Справа № 480/3700/22
Суддя: Спаскін О.А.
Дата ухвалення: 2023-02-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2023 р.Справа № 480/3700/22
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Спаскіна О.А.,

Суддів: Присяжнюк О.В. , Любчич Л.В. ,

за участю секретаря судового засідання Городової А.О.,

представника позивача Бонтлаб В.В.,

представників відповідача Дубаневич О.З., Діманова Т.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Сумського окружного адміністративного суду від 27.07.2022, головуючий суддя І інстанції: О.О. Осіпова, вул. Герасима Кондратьєва, 159, м. Суми, 40021, по справі № 480/3700/22

за позовом ОСОБА_1

до Національного агентства з питань запобігання корупції

про визнання протиправною та скасування довідки,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Національного агентства з питань запобігання корупції, в якій просив визнати протиправною та скасувати довідку НАЗК № 51/22 від 20.01.2022 року про результати проведення повної перевірки декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, щорічної за 2020 рік, поданої ОСОБА_1 , народним депутатом України IX скликання.

Ухвалою Сумського окружного адміністративного суду від 27.07.2022 року у справі №480/3700/22 провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Національного агентства з питань запобігання корупції про визнання протиправною та скасування довідки закрито.

Не погодившись із зазначеною ухвалою суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати ухвалу суду першої інстанції.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, що призвело до неправильного висновку.

Зазначає, оспорювана довідка не відповідає положенням законодавства у сфері запобігання корупції, порушує права позивача, безпідставно встановлює для останнього додаткові обов`язки і передбачає настання негативних репутаційних та юридичних наслідків. Також позивач стверджує, що оспорювана довідка породжує для нього правовий наслідок усунути вказані порушення, є підставою для притягнення до адміністративної відповідальності, а тому підлягає оскарженню в суді, визнанню протиправною та скасуванню. Від сформульованих у довідці висновків залежить, чи є підстави для притягнення позивача до юридичної відповідальності, чи такі відсутні. Відмова в судовому оскарженні акту суб`єкта владних владних повноважень призводить до порушення закріпленого ст. 55 Конституції України права позивача за захист від дії протиправного акта, ухваленого з порушенням вимог закону та такого, що спричиняє негативні наслідки для позивача. Водночас, апелянт зазначає, що у порушення положень ч. 1. ст. 239 КАС України Суд в оскаржуваній ухвалі не роз`яснив позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи, провадження в якій цей же суд і відкрив. Так само не роз`яснено про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання ним відповідної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією, що перешкоджає ефективному захисту позивачем своїх порушених прав, а тому, закриття провадження у справі на підставі п.1 ч. 1 ст. 238 КАС України без дотримання положень ч. 1 ст. 239 КАС України становить порушення ч. 4 ст. 242 КАС України, згідно з якою судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом, зокрема щодо переслідування мети ефективного захисту порушених прав свобод та інтересів, натомість суд просто закриває провадження, залишаючи позивача без можливості ефективного захисту порушених прав.

Відповідач надав відзив на апеляційну скаргу, в якому, наполягаючи на законності та обґрунтованості ухвали суду першої інстанції, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржувану ухвалу без змін.

Зазначає, що вимоги до змісту довідки не передбачають визначення будь-яких обов`язків та встановлення строку виконання. Таким чином, складення та підписання довідки немає на меті спричинити для суб`єкта декларування юридично значимі наслідки. Крім того, довідка не містить в собі владного припису будь-якій особі та не встановлює механізму виконання, що відповідно до ст. 19 КАС України також є визначальними ознаками для акта індивідуальної дії. Тобто Національне агентство визначає лише ознаки правопорушення, а безпосередньо умисел та інші його складові встановлюють спеціально уповноважені суб`єкти у сфері протидії корупції - органи прокуратури, Національної поліції, Національного антикорупційного бюро України.

У судовому засіданні представник позивача підтримав обставини, викладені в апеляційній скарзі та просив суд задовольнити у повному обсязі.

Представники відповідача в судовому засіданні, посилаючись на мотиви та доводи, викладені в апеляційній скарзі заперечували проти її задоволення.

Стосовно клопотання відповідача про зупинення провадження у даній справі до набрання законної сили судовим рішенням касаційної інстанції у справі №240/24844/21, яке надійшло до суду 03.01.2023 року, колегія суддів зазначає наступне.

Положеннями статті 236 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) розмежовано підстави, за яких суд має право зупинити провадження, а також, з настанням яких, суд зобов`язаний вчинити дану процесуальну дію.

Перелік даних підстав є вичерпним та розширеному тлумаченню не підлягає.

Згідно з пунктом 3 частини 1 статті 236 КАС України передбачено, що суд зупиняє провадження у справі в разі об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

За змістом указаної статті суд зупиняє провадження у справі в разі об`єктивної неможливості розгляду справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі.

