Справа № 280/5909/22
Суддя: Кисіль Роман Валерійович
Дата ухвалення: 2023-02-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2023 року Справа № 280/5909/22 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі судді Киселя Р.В., розглянувши в порядку письмового за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області (вул. Соборності, буд. 66, м. Полтава, 36014) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

10.10.2022 до Запорізького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява, надіслана засобами поштового зв`язку 07.10.2022, ОСОБА_1 (далі позивач) до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області (далі відповідач), в якій позивач просить суд:

визнати протиправним та скасувати рішення №44 від 20.07.2022 відповідача про відмову в призначенні пенсії позивачу;

зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву позивача про призначення пенсії за віком.

Крім того, просить стягнути на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судові витрати, у вигляді сплати судового збору в сумі 992 грн 40 коп. та витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 4000,00 грн.

Позивач в обґрунтування позовних вимог зазначив, що за даними трудової книжки позивача він має страховий стаж, який перевищує 29 років. За оскаржуваним рішенням відповідачем відмовлено у призначенні позивачу пенсії у зв`язку з недостатністю страхового стажу для призначення пенсії за віком. При цьому відповідачем не було зараховано до страхового стажу періоди роботи позивача в колгоспі та навчання, через необхідність надання уточнюючих довідок. Просить позов задовольнити.

Ухвалою суду від 17.10.2022 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Встановлено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення цієї ухвали для подання суду відзиву на позовну заяву.

Відповідач позовні вимоги не визнав, 27.10.2022 подав до суду відзив на позов. В обгрунтування відзиву на позовну заяву зазначає, що ним до страхового стажу позивача не зараховані періоди роботи в колгоспі з 03.05.1984 по 30.04.1985, оскільки основними положеннями про порядок видачі і ведення трудових книжок колгоспників, що затверджені постановою Ради Міністрів СРСР від 21.04.1975 №310 «Про трудові книжки колгоспників», передбачено записи про встановлені та вироблені вихододні, які повинні бути належним чином сформовані, тому для врахування цього періоду роботи у колгоспі потрібна уточнююча довідка про вихододні та про реорганізацію колгоспу. Також не зараховано період навчання згідно диплому № НОМЕР_1 , оскільки період перетинається з військовою службою, для врахування необхідно надати уточнюючу довідку про періоди навчання. Страховий стаж позивача за висновками відповідача становить 28 років 00 місяців 13 днів, якого недостатньо для призначення пенсії за віком. Також заперечує проти стягнення витрат на правничу допомогу. Просить відмовити у задоволенні позову.

Розглянувши матеріали та з`ясувавши всі обставини адміністративої справи, які мають значення для розгляду та вирішення спору по суті, дослідивши усі наявні у справі докази у їх сукупності, судом встановлено наступне.

14.01.2022 позивачу виповнилось 60 років, що підтверджується копією його паспорта НОМЕР_2 .

Відповідно до диплому НОМЕР_3 позивач з 1979 по 28.03.1984 навчався в радгоспі-технікумі «Перемога» Василівського району Запорізької області за спеціальністю «Зоотехнія».

Згідно із відомостями з військового квитка НОМЕР_4 позивач з 12.05.1981 по 20.06.1983 проходив воєнну службу.

За даними трудової книжки колгоспника НОМЕР_5 судом встановлено, що 03.05.1984 позивача було прийнято в члени колгоспу «Таврія» Оріхівського району Запорізької області, звільнено з членів колгоспу за власною заявою 30.04.1985, при цьому згідно відомостей про роботу з 03.05.1984 позивача було призначено зоотехніком за племсправою, з 07.09.1984 призначено головним зоотехніком колгоспу, з 30.04.1985 припинив роботу через звільнення з членів колгоспу. Згідно відомостей про участь в суспільному господарстві в 1984 році (з 3 травня) позивачем виконано річний мінімум трудової участі в суспільному господарстві 241 день (прийнятий колгоспом річний мінімум трудової участі в суспільному господарстві 200 днів), в 1985 році (по 01 травня) виконаний річний мінімум 102 дні (прийнятий колгоспом річний мінімум трудової участі в суспільному господарстві 99 днів).

За даними трудової книжки позивача НОМЕР_6 судом встановлено, що в період з 12.05.1981 по 20.06.1983 позивач проходив службу в армії, з 03.05.1984 по 30.04.1985 працював в колгоспі, з 01.06.1985 по 30.11.2005 працював в Запорізькому м`ясокомбінаті (ВАТ «Запорізький м`ясокомбінат»). З 26.12.2005 по 20.09.2006 перебував на обліку по безробіттю у Шевченківському центрі зайнятості м. Запоріжжя, з 25.12.2006 по 20.09.2007 працював у ФОП ОСОБА_2 , з 11.12.2007 по 30.05.2008 працював в ТОВ «Торговий будинок «Амстор», з 01.09.2008 по 10.11.2008 працював у ЗАТ «Ферротрейдінг», з 11.11.2008 по 31.10.2011 працював в ТОВ «Запорізький автоцентр».

