Справа № 200/4481/21
Суддя: Сіваченко Ігор Вікторович
Дата ухвалення: 2023-02-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2023 року справа №200/4481/21

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Сіваченка І.В., суддів: Гаврищук Т.Г., Блохіна А.А., секретар судового засідання Усенко Т.І., за участі представника відповідача Профатила О.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Донецької обласної прокуратури на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 06 липня 2021 року (повне судове рішення складено 06 липня 2021 року у м. Слов`янську) у справі № 200/4481/21 (суддя в І інстанції Голубова Л.Б.) за позовом ОСОБА_1 до Донецької обласної прокуратури про стягнення вихідної допомоги при звільненні та середнього заробітку за весь час затримки розрахунку,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Донецької обласної прокуратури про стягнення вихідної допомоги при звільненні у сумі 21 830,97 гривень, стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати вихідної допомоги при звільненні з 05.05.2020 по день ухвалення судового рішення, стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати за невикористану відпустку та 1 день лікарняного при звільненні за період з 05.05.2020 по 28.05.2020 у розмірі 17 672,69 гривень.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивача наказом керівника Донецької обласної прокуратури від 04.05.2020 року № 389-к звільнено з займаної посади прокурора другого відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих територіального управління Державного бюро розслідувань прокуратури Донецької області на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України від 14.10.2014 № 1697-VІІ «Про прокуратуру» (далі Закон № 1697-VІІ).

В наказі про звільнення від 04.05.2020 року № 389-к було вказано відділу фінансування та бухгалтерського обліку провести остаточний розрахунок та виплатити усі належні ОСОБА_1 виплати при звільненні.

06.05.2020 позивач ознайомився з наказом про звільнення та отримав трудову книжку, проте остаточний розрахунок в цей день з ним не було проведено.

Зазначив, що згідно листів відповідача № 27-387 вих-21 та № 27-388 вих-21 від 02.04.2021 на момент звільнення позивачу була виплачена компенсація за невикористану відпустку в сумі 13 174,03 гривень, а остаточний розрахунок проведено після надходження від ОСОБА_1 листка непрацездатності, який згідно поштового повідомлення був отриманий відповідачем 20.05.2020.

Відповідно до копії банківської виписки, розрахунки були проведені 06.05.2020 в розмірі 13174,03 гривень та 28.05.2020 в розмірі 1827,95 гривень.

Зазначив, що на його користь відповідачем протиправно не було сплачено вихідну допомогу при звільненні в сумі 21 830,97 гривень компенсації за невикористану відпустку та 1 день лікарняного.

Наголосив, що вихідна допомога передбачена ст. 44 КЗпП України, оскільки підставою звільнення в наказі зазначено пункт 9 частини 1 статті 51 Закону № 1697-VІІ, а саме: ліквідацію чи реорганізацію органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

За вказаних обставин вважав, що застосуванню до спірних правовідносин підлягають положення КЗпП України, оскільки спеціальним законом не врегульовано питання звільнення прокурорів у випадках ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, а така бездіяльність відповідача порушує його гарантії при звільненні, передбачені трудовим законодавством.

Вважав, що вказане зобов`язує відповідача виплатити додатково середній заробіток за весь час затримки при звільненні по день фактичного розрахунку відповідно до статті 117 КЗпП України.

З зазначених підстав звернувся до суду з цим позовом.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 06 липня 2021 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з Донецької обласної прокуратури на користь позивача вихідну допомогу при звільненні в сумі 21 830,97 грн.

Стягнуто з відповідача на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки виплати вихідної допомоги при звільненні, починаючи з 05 травня 2020 року в сумі 21 824,08 грн.

У решті позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з таким судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення місцевого суду в частині відмови у задоволенні вимог, прийняти нове в цій частині, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Ухвалою апеляційного суду від 27 жовтня 2021 року апеляційну скаргу повернуто, у зв`язку з невиконанням вимог ухвали про залишення апеляційної скарги без руху.

Не погодившись з таким судовим рішенням, відповідач також подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення місцевого суду, прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що Закони № 1697-VІІ та № 113-ІХ не передбачають виплати вихідної допомоги у разі звільнення з підстави, визначеної п.9 ч.1 ст. 51 Закону № 1697-VІІ.

Випадки виплати вихідної допомоги при припиненні трудового договору визначені статтею 44 КЗпП України, положеннями якої, серед іншого, визначено, що виплата вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку передбачена при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 КЗпП України.

