Справа № 300/5392/22
Суддя: Гомельчук С.В.
Дата ухвалення: 2023-02-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"15" лютого 2023 р. справа № 300/5392/22
м. Івано-Франківськ
ВСТАНОВИВ:
Мищишин Іванна Ярославівна (далі - представник позивача), в інтересах ОСОБА_1 (далі - позивач), звернулась до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (далі - відповідач 1), Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (далі - відповідач 2) про визнання протиправними дій, визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання до вчинення певних дій.
З урахуванням викладеного, позивач просить суд:
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області зарахувати до страхового стажу періоди роботи з 18.01.1994 по 26.02.2000, з 19.05.2016 по 24.02.2022;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області повторно розглянути заяву про призначення пенсії за віком.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 16.01.2023 відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) в порядку, визначеному статтею 263 КАС України.
Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області скористалося правом на подання відзиву на позовну заяву, який надійшов на адресу суду 30.01.2023 за №0900-0903-7/3963, в якому зазначило, що позов не визнає, вважає його безпідставним і просить суд звернути увагу на такі обставини. Статтею 28 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" визначено, що право на пенсію за віком мають особи після досягнення 60 років та за наявності страхового стажу не менше 29 років, проте позивач звернувся з заявою про призначення пенсії у віці 59 років 11 місяців. Страховий стаж позивача становить 18 років 5 місяців 11 днів. Зазначає, що період роботи позивача з 18.01.1994 по 26.02.2000 не зараховується до страхового стажу позивача, оскільки відсутня інформація про зміну назви підприємства та запис про звільнення в трудовій книжці завірено печаткою, за якою неможливо ідентифікувати підприємство, а за період з 19.05.2016 по 24.02.2022 відсутні дані про сплату страхових внесків. Просить відмовити в задоволенні позову.
Суд, розглянувши у відповідності до вимог статті 263 КАС України, справу за правилами спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), дослідивши в сукупності письмові докази, встановив таке.
ОСОБА_1 26.09.2022 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області із заявою про призначення пенсії за віком.
Однак, після опрацювання системою поданої заяви, згідно принципу екстериторіальності органом, що призначає пенсію, визначено Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області.
Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області №2 від 03.10.2022 відмовлено ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком. У вказаному рішенні зазначено, що вік заявника 59 років 11 місяців, страховий стаж - 18 років 5 місяців 11 днів. За результатом розгляду документів, доданих до заяви до страхового стажу не зараховано: період роботи з 18.01.1994 по 26.02.2000 згідно трудової книжки НОМЕР_2 , оскільки відсутня інформація про зміну назви підприємства та запис про звільнення в трудовій книжці завірено печаткою, за якою неможливо ідентифікувати підприємство.

Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області листом від 12.10.2022 за № 1196 повідомило позивача про набуття ним пенсійного віку 28.09.2022 та про те, що стравий стаж складає 18 років 5 місяців 11 днів.

Згідно із Додатком №7 Форми РС-право, в якому міститься розрахунок страхового стажу позивача, зазначено про зараховані періоди трудової діяльності, зокрема включено періоди: з 03.10.1979 по 29.08.1980, з 01.09.1980 по 25.06.1985, з 26.06.1985 по 24.07.1985, з 01.08.1985 по 16.01.1986, з 17.02.1986 по 04.02.1987, з 01.04.2003 по 31.12.2003, з 01.01.2004 по 30.06.2006, з 01.07.2006 по 27.03.2014, з 19.05.2016 по 31.07.2016. Визначено загальний розмір страхового стажу - 18 років 5 місяців 11 днів. Вказаний додаток міститься в матеріалах справи.

Вважаючи протиправною відмову відповідача 2 у призначенні пенсії за віком та з метою захисту свого порушеного права, позивач звернувся до суду.

Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склались між сторонами, суд зазначає таке.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 статті 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Згідно із положеннями статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі Закон України №1058-IV) право на призначення пенсії за віком мають особи після досягнення віку 60 років та за наявності страхового стажу з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - не менше 29 років.

Положеннями частин 1, 2 та 4 статті 24 Закону України № 1058-IV визначено, що страховий стаж - це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог Закону України № 1058-IV за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності зазначеним Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених Законом України № 1058-IV.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 45 Закону України №1058-IV пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.

Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 , на час звернення до пенсійного органу із заявою про призначення йому пенсії (26.09.2022), не досягнув пенсійного віку, передбаченого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування". Згідно із паспортом серії НОМЕР_3 ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , відтак право на призначення пенсії за віком має з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, тобто з 29.09.2022. Однак, рішення про відмову у призначенні пенсії №2 відповідачем 2 було прийняте 03.10.2022. Відтак, станом на день прийняття рішення про відмову у призначенні пенсії позивач досягнув пенсійного віку.