Неможливість розгляду справи до вирішення справи іншим судом полягає в тому, що обставини, які розглядаються іншим судом, не можуть бути встановлені судом самостійно у цій справі через обмеженість своєї юрисдикції щодо конкретної справи, а між справами, що розглядаються, повинен існувати тісний матеріально-правовий зв`язок, який виражається в тому, що факти, установлені в одній зі справ, будуть мати преюдиційне значення для іншої справи.

Колегія суддів зазначає, що для вирішення даної справи у суду апеляційної інстанції достатньо доказів, які дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду, для того щоб прийняти законне та обґрунтоване рішення.

Подія за наявності якої суд має зупинити провадження за пунктом 3 частини 1 статті 236 КАС України у даному випадку відсутня, а тому розгляд даної справи ніяким чином не залежить від касаційного перегляду рішень по справі №240/24844/21.

При цьому, слід зазначити, що відповідно до пункту 5 частини 2 статті 236 КАС України суд має право зупинити провадження у справі в разі перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (в іншій справі) у касаційному порядку палатою, об`єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду - до набрання законної сили судовим рішенням касаційної інстанції.

Слід зауважити, що умовою для зупинення провадження у справі на підставі вказаної норми є перегляд судового рішення палатою Верховного Суду. Разом з цим, як встановлено судом апеляційної інстанції з Єдиного державного реєстру судових рішень, та як про це зазначає сам відповідач, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду лише відкрив касаційне провадження по справі № 240/24844/21. Докази передачі вказаної справи на розгляд палати Верховного Суду відсутні. Отже, подія за наявності якої суд може зупинити провадження за пунктом 5 частини 2 статті 236 КАС України не настала.

Крім того, зупинення провадження в силу наведеної норми є правом, а не обов`язком суду.

З огляду на викладене, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення клопотання відповідача про зупинення провадження по даній справі.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши доводи апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Постановляючи спірну ухвалу від 27.07.2022 року про закриття провадження у справі №480/3700/22, суд першої інстанції виходив з того, що документи, які складаються Національним агентством за результатом проведення повної перевірки декларації, зокрема Довідка, не є рішеннями суб`єкта владних повноважень, тоді як рішення, які породжують певні негативні наслідки для суб`єкта декларування та можуть стати наслідком виникнення прав, які потребують відновлення та захисту, можуть бути прийняті іншими учасниками правовідносин у сфері протидії корупції. При цьому, дії уповноважених осіб зі складення Довідки, також не створюють жодних правових наслідків у вигляді виникнення, зміни чи припинення будь-яких прав суб`єкта декларування.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

У відповідності з частиною 1 статті 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист у спосіб, визначений в цій статті.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Під час визначення предметної юрисдикції за основу беруться суть права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлені вимоги, характер спірних правовідносин, зміст та юридична природа обставин у справі.

Предметом оскарження в адміністративній справі можуть бути рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень.

Також, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду.

Відповідно до пункту 19 частини 1 статті 4 КАС України, індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.

Абзацом 4 пункту 1 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 23 червня 1997 року № 2-зп у справі № 3/35-313, передбачено, що за своєю природою ненормативні правові акти, на відміну від нормативних, встановлюють не загальні правила поведінки, а конкретні приписи, звернені до окремого індивіда чи юридичної особи, застосовуються одноразово й після реалізації вичерпують свою дію.

Пунктом 5 Рішення Конституційного Суду України від 22 квітня 2008 року № 9-рп/2008 в справі № 1-10/2008 вказано, що при визначенні природи «правового акта індивідуальної дії» правова позиція Конституційного Суду України ґрунтується на тому, що «правові акти ненормативного характеру (індивідуальної дії)» стосуються окремих осіб, «розраховані на персональне (індивідуальне) застосування» і після реалізації вичерпують свою дію.

Положеннями частини 1 статті 4 Закону №1700-VII встановлено, що Національне агентство з питань запобігання корупції є центральним органом виконавчої влади зі спеціальним статусом, який забезпечує формування та реалізує державну антикорупційну політику.

Так, повноваження Національного агентства безпосередньо регламентовані статтею 11 Закону №1700-VII, з аналізу яких вбачається, що до компетенції відповідача не належить притягнення суб`єктів декларування до будь-якого виду відповідальності за результатами проведення повної перевірки декларації, що, у свою чергу, виключає можливість прийняття стосовно суб`єкта декларування рішення (індивідуального акту), яке може стати підставою для настання негативних наслідків та порушення прав, які потребують захисту та відновлення.

