Справа № 260/5147/22
Суддя: Ващилін Р.О.
Дата ухвалення: 2023-02-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
і м е н е м У к р а ї н и

20 лютого 2023 рокум. Ужгород№ 260/5147/22

Закарпатський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Ващиліна Р.О., розглянувши у письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якому просить: 1) визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 по рапорту щодо звільнення командира 3-го відділення 3-го взводу роти охорони ІНФОРМАЦІЯ_2 молодшого сержанта ОСОБА_1 ; 2) зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_3 вчинити дії щодо проведення перевірки у відповідності до ст. 213 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008 по рапорту від 04.10.2022 року командира 3-го відділення 3-го взводу роти охорони ІНФОРМАЦІЯ_1 молодшого сержанта ОСОБА_1 .

В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначає, що він був призваний на військову службу під час оголошення мобілізації незаконно. Так, заявляє, що він являється батьком 3-х неповнолітніх дітей, про що ним було повідомлено працівників ІНФОРМАЦІЯ_1 під час мобілізації та зарахування до списків особового складу роти охорони. Однак вказана обставина взята до уваги не була. 04 жовтня 2022 року він подав рапорт про звільнення за сімейними обставинами з урахуванням внесених Верховною Радою України 19 вересня 2022 року змін до Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу». Однак у задоволенні такого було відмовлено, при цьому порушено процедуру розгляду такого рапорту.

20 лютого 2023 року відповідач надіслав до суду відзив на позов №1496 від 14.02.2023, в якому проти задоволення позову заперечив. Так, зазначив, що на виконання указу Президента України №69/2022 від 24.02.2022 ОСОБА_1 добровільно з`явився до ІНФОРМАЦІЯ_1 , пройшов медичний огляд та військово-лікарською комісією визнаний придатним до військової служби. Жодних документів, що підтверджують право на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації, позивач не надав. З огляду на що ОСОБА_1 був призваний для проходження військової служби. По суті поданого позивачем рапорту заявив, що останній є батьком лише 2 неповнолітніх дітей, а ОСОБА_2 не утримує. Таку дитину утримує її батько, що зазначений у свідоцтві про народження ОСОБА_3 . При цьому вважає безпідставними посилання позивача на наявне в нього посвідчення батьків багатодітної сім`ї, оскільки таке посвідчує виключно факт виховання трьох та більше дітей. Однак Сімейний кодекс України розділяє поняття «виховання» та «утримання».

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що на вихованні ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 ) перебуває 3-є неповнолітніх дітей, що підтверджується посвідченням № НОМЕР_1 від 20.11.2013, виданим Управлінням соціального захисту населення Свалявської районної державної адміністрації.

У зв`язку з оголошенням мобілізації 25 березня 2022 року ІНФОРМАЦІЯ_3 (далі ІНФОРМАЦІЯ_4 ) ОСОБА_1 було призвано для проходження військової служби.

Станом на день виникнення спірних правовідносин ОСОБА_1 проходив військову службу в роті охорони ІНФОРМАЦІЯ_5 .

04 жовтня 2022 року молодший сержант ОСОБА_1 подав на ім`я командира роти охорони ІНФОРМАЦІЯ_5 рапорт, в якому просив звільнити його з військової служби за сімейними обставинами на підставі пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» у зв`язку з наявністю на його утриманні 3 неповнолітніх дітей віком до 18 років.

Однак відповіді по суті рапорту ОСОБА_1 не отримав.

26 жовтня 2022 року ОСОБА_1 повторно звернувся до командира роти охорони ІНФОРМАЦІЯ_5 з рапортом, в якому просив повідомити про результати розгляду раніше поданого рапорту про звільнення.

Проте, як вбачається з відмітки на такому рапорті, зробленій «працівником ЗСУ ОСОБА_4 », «підстави відсутні».

Станом на день звернення ОСОБА_1 до суду з даним позовом до суду письмового рішення щодо результатів розгляду поданого ОСОБА_1 рапорту або зазначення причин відсутності підстав для його задоволення ІНФОРМАЦІЯ_4 не надав.

Вважаючи протиправні дії відповідача щодо неналежного розгляду поданого ним рапорту про звільнення з військової служби, ОСОБА_1 звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Нормами ст. 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів визнано обов`язком громадянина України. Громадяни відбувають на військову службу відповідно до закону.

Вказане кореспондується також з положеннями ч. 1 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 №2232-XII (далі Закон №2232).

Згідно ч. 2 ст. 1 Закону №2232 військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення, посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Ч. 3 ст. 1 Закону №2232 передбачено, що військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.

Від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом (ч. 5 ст. 1 Закону №2232).

Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який в подальшому було продовжено.