На переконання суду, з 29.09.2022 позивач має право на призначення пенсії за віком, оскільки станом на 28.09.2022 досяг 60 років.

Стосовно наявності страхового стажу, суд зазначає таке.

Страховий стаж позивача за період з 03.10.1979 по 29.08.1980, з 01.09.1980 по 25.06.1985, з 26.06.1985 по 24.07.1985, з 01.08.1985 по 16.01.1986, з 17.02.1986 по 04.02.1987, з 01.04.2003 по 31.12.2003, з 01.01.2004 по 30.06.2006, з 01.07.2006 по 27.03.2014, з 19.05.2016 по 31.07.2016 у загальному розмірі 18 років 5 місяців 11 днів зараховано пенсійним органом позивачу, відтак зарахування такого періоду не є спірним.

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області №2 від 03.10.2022 визначено, що до страхового стажу не зараховано період роботи з 18.01.1994 по 26.02.2000 згідно із трудовою книжкою НОМЕР_2 , оскільки відсутня інформація про зміну назви підприємства та запис про звільнення в трудовій книжці завірено печаткою, за якою неможливо ідентифікувати підприємство.

Щодо спірного періоду з 18.01.1994 по 26.02.2000, суд зазначає таке.

Згідно зі статтею 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Відповідно до запису № 14 у трудовій книжці НОМЕР_2 позивача 18.01.1994 прийнято на посаду оператора по виготовленню макаронних виробів. Згідно із записом № 15 12.11.1996 ОСОБА_1 переведено на посаду пекаря у товаристві з обмеженою відповідальністю. Відповідно до запису № 16 20.02.2000 переведено пекарем на приватне підприємство. Відповідно до запису №17 26.02.2000 позивача звільнено за статтею 38 КЗпП за власним бажанням.

Постановою Кабінету Міністрів України №637 від 12 серпня 1993 року затверджено "Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки чи відповідних записів в ній" (далі Порядок №637).

У пунктах 1 та 2 Порядку №637 зазначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.

Відповідно до пункту 3 Порядку №637 за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Таким чином, необхідність підтверджувати періоди роботи для визначення стажу роботи виникає у разі відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній.

Відповідне положення міститься у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 21 січня 2020 року у справі № 588/647/17.

Суд зазначає, що на час заповнення трудової книжки позивача серії НОМЕР_2 , діяла Інструкція про порядок ведення трудових книжок працівників (далі - Інструкція), затверджена Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 №58.

Згідно з пунктом 1.1. вказаної Інструкці: трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

Пунктом 2.15. визначено: якщо за час роботи працівника назва підприємства змінюється, то про це окремим порядком у графі 3 трудової книжки робиться запис: "Підприємство таке-то з такого-то числа переіменоване на таке-то", а у графі 4 проставляється підстава перейменування - наказ (розпорядження), його дата і номер.

Пуктом 4.1.встановлено, що у разі звільнення працівника всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів.

27.04.1993 Кабінетом Міністрів України прийнято Постанову № 301 "Про трудові книжки працівників".

Відповідно до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 № 301 "Про трудові книжки працівників" відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, представництва іноземного суб`єкта господарювання.

За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.

Відтак, суд зазначає, що працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення кадрових документів на підприємстві, та, у свою чергу, неналежний порядок ведення документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист.

Згідно з частиною 5 статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Аналогічна вищенаведена правова позиція викладена Верховним Судом в постанові від 21.02.2018 року у справі №687/975/17, де зазначено, що на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці.

Крім того, Верховний Суд у постанові від 30 вересня 2019 року у справі № 638/18467/15-а зазначив, що формальні неточності у документах, за загальним правилом, не можуть бути підставою для органів пенсійного фонду для обмеження особи у реалізації конституційного права на соціальний захист.

У постанові Верховного Суду від 06.02.2018 № 677/277/17 зазначено, що недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для особи, яка їх зазнала.

З огляду на наведене, суд зазначає, що певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії.

На переконання суду, відповідачем 2 протиправно не зараховано до загального страхового стажу період роботи позивача з 18.01.1994 по 26.02.2000, що підтверджується записами № 14-17 у трудовій книжці НОМЕР_2 .

Стосовно прахання позивача зарахувати до страхового стажу періоди роботи з 19.05.2016 по 24.02.2022, суд зазначає, що у рішенні №2 від 03.10.2022 не вказано про незарахування такого періоду до страхового стажу позивача та не аргументовано причини його незарахування. Однак із змісту Додатку №7 Форми РС-право, що міститься в матеріалах справи, вбачається, що період з 19.05.2016 по 31.07.2016 зараховано до страхового стажу позивача.