13.07.2022 позивач звернувся до відповідача із заявою про призначення пенсії за віком, що підтверджується матеріалами справи.

Змістом розписки-повідомлення до вищезазначеної заяви підтверджується, що для призначення пенсії позивачем була надана трудова книжка, диплом про навчання, військовий квиток, паспорт, код.

Рішенням відповідача від 20.07.2022 № НОМЕР_7 позивачу було відмовлено в призначенні пенсії за віком, у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу, підтвердженого у встановленому законодавством порядку. В обґрунтування рішення зазначено, що до страхового стажу позивача не зараховано періоди роботи у колгоспі, згідно трудової книжки № НОМЕР_8 , з 03.05.1984 по 30.04.1985, оскільки основними положеннями про порядок видачі і ведення трудових книжок колгоспників, що затверджені постановою Ради Міністрів СРСР від 21.04.1975 №310 «Про трудові книжки колгоспників», передбачено записи про встановлені та вироблені вихододні, які повинні бути належним чином сформовані, тому для врахування цього періоду роботи у колгоспі потрібна уточнююча довідка про вихододні та про реорганізацію колгоспу. Крім того, до страхового стажу не зараховано період навчання, згідно диплому № НОМЕР_1 , оскільки період перетинається з військовою службою, для врахування необхідно надати уточнюючу довідку про період навчання.

Вважаючи таке рішення відповідача протиправним, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд враховує таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Згідно із п. 6 ч. 1 ст.92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року №1058-ІV (далі Закон України №1058), право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - не менше 29 років.

Згідно з ч. 2 ст. 24 Закону №1058 страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

За правилами ч. 4 ст. 24 Закону №1058 періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 №1788-ХІІ (далі Закон №1788) до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

При обчисленні стажу роботи в колгоспі за період після 1965 року, якщо член колгоспу не виконував без поважних причин встановленого мінімуму трудової участі в громадському господарстві, враховується час роботи за фактичною тривалістю.

Пунктами «а», «в», «д» частини 3 статті 56 Закону №1788 визначено, що до стажу роботи зараховується також:

а) будь-яка інша робота, на якій працівник підлягав державному соціальному страхуванню, або за умови сплати страхових внесків, період одержання допомоги по безробіттю, а також робота в`язнів і робота за угодами цивільно-правового характеру за умови сплати страхових внесків;

в) військова служба та перебування в партизанських загонах і з`єднаннях, служба в органах державної безпеки, внутрішніх справ та Національної поліції, незалежно від місця проходження служби;

д) навчання у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах і на курсах по підготовці кадрів, підвищенню кваліфікації та перекваліфікації, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі.

Згідно ч. 1 ст. 62 Закону №1788 основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

З приводу роботи позивача в колгоспі «Таврія» Оріхівського району Запорізької області суд зазначає наступне.

За приписами п. 5 Основних положень про порядок видачі та ведення трудових книжок колгоспників, затверджених постановою Ради Міністрів СРСР від 21.04.1975 №310, до трудової книжки колгоспника, крім іншого, вносяться відомості про трудову участь: прийнятий у колгоспі річний мінімум трудової участі в суспільному господарстві, його виконання.

З матеріалів справи вбачається, що сторінками 1-3, 6, 19 трудової книжки колгоспника НОМЕР_5 , копія якої додана до позову підтверджується те, що 03.05.1984 позивача було прийнято в члени колгоспу «Таврія» Оріхівського району Запорізької області, звільнено з членів колгоспу за власною заявою 30.04.1985, при цьому згідно відомостей про роботу з 03.05.1984 позивача було призначено зоотехніком за племсправою, з 07.09.1984 призначено головним зоотехніком колгоспу, з 30.04.1985 припинив роботу через звільнення з членів колгоспу. Згідно відомостей про участь в суспільному господарстві в 1984 році (з 3 травня) позивачем виконано річний мінімум трудової участі в суспільному господарстві 241 день (прийнятий колгоспом річний мінімум трудової участі в суспільному господарстві 200 днів), в 1985 році (по 01 травня) виконаний річний мінімум 102 дні (прийнятий колгоспом річний мінімум трудової участі в суспільному господарстві 99 днів).

Відтак, твердження відповідача про відсутність в трудовій книжці колгоспника, оформленої на ім`я позивача, відомостей про встановлені та вироблені ним вихододні є безпідставним.

Через наведене оскаржуване рішення в частині не зарахування періоду роботи позивача в колгоспі «Таврія» Оріхівського району Запорізької області з 03.05.1984 по 30.04.1985 є необґрунтованим.