Воєнний стан в розумінні положень ст. 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.05.2015 №389-VIII - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Окрім того, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України та з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України Указом Президента України від 24.02.2022 року №69/2022 «Про загальну мобілізацію» постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію на території Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Запорізької, Івано-Франківської, Київської, Кіровоградської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, міста Києва.

Правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні визначає Закон України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 №3543-XII (далі Закон №3543).

Положеннями ст. 2 вказаного законодавчого акту визначені обов`язки громадян щодо мобілізаційної підготовки та мобілізації, які передбачають, серед іншого, з`явитися до територіального центру комплектування та соціальної підтримки для взяття на військовий облік військовозобов`язаних чи резервістів та визначення їх призначення на особливий період.

Відповідно до вимог Закону №2232, на військову службу за призовом під час мобілізації приймаються громадяни віком від 18 років та громадяни, які не досягли граничного віку перебування на військовій службі, тобто до 60 років.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 проходить військову службу за призовом під час мобілізації в роті охорони ІНФОРМАЦІЯ_5 .

В той же час, позивач виявив своє небажання продовжувати проходити військову службу та подав рапорт про звільнення з військової служби у запас на підставі пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону №2232, у зв`язку з наявністю 3-х дітей віком до 18 років.

Отже, спірні правовідносини виникли з приводу звільнення з військової служби військовослужбовця, призваного під час мобілізації, у період дії воєнного стану.

Так, підстави звільнення з військової служби передбачені статтею 26 Закону №2232.

Законом України «Про внесення зміни до статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» щодо додаткової підстави звільнення з військової служби під час воєнного стану» від 20.09.2022 №2599-IX (що набрав чинності з 01 жовтня 2022 року) було внесено зміни до ст. 26 Закону №2232.

Так, відповідно до таких змін, пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону №2232, що передбачає звільнення військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, з військової служби під час воєнного стану через сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу), доповнено абзацом такого змісту: «перебування на утриманні військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років».

Отже, з 01 жовтня 2022 року право на звільнення з військової служби в умовах воєнного стану мають також військовослужбовці, що призвані під час мобілізації, на утриманні яких перебуває троє і більше дітей віком до 18 років.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 разом з дружиною виховують 3-х дітей віком до 18 років, що підтверджується посвідченням № НОМЕР_1 від 20.11.2013, виданим Управлінням соціального захисту населення Свалявської районної державної адміністрації.

Відповідно до ч. 7 ст. 26 Закону №2232-XII, звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Згідно п. 233 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008 (далі Положення) (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення.

У зв`язку з не бажанням продовжувати військову службу та з метою реалізації права на звільнення, передбаченого пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону №2232, 04 жовтня 2022 року ОСОБА_1 подав на ім`я команди роти рапорт, до якого долучив копії відповідних посвідчень, виданих Управлінням соціального захисту населення Свалявської районної державної адміністрації, свідоцтв про народження дітей та про шлюб.

Проте жодних доказів розгляду такого рапорту відповідач до суду не надав.

В подальшому 26 жовтня 2022 року ОСОБА_1 повторно подав рапорт на ім`я командира роти, в якому просив повідомити про результати розгляду раніше поданого рапорту. Проте, незважаючи на клопотання по суті рапорту прямих командирів (начальників) позивача, «працівник ЗСУ ОСОБА_4 » 27 жовтня 2022 року зробив відмітку на рапорті «підстави відсутні».
Поряд з цим, жодних аргументів щодо неможливості застосування до ОСОБА_1 положень пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону №2232 «працівник ЗСУ ОСОБА_4 » не наводить.

Відповідач, як суб`єкт владних повноважень, в супереч встановленому нормами КАС України, обов`язку обґрунтовувати правомірність своїх дій та рішень, жодних доводів щодо «відсутності підстав», як зазначено на рапорті від 26 жовтня 2022 року, до Закарпатського окружного адміністративного суду не надав.

Верховний Суд неодноразово вказував на те, що вмотивоване рішення демонструє особі, що вона була почута, дає стороні можливість апелювати проти нього. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватися належний публічний та, зокрема, судовий контроль за адміністративними актами суб`єкта владних повноважень. І навпаки, не наведення мотивів прийнятих рішень «суб`єктивізує» акт державного органу і не дає змоги суду встановити дійсні підстави та причини, з яких цей орган дійшов саме таких висновків, надати їм правову оцінку, та встановити законність, обґрунтованість, пропорційність рішення (постанови Верховного Суду від 10.04.2020 року у справі №819/330/18, від 23.06.2022 року у справі №640/1312/20).

При цьому суд відхиляє наведені у поданому відзиві на позов доводи відповідача про те, що ОСОБА_2 утримує її батько, а не позивач, що унеможливлює застосування до нього положень пп. «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону №2232, оскільки доказів того, що така обставина існує та враховувалась відповідачем під час розгляду рапорту військовослужбовця надано не було.