Щодо періоду з 01.08.2016 по 24.02.2022 відповідач 2 у відзиві зазначив, що такий період неможливо зарахувати, тому що роботодавцем не було сплачено страхових внесків.

Суд зазначає, що у трудовій книжці НОМЕР_2 міститься запис № 22, згідно з яким 19.05.2016 позивача прийнято на роботу пекарем за трудовим договором № від 19.05.2016. Вказаний трудовий договір міститься в матеріалах справи. В договорі зазначено, що його укладено безстроково. Надалі на сторінках 20-21 записи відсутні. Відтак, відсутнім є запис щодо звільнення позивача.

Позивач вказує, що працював за трудовим договором № від 19.05.2016 до 24.02.2022, тобто до моменту початку вторгнення російської федерації на територію України.

Відповідачем не спростовується факт роботи позивача з 19.05.2016 по 24.02.2022, спірним є факт несплати страхових внесків за період з 01.08.2016 по 24.02.2022.

Право громадян на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг регламентовано положеннями статті 8 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Статтею 1 вказаного Закону встановлено, що страхові внески - кошти відрахувань на соціальне страхування, збір на обов`язкове державне пенсійне страхування та страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, сплачені (які підлягають сплаті) згідно із законодавством, що діяло раніше; надходження від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що спрямовуються на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Страхувальники - роботодавці та інші особи, які відповідно до закону сплачують єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та/або є платниками відповідно до цього Закону.

За змістом частин 1 - 3, 10, 12 статті 20 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" страхові внески обчислюються виключно в грошовій формі, у тому числі з виплат (доходу), що здійснюються в натуральній формі.

Обчислення страхових внесків застрахованих осіб, зазначених у пунктах 1, 2, 5-7, 9, 10, 12, 15, 17 і 18 статті 11 цього Закону, здійснюється страхувальниками на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) заробітної плати (доходу), грошового забезпечення, на які відповідно до цього Закону нараховуються страхові внески.

Обчислення страхових внесків територіальними органами Пенсійного фонду у випадках, передбачених цим Законом, здійснюється на підставі складених актів перевірки правильності нарахування та сплати страхових внесків, звітності, що подається страхувальником, бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суму заробітної плати (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховуються страхові внески.

Якщо страхувальники несвоєчасно або не в повному обсязі сплачують страхові внески, до них застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про сплату страхових внесків, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом.

Страхові внески підлягають сплаті незалежно від фінансового стану платника страхових внесків.

Відповідно до статті 4 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" платниками єдиного внеску є, зокрема, роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок (п.1 ч.2 ст.6 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування").

Згідно з частиною 11, 12 статті 9 вказаного Закону у разі несвоєчасної або не в повному обсязі сплати єдиного внеску до платника застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про збір та ведення обліку єдиного внеску, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом. Єдиний внесок підлягає сплаті незалежно від фінансового стану платника.

Отже, обов`язок щодо сплати страхових внесків та відповідальність за несвоєчасну або не в повному обсязі сплату страхових внесків законом покладено на страхувальника - роботодавця, оскільки він здійснює нарахування страхових внесків із заробітної плати застрахованої особи - працівника.

Застрахована особа не повинна відповідати за неналежне виконання підприємством-страхувальником свого обов`язку щодо належної сплати страхових внесків, а отже, наявність заборгованості підприємства за страховими внесками не може бути підставою для незарахування до страхового стажу такої особи періодів її роботи.

На переконання суду, період роботи позивача з 01.08.2016 по 24.02.2022 повинен бути зарахованим до страхового стажу.

Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно із нормами частини другої статті 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до положень статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

При цьому, в силу положень частини 2 статті 77 вказаного Кодексу, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Водночас, відповідачі як суб`єкти владних повноважень, не довели правомірність своїх дій.

З урахуванням наведеного, суд ввважає, що Головним управлінням Пенсійного фонду України в Одеській області протиправно не зараховано до страхового стажу позивача періоди роботи з 18.01.1994 по 26.02.2000, з 01.08.2016 по 24.02.2022.

За таких обставин суд доходить висновку, що є наявними підстави для визнання протиправними та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області №2 від 03.10.2022.

Разом з тим, що стосується позовних вимог у частині зобов`язання відповідача 1 зарахувати до страхового стажу періоди роботи з 18.01.1994 по 26.02.2000, з 19.05.2016 по 24.02.2022 та повторно розглянути заяву про призначення пенсії за віком, суд зазначає таке.

Період роботи з 19.05.2016 по 31.07.2016 зараховано до страхового стажу позивача, відтак у вимозі щодо зарахування такого періоду позивачу слід відмовити.