На думку відповідача, з викладеного слідує, що умови виплати працівникові вихідної допомоги за статтею 44 КЗпП України є звільнення працівника виключно з визначених цією статтею підстав.

У частині 4 статті 40 КЗпП України зазначено, що особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини 1 цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини 2 цієї статті, статей 42, 42-1, частин 1, 2 і 3 статті 49-2, статті 74, частини 3 статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.

Апелянт зазначив, що норми Закону № 1697-VІІ, які визначають умови і підстави звільнення прокурора з посади, є спеціальними по відношенню до інших нормативних актів, у тому числі Кодексу законів про працю України.

Вважав, що позивач не набув права на отримання вихідної допомоги, оскільки його звільнено з підстав та у порядку, передбачених Законом № 1697-VІІ, яким не передбачено виплати вихідної допомоги при звільненні.

Крім того, позивачем пропущений місячний строк звернення до суду з цим позовом, чому місцевий суд не надав належної оцінки.

У відзиві на апеляційну скаргу позивачем висловлено згоду з висновками місцевого суду та прохання залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

В судовому засіданні представник відповідача підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити. Позивач до апеляційного суду не прибув.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі, задовольнити частково, з наступних підстав.

Спершу слід зазначити, що постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 09 листопада 2021 року апеляційну скаргу Донецької обласної прокуратури було задоволено частково. Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 06 липня 2021 року у справі № 200/4481/21 скасовано. Позовну заяву ОСОБА_1 до Донецької обласної прокуратури про стягнення вихідної допомоги при звільненні і середнього заробітку за час затримки розрахунку залишено без розгляду.

Проте, постановою Верховного Суду від 29 листопада 2022 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 09 листопада 2021 року скасовано, а справу направлено для продовження розгляду.

Суд касаційної інстанції дійшов висновку, що спір у цій справі стосується невиплати вихідної допомоги при звільненні на яку працівник має право, згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, а тому не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про її стягнення (п.27), а на вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України застосовується місячний строк звернення до суду, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним.

Згідно ч.5 ст. 353 КАС України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення, є обов`язковими для суду першої або апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

Відтак, апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги щодо пропуску позивачем строку звернення до суду з цим позовом з підстав, викладених в постанові Верховного Суду від 29 листопада 2022 року в цій справі.

Щодо суті позовних вимог.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено наступне.

ОСОБА_1 є громадянином України, що підтверджено копією паспорта громадянина України серії НОМЕР_1 (т.1,а.с.13-14). Згідно паспортних даних позивач зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 проходив службу в органах прокуратури з 19.10.2007 по 04.05.2020 на різних посадах, що підтверджується трудовою книжкою НОМЕР_2 (т.1,а.с.16-29).

Наказом керівника прокуратури Донецької області від 04.05.2020 № 389-к позивача звільнено з посади прокурора другого відділу процесуального керівництва управління організації і процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих територіального управління Державного бюро розслідувань прокуратури Донецької області на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VІІ (т.1,а.с.40). Підставою вказано рішення першої кадрової комісії № 316 від 10.04.2020 про неуспішне проходження прокурором атестації.

Крім того, вказаним наказом доручено відділу фінансування та бухгалтерського обліку обласної прокуратури провести остаточний розрахунок та виплатити усі належні ОСОБА_1 виплати при звільненні.

Втім, як стверджує позивач, йому не виплачена вихідна допомога при звільненні. Невиплата вихідної допомоги при звільненні ОСОБА_1 підтверджується довідкою від 01.06.2020 № 18-85-770 та розрахунковим листком за травень 2020 року (т.1,а.с.49-50).

Крім того, відповідач не спростовує та не заперечує факт невиплати вихідної допомоги у зв`язку зі звільненням, напроти зазначає, що позивач не має права на отримання зазначеної допомоги у зв`язку з тим, що позивача було звільнено з посади з підстав неуспішного проходження атестації, а не на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, яка надає право на отримання вихідної допомоги при звільненні.

Вважаючи порушеним своє право на отримання вихідної допомоги при звільненні, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Станом на момент розгляду цієї справи, доказів про виплату позивачу вихідної допомоги при звільненні відповідач не надав.

Слід зазначити, що Законом № 1697-VІІ не врегульовано питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурорів п.9 ч.1 ст. 51 цього Закону.