В свою чергу суд повинен досліджувати правомірність рішення (дій) суб`єкта владних повноважень на момент його прийняття та не може обґрунтовувати юридичну правомірність таких актів (дій) в контексті обставин, що не були підставою їх прийняття. Рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях і домислах.

Більше того, відповідач не повідомив про посаду «працівника ЗСУ ОСОБА_4 » та наявності у такого повноважень на прийняття рішення по суті рапорту, хоча на вказану обставину посилався позивач в обґрунтування правомірності заявлених позовних вимог.

З огляду на що, суд вважає, що в даному випадку відповідач порушив принцип правової визначеності.

Принцип правової визначеності є складовою частиною принципу верховенства права. Основу принципу правової визначеності утворює ідея передбачуваності (очікуваності) суб`єктом відносин визначених правових наслідків (правового результату) своєї поведінки, яка відповідає наявним у суспільстві нормативним приписам.

Принцип правової визначеності вимагає ясності й однозначності правової норми та забезпечення того, щоб ситуації та правовідносини залишалися передбачуваними (правові позиції Конституційного Суду України висловлені у рішеннях від 22 вересня 2005 року №5-рп/2005, від 29 червня 2010 року №17-рп/2010, від 22 грудня 2010 року №23-рп/2010, від 11 жовтня 2011 року №10-рп/2011).

Такий підхід узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, згідно з якою закон має бути доступним та передбачуваним, тобто вираженим із достатньою точністю, щоб дати змогу особі в разі необхідності регулювати його положеннями свою поведінку (п. 109 рішення від 13 грудня 2001 року у справі «Церква Бессарабської Митрополії проти Молдови»).

Окрім того, принцип правової визначеності є одним з визначальних принципів «доброго врядування» і «належної адміністрації» (встановлення процедури і її дотримання).

Суд вважає, що принцип правової визначеності має застосовуватись не лише на етапі нормотворчої діяльності, а й під час безпосереднього застосування існуючих норм права, що даватиме можливість особі в розумних межах передбачати наслідки своїх дій, а також послідовність дій держави щодо можливого втручання в охоронювані Європейською Конвенцією та Конституцією України права та свободи цієї особи.

Поряд з цим ІНФОРМАЦІЯ_4 принципу правової визначеності в даному випадку не дотримався.

Як вбачається із заявлених позовних вимог позивач оскаржує дії ІНФОРМАЦІЯ_5 по рапорту. Проте, з матеріалів справи вбачається, що відповідачем на час звернення до суду не було прийнято рішення по суті поданого позивачем 04 жовтня 2022 року рапорту.

Бездіяльність суб`єкта владних повноважень - це зовнішня форма поведінки (діяння) цього органу, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.

Враховуючи викладене, суд вважає, що у даному випадку наявна протиправна бездіяльність відповідача, що виразилась у не розгляді рапорту та не наданні позивачеві відповіді.

Окрім того, як вбачається з позовних вимог ОСОБА_1 просить суд зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_4 вчинити дії щодо проведення перевірки, відповідно до п. 213 Положення, по поданому ним 04 жовтня 2022 року рапорту.

З цього приводу суд звертає увагу позивача на те, що вказана законодавча норма регламентує порядок звільнення зі строкової військової служби військовослужбовців строкової військової служби. Проте позивач проходить військову службу за призовом під час мобілізації у воєнний час, а тому такі норми до нього не застосуються.

Поряд з цим, обираючи належний та ефективний спосіб захисту порушеного права позивача, враховуючи положення ст. 9 та ст. 245 КАС України, суд вважає за необхідне зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_4 розглянути поданий ОСОБА_1 04 жовтня 2022 року рапорт по суті, з належним обґрунтуванням підстав прийняття рішення, про що повідомити військовослужбовця.

Таким чином, провівши правовий аналіз законодавчих норми, що регулюються спірні правовідносини крізь призму встановлених судом обставин справи, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову частково.

Питання щодо розподілу судових витрат судом не вирішується, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору.

Керуючись ст. 241, 243, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Позов ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_2 ) до ІНФОРМАЦІЯ_1 (місцезнаходження: АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, - задовольнити частково.

2. Визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо не розгляду поданого ОСОБА_1 04 жовтня 2022 року рапорту про звільнення з військової служби, відповідно до підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

3. Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_3 розглянути поданий ОСОБА_1 04 жовтня 2022 року рапорт про звільнення з військової служби, відповідно до підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», з обґрунтуванням підстав прийняття рішення, про що повідомити військовослужбовця.

4. В задоволені решти позовних вимог - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

СуддяР.О. Ващилін