Суд враховує, що позиція позивача частково узгоджується із положеннями ч. 4 ст. 245 КАС України, згідно яких у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Однак, заяву позивача від 26.09.2022 було розглянуто Головним управління Пенсійного фонду України в Одеській області, хоч вона і була подана до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області.

У такому випадку, обираючи належний спосіб захисту і відновлення права, позивач не врахував слідуюче.

Так, відповідно до пунктів 4.1, 4.2, абзацу 3 пункту 4.3 і пункту 4.10 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 за №22-1 (далі Порядок 22-1), заяви, що подаються особами відповідно до цього Порядку, реєструються в електронному журналі звернень органу, що призначає пенсію.

Після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів.

Рішення за результатами розгляду заяви та поданих документів органом, що призначає пенсію, приймається не пізніше 10 днів після надходження заяви.

Після призначення пенсії електронна пенсійна справа засобами програмного забезпечення передається до органу, що призначає пенсію, за місцем проживання (реєстрації)/фактичного місця проживання особи для здійснення виплати пенсії.

Із вказаного слідує, що після реєстрації 26.09.2022 заяви ОСОБА_1 органом пенсійного забезпечення, який її розглядав і вирішував за принципом екстериторіальності питання про наявність чи відсутність права на пенсію, в розумінні Порядку №22-1, є Головне управлінням Пенсійного фонду України в Одеській області.

Суд, керуючись статтею 9 КАС України, вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та зобов`язати відповідача 2 повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 26.09.2022 про призначення пенсії за віком, враховуючи те, що така заява хоча і подана до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області як органу пенсійного забезпечення за місцем проживання/реєстрації позивача, втім рішення по суті порушеного питання приймалося саме Головним управлінням Пенсійного фонду України в Одеській області.

Відтак, враховуючи, що тим обставинам, які були встановлені судом, належна оцінка відповідачем 2, як органом, до виключних повноважень якого належить призначення пенсії заявнику, не надавалася, тому суд робить висновок про наявність підстав для задоволення заявлених позивачем вимог у спосіб зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області зарахувати до страхового стажу позивача періоди роботи з 18.01.1994 по 26.02.2000, з 01.08.2016 по 24.02.2022 та повторно переглянути заяву від 26.09.2022 із урахування висновків суду, зазначених у цьому рішенні.

Перевіривши обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій, суд доходить висновку про наявність підстав для часткового задоволення адміністративного позову.

Розподіляючи між сторонами судові витрати, суд відзначає, що відповідно до частини 1 статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Позивачем сплачено судовий збір за подання до суду адміністративного позову немайнового характеру в розмірі 992,40 гривень, підтвердженням чого є наявна в матеріалах справи копія квитанції № ПН221 від 23.12.2022.

При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (частина 3 статті 139 КАС України).

Враховуючи те, що спір виник внаслідок протиправного рішення відповідача 2, відтак, належать до стягнення саме за рахунок його бюджетних асигнувань на користь позивача понесені ним судові витрати по оплаті судового збору в розмірі 793,92 гривень, що пропорційно становить 80 відсотків задоволених позовних вимог від загального розміру сплаченого судового збору.

Сторонами не подано до суду будь яких доказів понесення ними інших витрат, пов`язаних з розглядом справи, відтак у суду відсутні підстави для вирішення питання щодо їх розподілу.

На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати неправомірними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, які полягають у прийнятті рішення №2 від 03.10.2022 про відмову у призначенні пенсії за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" ОСОБА_1 та незарахуванні до страхового стажу періодів роботи з 18.01.1994 по 26.02.2000, з 01.08.2016 по 24.02.2022.

Скасувати рішення №2 від 03.10.2022 Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, яке полягає у відмові призначити пенсію за віком ОСОБА_1 та відповідно до якого не зараховано до страхового стажу періоди роботи з 18.01.1994 по 26.02.2000, з 01.08.2016 по 24.02.2022.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області (, вул. Канатна 83, м. Одеса, 65107) зарахувати ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) до страхового стажу періоди роботи з 18.01.1994 по 26.02.2000, з 01.08.2016 по 24.02.2022 та повторно розглянути заяву від 26.09.2022 про призначення пенсії за віком.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (, вул. Канатна 83, м. Одеса, 65107) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) судові витрати по сплаті судового збору в сумі 793,92 (сімсот дев`яносто три гривні дев`яносто дві копійки).

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 );

представник позивача: Мищишин Іванна Ярославівна (РНОКПП НОМЕР_4 , АДРЕСА_2 );

відповідач 1: Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (, вул. Січових Стрільців, 15, м. Івано-Франківськ, 76018);

відповідач 2: Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області (, вул. Канатна 83, м. Одеса, 65107).

Суддя Гомельчук С.В.