Таким чином, у Національного агентства відсутня владна управлінська функція по відношенню до особи на стадії формування оскаржуваної довідки, яка складена відповідачем на виконання повноважень, передбачених пунктами 7-1 частини 1 статті 11 Закону № 1700-VII, а саме, здійснення в порядку, визначеному цим Законом, контролю та перевірки декларацій суб`єктів декларування.

Згідно із статтею 51-1 Закону № 1700-VII Національне агентство проводить щодо декларацій, поданих суб`єктами декларування, такі види контролю: 1) щодо своєчасності подання; 2) щодо правильності та повноти заповнення; 3) логічний та арифметичний контроль.

Національне агентство проводить повну перевірку декларацій відповідно до цього Закону.

Порядок проведення передбачених цієї статтею видів контролю, а також повної перевірки декларації визначається Національним агентством.

Процедура проведення Національним агентством з питань запобігання корупції повної перевірки декларації осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування визначена Порядком № 26/21.

Так, згідно з пунктами 1, 5 розділу ІІІ Порядку № 26/21 (в редакрції чинній на час виникненнь спірних правовідносин) за результатами проведення повної перевірки декларації, у тому числі повторної, уповноважена особа складає та підписує довідку про результати проведення повної перевірки декларації у двох примірниках, один з яких після погодження відповідно до пункту 3 цього розділу надсилається суб`єкту декларування.

У разі виявлення за результатами проведення повної перевірки ознак адміністративного правопорушення, пов`язаного з корупцією, складення протоколу щодо якого віднесено до компетенції Національного агентства та повноважень посадових осіб структурного підрозділу, який проводив перевірку, уповноважена особа, яка здійснювала таку перевірку, упродовж 5 робочих днів з дня, наступного за днем погодження довідки, розпочинає збір даних для встановлення наявності підстав для складення протоколу про таке правопорушення відповідно до Кодексу України про адміністративні правопорушення. У разі наявності зазначених підстав уповноважена особа складає відповідний протокол і направляє його до суду в порядку, визначеному Кодексом України про адміністративні правопорушення.

У разі виявлення за результатами проведення повної перевірки ознак адміністративного правопорушення, пов`язаного з корупцією, складення протоколу щодо якого віднесено до компетенції посадових осіб інших структурних підрозділів апарату Національного агентства, уповноважена особа, яка здійснювала таку перевірку, упродовж 5 робочих днів з наступного робочого дня за днем погодження довідки, передає інформацію та матеріали перевірки до такого структурного підрозділу.

Обґрунтований висновок одразу після підписання уповноваженою особою передається на погодження керівнику, який погодив довідку. Обґрунтований висновок погоджується в строк не пізніше 5 робочих днів з наступного робочого дня за днем його підписання уповноваженою особою. Після погодження обґрунтованого висновку його затверджує Голова Національного агентства або заступник Голови Національного агентства. Затверджений обґрунтований висновок разом із відповідними матеріалами надсилається іншим відповідним спеціально уповноваженим суб`єктам у сфері протидії корупції.

Відповідно до статтей 1, 9 Кодексу України про адміністративні правопорушення завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством. Адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність. Адміністративна відповідальність за правопорушення, передбачені цим Кодексом, настає, якщо ці порушення за своїм характером не тягнуть за собою відповідно до закону кримінальної відповідальності.

Згідно із статтею 254 Кодексу України про адміністративні правопорушення про вчинення адміністративного правопорушення складається протокол уповноваженими на те посадовою особою або представником громадської організації чи органу громадської самодіяльності.

Так, предметом позовних вимог, заявлених позивачем у даній справі, є визнання протиправними та скасування довідки НАЗК № 51/22 від 20.01.2022 року про результати проведення повної перевірки декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, щорічної за 2020 рік, поданої народним депутатом України IX скликання.

Аналіз вказаних правових норм свідчить про те, що висновок, і тим більш довідка, не є рішенням суб`єкта владних повноважень в розумінні пункту 19 частини 1 статті 4 КАС України, оскільки самі по собі, до початку адміністративного провадження, не породжують для позивача будь-яких прав або обов`язків, а тому не можуть порушувати прав, свобод або інтересів особи, не є остаточними рішеннями в питанні наявності в діях позивача ознак правопорушення, передбаченого ч. 4 статті 176-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення, а оцінка викладеної в них інформації щодо наявності в діях позивача ознак правопорушення, передбаченого ч. 4 статті 176-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення, належить до компетенції органів, які уповноважені складати протоколи про адміністративні правопорушення в частині правопорушень, вчинених службовими особами, які займають відповідальне та особливо відповідальне становище.