Задовольняючи частково позовні вимоги, місцевий суд зазначив, що у день фактичного звільнення із займаної посади позивачу належала до виплати вихідна допомога у розмірі середнього місячного заробітку. Незалежно від причини і підстави, відповідач повинен був під час звільнення дотримуватись вимог чинного законодавства України, провести звільнення працівника у порядку, визначеному законом з виплатою всіх гарантованим законодавством коштів, в тому числі і вихідної допомоги.

Також суд зазначив, що стягнення з відповідача 303 554,44 грн, як розмір середнього заробітку за час затримки виплати, який визначений із розрахунку судом, перевищує суму вихідної допомоги у декілька разів, і вважав обґрунтованими позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 21830,97 грн з урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком позивача.

Вирішуючи адміністративну справу по суті заявлених вимог, надаючи оцінку обставинам (фактам), якими обґрунтовано вимоги і заперечення учасників справи, апеляційний суд виходить з такого.

Спірним питанням у справі є обґрунтованість заявлених вимог позивача про виплату вихідної допомоги при звільненні, а також середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на підставі положень статей 116, 117 КЗпП України.

Щодо вихідної допомоги при звільненні.

Перевіряючи правомірність дій відповідача, що призвели до невиплати вихідної допомоги при звільненні позивача з органів прокуратури, суд виходить з наступного.

Законом України «Про прокуратуру» (далі - Закон № 1697- VII) забезпечуються гарантії незалежності прокурора, зокрема щодо особливого порядку його призначення на посаду, звільнення з посади, притягнення до дисциплінарної відповідальності тощо.

Статтею 4 Закону № 1697-VII встановлено, що організація та діяльність прокуратури України, статус прокурорів визначаються Конституцією України, цим та іншими законами України, чинними міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Статтею 51 Закону № 1697-VII передбачено загальні умови звільнення прокурора з посади, припинення його повноважень на посаді.

Зокрема, відповідно до пункту 9 частини першої даної статті прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Законом України від 19 вересня 2019 року № 113-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» статтю 51 Закону № 1697-VII доповнено частиною п`ятою, відповідно до якої на звільнення прокурорів з посади з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої цієї статті, не поширюються положення законодавства щодо пропозиції іншої роботи та переведення на іншу роботу при звільненні у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, щодо строків попередження про звільнення, щодо переважного права на залишення на роботі, щодо переважного права на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, щодо збереження місця роботи на період щорічної відпустки та на період відрядження.

При цьому, Законом № 1697-VII не врегульовано питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурорів у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Порядок виплати вихідної допомоги у разі звільнення врегульовано статтею 44 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).

Конституційний Суд України у рішенні від 07 травня 2002 року № 8-рп/2002 зазначав, що Конституція України гарантує кожному судовий захист його прав у межах конституційного, цивільного, господарського, адміністративного і кримінального судочинства України. Норми, що передбачають вирішення спорів, зокрема про поновлення порушеного права, не можуть суперечити принципу рівності усіх перед законом та судом і у зв`язку з цим обмежувати право на судовий захист. Правове регулювання Конституцією України та спеціальними законами України спеціального статусу посадових осіб не означає, що на них не можуть не поширюватися положення інших законів щодо відносин, не врегульованих спеціальними законами.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 17 лютого 2015 року у справі № 21-8а15, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Аналогічна позиція неодноразово була висловлена і Верховним Судом, зокрема, у постановах від 31 січня 2018 року у справі № 803/31/16, від 30 липня 2019 року у справі № 804/406/16, від 08 серпня 2019 року у справі № 813/150/16.

КЗпП України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини (стаття 1 Кодексу).

Статтею 40 КЗпП України встановлено що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої даної статті).

Відповідно до частини четвертої статті 40 КЗпП України особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частини першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.

Згідно зі статтею 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» було внесено зміни також і до КЗпП України, а саме: статтю 32 доповнено частиною п`ятою такого змісту: «Переведення прокурорів відбувається з урахуванням особливостей, визначених законом, що регулює їхній статус»; статтю 40 доповнено частиною п`ятою такого змісту: «Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус»; частину дев`яту статті 252 після слів «дисциплінарної відповідальності та звільнення» доповнено словами і цифрами «а також положення частин другої і третьої статті 49-4 цього Кодексу».

Внесені Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» зміни до КЗпП України не визначають особливостей регулювання трудових відносин прокурорів, а лише передбачають, що ці особливості встановлюються спеціальним законом.