Щодо неврахування до страхового стажу позивача періоду навчання в радгоспі-технікумі «Перемога» Василівського району Запорізької області з 1979 по 28.03.1984 суд зазначає наступне.

В обґрунтування неврахування цього періоду до страхового стажу відповідач зазначає, про його перетинання із періодом військової служби (з 12.05.1981 по 20.06.1983).

Суд зазначає, що в силу приписів п.п. «в», «д» частини 3 статті 56 Закону №1788 обидва ці періоди зараховуються до стажу роботи.

Згідно із наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 25.04.2022 №75 (зі змінами) територія Василівської міської територіальної громади, на території якої знаходиться навчальний заклад в якому позивач проходив навчання, розташована в районі тимчасової окупації, районі проведення воєнних (бойових) дій, що унеможливлює надання позивачем будь-яких довідок з такого навчального закладу.

Оскільки період військової служби входить до періоду навчання позивача в середньому спеціальному навчальному закладі, то весь період навчання позивача в такому закладі (в тому числі період проходження ним військової служби) має бути врахований в стажі роботи позивача. Відповідно, період проходження військової служби не повинен враховуватися в стажі роботи позивача окремо, а має враховуватися в складі періоду навчання.

Крім того, відповідно до абз. 4 п. 3.3 розділу 4 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою ПФУ від 25.11.2005 №22-1, орган, що призначає пенсію, надає допомогу особам щодо одержання відсутніх документів для призначення пенсії.

Згідно із п. 1, 2 ч. 1 ст. 64 Закону України №1058, територіальні органи Пенсійного фонду України мають право отримувати безоплатно від органів державної влади, підприємств, установ і організацій незалежно від форм власності, виду діяльності та господарювання і від фізичних осіб - підприємців відомості, пов`язані з нарахуванням, обчисленням та сплатою страхових внесків, а також інші відомості, необхідні для виконання ними функцій, передбачених цим Законом та іншими законами України; проводити планові та позапланові перевірки у порядку, передбаченому законом.

Змістом оскаржуваного рішення підтверджується, що жодних запитів із проханням надати уточнюючі документи до будь-якої установи відповідач не надсилав.

Крім того, відповідно до п. 1.9 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого Постановою правління ПФУ від 25.11.2005 №22-1 у разі якщо до заяви про призначення пенсії додані не всі необхідні документи, орган, що призначає пенсію, письмово повідомляє заявника про те, які документи необхідно подати додатково, про що в заяві про призначення пенсії робиться відповідний запис.

З оскаржуваного рішення відповідача вбачається, що повідомлення про необхідність подання додаткових документів позивачу не надсилалось.

Одним із суттєвих елементів принципу верховенства права є принцип юридичної визначеності. Цей принцип має різні прояви. Зокрема, він є одним з визначальних принципів «доброго врядування» і «належної адміністрації» (встановлення процедури і її дотримання), частково співпадає з принципом законності (чіткість і передбачуваність закону, вимоги до «якості» закону).

У пунктах 70-71 рішення по справі «Рисовський проти України» (заява №29979/04) Європейський Суд з прав людини, зазначив, що принцип «належного урядування» передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб.

Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах «Лелас проти Хорватії», заява № 55555/08, пункт 74, «Тошкуце та інші проти Румунії», заява № 36900/03, пункт 37) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах «Онер`їлдіз проти Туреччини», пункт 128, та «Беєлер проти Італії», пункт 119).

Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. зазначене вище рішення у справі «Москаль проти Польщі», заява № 10373/05, пункт 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (там само).

З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки», пункт 58). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (рішення у справі «Лелас проти Хорватії», пункту 74).

Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (рішення у справах «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки», пункт 58, «Ґаші проти Хорватії», пункт 40, «Трґо проти Хорватії», пункт 67).

З огляду на принцип «належного урядування», відповідач як державний орган повинен був діяти вчасно та у належний і послідовний спосіб, аби гарантувати повне відновлення порушених прав позивача.

Відтак, суд вважає безпідставними доводи відповідача про ненадання позивачем уточнюючих довідок.

Окрім того, суд враховує правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 06.04.2022 у справі №423/3259/16-а, у якій зазначено, що покликання відповідача в обґрунтування касаційної скарги на те, що зарахувати спірний стаж роботи позивача є неможливим у зв`язку з відсутністю пільгової довідки є безпідставними та необґрунтованими, оскільки підприємство знаходиться на території, яка не контролюється українською владою і на якій органи виконавчої влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, позивач не має доступу до архівів установ та підприємств на цій території. Такі обставини не можуть покладати надмірного тягаря на позивача щодо підтвердження стажу його роботи та створювати перешкоди у реалізації права на пенсійне забезпечення.

