022 року про відкриття провадження у справі суд задовольним клопотання позивача та звільнив її від сплати судового збору.
Однак, звільнення позивача від сплати судового збору не звільняє відповідача, у випадку задоволення позову від обов`язку сплатити такий пропорційно задоволеним позовним вимогам.
Відповідно до частини 2 статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.
Правові засади справляння судового збору, платники, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначені положеннями Закону України «Про судовий збір» від 08 липня 2011 року №3674-VI у відповідній редакції (далі Закон).
Відповідно до частини 1 статті 4 цього Закону судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.
Як убачається з прохальної частини уточненої позовної заяви ОСОБА_1 заявила декілька позовних вимог немайнового характеру.
Підпунктом 1 пункту 3 частини 2 статті 4 Закону визначено, що за подання до адміністративного суду позову немайнового характеру, який подано фізичною особою встановлено ставку судового збору у розмірі 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Станом на 01 січня 2022 року приписами Закону України «Про державний бюджет України на 2022 рік» від 02 грудня 2021 року №1928-ІХ встановлено прожитковий мінімум для працездатних осіб у розмірі 2481,00 грн.
Таким чином, за подання позовної вимоги немайнового характеру судовий збір підлягає сплаті у розмірі 992,40 грн.
Оскільки за результатами розгляду справи суд дійшов висновку про задоволення тільки однієї немайнової вимоги, судовий збір у розмірі 908,00 грн. підлягає стягненню за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ПФУ у Львівській області.
Керуючись положеннями статей 2, 9, 72-77, 139, 242-246, 251, 262, 263, 292, 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
Позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) задовольнити частково.
Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області щодо не зарахування до трудового стажу ОСОБА_1 періоду зайняття підприємницькою діяльністю з 15 вересня 2003 року по 31 грудня 2010 року.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком з 30 серпня 2022 року з урахуванням страхового стажу за період зайняття підприємницькою діяльністю з 15 вересня 2003 року по 31 грудня 2011 року.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області на користь держави в особі Житомирського окружного адміністративного суду судовий збір в розмірі 992 (дев`ятсот дев`яносто дві) гривні 40 копійок.
Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене протягом 30 днів з дати його ухвалення шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду.

Суддя Т.О. Окис