Таким чином, частиною п`ятою статті 51 Закону № 1697-VII та частиною четвертою статті 40 КЗпП України передбачений виключний перелік випадків коли до правовідносин щодо звільнення прокурорів не застосовуються норми КЗпП України. Разом з тим, у такий виключний перелік не включено питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурора, а отже не заборонено застосування положень статті 44 КЗпП України при вирішенні спірного питання.

Суд також звертає увагу що чинним національним законодавством закріплені правові гарантії щодо дотримання трудових прав працівника при його звільненні. Під гарантіями трудових прав працівників розуміють систему встановлених законодавством заходів щодо врегулювання питань, що пов`язані з порушенням трудового законодавства й вирішення трудових спорів робітників і службовців, направлених на захист їхніх трудових прав. Однією з таких гарантій є виплата працівнику, який звільняється, вихідної допомоги.

Вихідна допомога - це державна гарантія, яка полягає в грошовій виплаті працівнику у випадках, передбачених законом, роботодавцем в колективному договорі або сторонами. Під вихідною допомогою зазвичай розуміють грошові суми, які виплачуються працівникові у передбачених законодавством випадках у разі припинення трудового договору з незалежних від працівника обставин.

Вказана правова позиція викладена в численних постановах Верховного Суду, зокрема, від 23.12.2020 у справі №560/3971/19, від 27.01.2021 у справі № 380/1662/20 та інших.

Згідно ч. 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, позовні вимоги в частині стягнення вихідної допомоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно довідки Донецької обласної прокуратури від 21.05.2021 року № 21-85-750, сума середньомісячної заробітної плати ОСОБА_1 складає 21830,97 гривень (т.1 а.с.96), що свідчить про те, що позивачу повинно бути виплачено 21830,97 гривень вихідної допомоги у зв`язку зі звільненням.

Сторони, в тому числі і апелянт, розрахунок вихідної допомоги не оспорюють.

Стосовно вимоги про стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати вихідної допомоги при звільненні з 05.05.2020 по день ухвалення судового рішення, колегія суддів зазначає наступне.

Апелянт зазначає, що позивач оскаржив в судовому порядку своє звільнення.

Дійсно, відповідно до рішення Донецького окружного адміністративного суду від 19 листопада 2020 року у справі №200/5311/20-а, залишеного без змін постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 10 серпня 2021 року позов ОСОБА_1 до Донецької обласної прокуратури, Офісу Генерального прокурора про визнання протиправним і скасування рішення кадрової комісії та наказу про звільнення, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, задоволено частково.

Визнано протиправним і скасовано рішення № 316 кадрової комісії № 1 від 10.04.2020 про неуспішне проходження атестації ОСОБА_1 - прокурором другого відділу процесуального керівництва управління організації і процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих територіального управління Державного бюро розслідувань прокуратури Донецької області.

Визнано протиправним та скасовано наказ прокурора Донецької області № 389-к від 04.05.2020 про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора другого відділу процесуального керівництва управління організації і процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих територіального управління Державного бюро розслідувань прокуратури Донецької області та з органів прокуратури на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону України «Про прокуратуру».

Поновлено ОСОБА_1 на посаді прокурора другого відділу процесуального керівництва управління організації і процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих територіального управління Державного бюро розслідувань прокуратури Донецької області або на рівнозначній посаді в органах прокуратури Донецької області з 05 травня 2020 року.

Стягнуто з Донецької обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 143 460,66 грн. з вирахуванням з вказаної суми належних до сплати податків і зборів.

Стягнуто з Донецької обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 компенсацію моральної шкоди у розмірі 5000,00 грн.

Стягнуто з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 компенсацію моральної шкоди у розмірі 5000,00 грн.

Отже, в справі № 200/9932/20-а в порядку статті 235 КЗпП України на користь ОСОБА_1 стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 05.05.2020 по дату ухвалення рішення суду (19.11.2020), а в нинішній справі він вимагає стягнути на свою користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в порядку статті 117 КЗпП України за період з 05.05.2020.

Згідно з ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до правових висновків Верховного Суду, викладених в постанові від 05.08.2020 у справі № 686/20491/18, за порушення трудових прав працівника при одному звільненні неможливе одночасне застосування стягнення середнього заробітку як за статтею 117 КЗпП України, так і за статтею 235 КЗпП України, тобто подвійне стягнення середнього заробітку, оскільки це буде неспівмірно з правами працюючого працівника, який отримує одну заробітну плату.