Крім того, судами попередніх інстанцій встановлено, що наявний у позивача пільговий стаж підтверджено записами трудової книжки, яка містить відповідні записи, в тому числі щодо повного робочого дня під землею, та яка є основним документом, що підтверджує стаж роботи, а тому підстави для додаткового підтвердження стажу позивача відповідно до Порядку №637 відсутні.

З огляду на викладене, відповідач протиправно не зарахував до страхового стажу позивача період його навчання з 1979 року по 28.03.1984 та періоду його роботи в колгоспі з 03.05.1984 по 30.04.1985.

Згідно із ч. 1 ст. 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

За приписами ч. 4 ст. 245 КАС України, у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

З урахуванням викладеного у сукупності, суд висновує про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Згідно із частиною 1 статті 139 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Таким чином, у зв`язку із задоволенням позову, судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 992,40 грн. підлягають стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Крім того, позивачем заявлені до стягнення витрати на правничу допомогу у розмірі 4000 грн.

На підтвердження витрат на правову допомогу до позову додані копії: договору б/н від 08.09.2022, укладеного позивачем із адвокатом Мартиненко К.І.; свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю, виданого на ім`я ОСОБА_3 , ордеру на надання правничої (правової) допомоги щодо представництва інтересів позивача від 07.10.2022; рахунку-фактури №1 від 21.09.2022; квитанції до платіжної інструкції на переказ готівки №0.0..1 від 23.09.2022 щодо перерахування позивачем на користь адвоката 4000,00 грн; банківська виписка по особовому рахунку, якою підтверджується факт зарахування 4000,00 грн від позивача на рахунок адвоката.

Зі змісту договору від 08.09.2022 та рахунку-фактури від 21.09.2022 вбачається, що послуги адвоката полягали в наданні правової інформації, консультацій, роз`яснень, складання заяв, скарг, інших документів правового характеру, представництво інтересів клієнта в Запорізькому окружному адміністративному суді під час розгляду адміністративної справи, пов`язаної з оскарженням рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області про відмову в призначенні пенсії від 20.07.2022 №44. При цьому пунктом 3.2 договору від 08.09.2022 визначений фіксований розмір гонорару адвоката 4000,00 грн.

В обґрунтування заперечень проти стягнення витрат на правничу допомогу відповідач посилається на відсутність у нього відповідних асигнувань. Також вважає, що позовна заява, яка була складена в інтересах позивача, є справою незначної складності і час, який був витрачений адвокатом досить невеликий, а тому оцінка даного позову та надання консультацій у сумі 4000,00 грн є значно перевищеною, необґрунтованою та безпідставою.

Частинами 1 та 2 ст.16 КАС України встановлено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

Представництво в суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до вимог ст.134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Аналіз наведених положень процесуального законодавства дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на правничу допомогу адвоката підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26.02.2015 у справі «Баришевський проти України», від 10.12.2009 у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12.10.2006 у справі «Двойних проти України», від 30.03.2004 у справі «Меріт проти України» заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/WestAllianceLimited» проти України», заява №19336/04). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Таким чином, умови щодо встановленого договором розміру гонорару адвоката відповідають приписам ст. 30 Закон України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» та п. 1 ч. 3 ст. 134 КАС України, а саме, встановлені у фіксованому розмірі, не залежать від досягнення чи недосягнення результату, якого бажає клієнт, витраченого адвокатом часу, а отже є визначеними.

Разом з тим, зі змісту наданих документів щодо правничих послуг неможливо встановити витрачений адвокатом час на надання правової інформації, консультацій, роз`яснень, складання заяв, скарг, інших документів правового характеру, здійснених в межах договору від 08.09.2022.

Крім того, дана справа розглянута в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, оскільки законодавством вона віднесена до справ незначної складності, а тому представництва інтересів клієнта в Запорізькому окружному адміністративному суді під час розгляду цієї справи не здійснювалось.

Таким чином, враховуючи, що дана справа є справою незначної складності та не потребує значних зусиль для підготовки позовної заяви, часткове не підтвердження розміру витрат на правничу допомогу, розумним розміром витрат на правову допомогу, які підлягають стягненню, є 2000,00 грн.

Керуючись статтями 241, 243-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області (вул. Соборності, буд. 66, м. Полтава, 36014) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області №44 від 20.07.2022 про відмову в призначенні пенсії ОСОБА_1 .

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком від 13.07.2022 з урахуванням висновків суду.

Стягнути на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 992,40 грн (дев`ятсот дев`яносто дві грн. сорок коп.) та витрати на правничу допомогу у розмірі 2000,00 грн (дві тисячі гривень 00 коп.) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення у повному обсязі складено та підписано 16.02.2023 року.

Суддя Р.В. Кисіль