Крім того, довідка та висновок не містять владного припису будь-якій особі та не встановлюють механізму виконання, що відповідно до статті 19 КАС України також є визначальними ознаками для акта індивідуальної дії. Водночас, Довідка та обґрунтований Висновок є джерелами доказової інформації для прийняття подальших рішень іншими уповноваженими суб`єктами, які лише фіксують факт проведення повної перевірки декларації, містять виклад систематизованої інформації, зібраної з різних достовірних джерел під час її проведення і є виключно носіями даних про можливе відображення у декларації недостовірних відомостей.

Колегією суддів встановлено, що НАЗК за результатами повної перевірки декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, щорічної за 2020 рік, унікальний ідентифікатор документа - 2аd017b7-651а-46bc-аее3-21bb5999e4fа, поданої ОСОБА_1 , народним депутатом України IX скликання, дійшло висновку, що суб`єкт декларування при складенні та поданні декларації вказав недостовірні відомості, про що зазначено у п.п. 1.1 - 1.4 п. 1, п.п. 2.1 - 2.4 п. 2, п. 3, п.п. 4.1 -4.13 п. 4, пп. 6, 7 розділу 3.1 оспорюваної Довідки, а також указав дані, які не підлягали декларуванню (пп. 5 - 7), чим не дотримав вимог пп. 1, 2, 2-1, 3, 7, 8-1, 10 ч. 1 ст. 46 Закону України «Про запобігання корупції».

Недостовірні відомості, зазначені у декларації (п.п. 2.1 п. 2, п.п. 4.1 - 4.5 п. 4 розділу 3.1 Довідки), відрізняються від достовірних на загальну суму 400 777,00 грн, що становить розмір від 100 до 500 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, встановлених на дату подання декларації.

Встановивши, на власну думку, що у діях суб`єкта декларування встановлено ознаки адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 172-6 Кодексу України про адміністративні правопорушення, НАЗК складено довідку № 51/22 від 20.01.2022 року в якій викладено відповідні висновки.

Судова колегія зазначає, що ні норми Закону № 1700-VII, ні Порядок 26/21 не встановлюють можливість оскарження довідки або обґрунтованого висновку.

Отже, спеціальними законодавчими та підзаконними актами не передбачена можливість та порядок оскарження актів, прийнятих НАЗК за результатами проведення повної перевірки декларацій.

Фактично довідка НАЗК, яка складена за результатами здійснення повної перевірки декларації позивача, є за своєю суттю формою акта перевірки, який складається за наслідками здійснення заходів контролю повноважними органами, та не породжує правових наслідків для декларанта та є лише документом- носієм доказової інформації про виявлені порушення.

Слід зазначити, що за наслідками виявлених у ході повної перевірки декларації порушень суб`єкт декларування, в залежності від виду та наслідків цих порушень, підлягає дисциплінарній, адміністративній чи кримінальній відповідальності та в межах відповідного провадження про притягнення до відповідальності може спростовувати відповідні висновки НАЗК.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права чи охоронюваного законом інтересу, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має стосуватися суб`єктивних прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Окрім того варто врахувати, що тлумачення поняття "спір, який не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства" наведено у правових позиціях Великої Палати Верховного Суду, викладених у постановах від 22 березня 2018 року у справі № 800/559/17, від 03 квітня 2018 року у справі № 9901/152/18 та від 30 травня 2018 року у справі № 9901/497/18.

Так, Велика Палата Верховного Суду в зазначених судових рішеннях дійшла висновку, що поняття "спір, який не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства", необхідно розуміти в більш широкому значенні, тобто як поняття, що стосується тих спорів, які не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, так і тих, які взагалі не підлягають судовому розгляду.

Враховуючи викладене, дослідивши матеріали справи, аналізуючи наведені норми права, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що документи, які складаються Національним агентством за результатом проведення повної перевірки декларації, зокрема Довідка, не є рішеннями суб`єкта владних повноважень, тоді як рішення, які породжують певні негативні наслідки для суб`єкта декларування та можуть стати наслідком виникнення прав, які потребують відновлення та захисту, можуть бути прийняті іншими учасниками правовідносин у сфері протидії корупції. При цьому, дії уповноважених осіб зі складення Довідки, також не створюють жодних правових наслідків у вигляді виникнення, зміни чи припинення будь-яких прав суб`єкта декларування.

Ухвалюючи дане судове рішення колегія суддів керується ст. 322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення «Серявін та інші проти України») та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини по справі «Серявін та інші проти України»(п.58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору по даній справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші зазначені в заяві аргументи заявника, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

Згідно з положеннями ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Доводи апеляційної скарги спростовані приведеними вище обставинами та нормативно-правовим обґрунтуванням не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, а тому підстав для скасування судового рішення суд апеляційної інстанції не вбачає.

За змістом ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Сумського окружного адміністративного суду від 27.07.2022 по справі №480/3700/22 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя О.А. Спаскін
Судді О.В. Присяжнюк Л.В. Любчич
Повний текст постанови складено 16.02.2023 року