Також в постанові від 29 листопада 2021 року в справі № 815/42/16 Верховний Суд зауважив, що позовні вимоги у частині оскарження бездіяльності ГУ МВС в Одеській області щодо невиплати одноразової грошової допомоги при звільненні й стягнення середнього заробітку за весь час затримки цієї виплати є взаємовиключними з вимогами стосовно оскарження наказу про звільнення, поновлення на роботі й стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, які були задоволені судами попередніх інстанцій. В цій справі Верховний Суд також послався на висновки Верховного Суду, викладених в постанові від 05.08.2020 у справі № 686/20491/18.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 08.02.2022 в справі № 755/12623/19 дійшла наступних висновків:

«У постанові Верховного Суду України від 18 січня 2017 року у справі № 6-2912цс16 зроблено правовий висновок про те, що за порушення трудових прав працівника при одному звільненні неможливе одночасне застосування стягнення середнього заробітку як за статтею 117 КЗпП України, так і за статтею 235 КЗпП України, тобто подвійне стягнення середнього заробітку, оскільки це буде не співмірно з правами працюючого працівника, який отримує одну заробітну плату. У положеннях статей 117, 235 КЗпП України йдеться про відповідальність роботодавця у вигляді стягнення середнього заробітку за час одного й того ж прогулу працівника задля компенсації йому втрат від неотримання зарплати чи неможливості працевлаштування, тому застосуванню підлягає положення тієї норми, яка регулює більш тривале порушення трудових прав позивача.

Крім того, суд апеляційної інстанції обґрунтовано вказав, що ОСОБА_1 поновлено на роботі, тобто вона не має статусу звільненого працівника, а тому підстави покладення на роботодавця відповідальності за статтею 117 КЗпП України не виникли, що узгоджується з правовим висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладеним в постанові від 28 лютого 2018 року у справі № 761/1812/16-ц (провадження № 61-5745св18).

Ні КЗпП України, ні Законом № 108/95-ВР не передбачено відповідальності роботодавця за порушення термінів виплати заробітної плати у вигляді стягнення на користь працівника, що продовжує працювати на підприємстві, середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні.

Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відхиляє доводи касаційної скарги ОСОБА_1 в цій частині з огляду на їх необґрунтованість.».

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 30 січня 2019 року у справі № 755/10947/17 зазначала, що незалежно від того чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду.

Відтак, колегія суддів апеляційного суду згідно з ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду від 05.08.2020 у справі № 686/20491/18 та від 29 листопада 2021 року в справі № 815/42/16, а також в постанові Великої Палати Верховного Суду в постанові від 08.02.2022 в справі № 755/12623/19.

З огляду на зазначене, підстави для задоволення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в порядку статті 117 КЗпП України за період з 05.05.2020, - відсутні.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при постановленні оскаржуваного рішення допустив порушення норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення місцевого суду частковому скасуванню.

Відповідно до положень ч.1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового судового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

Витрати суб`єкта владних повноважень, пов`язані зі сплатою судового збору за подачу апеляційної скарги, за діючим процесуальним законодавством відшкодуванню не підлягають.

Відповідно до частини шостої статті 139 КАС України якщо суд апеляційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При зверненні до суду із даним позовом, позивачем був сплачений судовий збір у сумі 908,00 грн як мінімальна ставка за вимогу про стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати вихідної допомоги (а.с.75).

У зв`язку з відмовою позивачеві в задоволенні позовних вимог, понесені ним судові витрати йому не відшкодовуються. Витрати суб`єкта владних повноважень, пов`язані зі сплатою судового збору (в апеляційну інстанцію), за діючим процесуальним законодавством відшкодуванню не підлягають.

Відповідно до частини шостої статті 139 КАС України якщо суд апеляційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Керуючись статтями 250, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Донецької обласної прокуратури - задовольнити частково.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 06 липня 2021 року у справі № 200/4481/21 - скасувати в частині стягнення з Донецької обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки виплати вихідної допомоги при звільненні, починаючи з 05 травня 2020 року в сумі 21 824,08 грн., та прийняти нову постанову, якою в задоволенні цієї частини позову - відмовити.

Змінити розподіл судових витрат.

Абзац п`ятий резолютивної частини рішення Донецького окружного адміністративного суду від 06 липня 2021 року у справі № 200/4481/21 виключити.

В іншій частині рішення Донецького окружного адміністративного суду від 06 липня 2021 року у справі № 200/4481/21 залишити без змін.

Повне судове рішення 16 лютого 2023 року.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому статтею 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І. В. Сіваченко

Судді А. А. Блохін

Т. Г. Гаврищук