Справа № 300/3118/22
Суддя: Заверуха Олег Богданович
Дата ухвалення: 2023-02-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2023 рокуЛьвівСправа № 300/3118/22 пров. № А/857/15659/22

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Заверухи О.Б.,

суддів Гінди О.М., Ніколіна В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Івано-Франківської міської ради на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 03 жовтня 2022 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Івано-Франківської міської ради про визнання протиправним та скасування пункту рішення, зобов`язання вчинити дії,-

суддя (судді) в суді першої інстанції Шумей М.В.,

час ухвалення рішення не зазначено,

місце ухвалення рішення м. Івано-Франківськ,

дата складання повного тексту рішення не зазначено,

В С Т А Н О В И В:

04 серпня 2022 року ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом до Івано-Франківської міської ради, в якому просив: визнати протиправним та скасувати пункт 20.2 рішення Івано-Франківської міської ради 25 сесії, восьмого демократичного скликання від 10 червня 2022 року за № 97-25, яким йому відмовлено у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення та передачі в користування земельної ділянки, площею 0,2579 га на АДРЕСА_1 , для розміщення та експлуатації будівель і споруд додаткових транспортних послуг та допоміжних операцій, кадастровий номер :14:001:0270 (з правом оренди на 10 років): на території громадської забудови, магістральні вулиці міського значення, із врахуванням ст. 134 Земельного кодексу України (вільна від забудови): на вказану земельну ділянку претендує ТзОВ «КРИЦ-ІФБУД»; зобов`язати затвердити проект землеустрою щодо відведення та передачі в користування земельної ділянки підприємцю ОСОБА_1 площею 0,2579 га на АДРЕСА_1 , для розміщення та експлуатації будівель і споруд додаткових транспортних послуг та допоміжних операцій, кадастровий номер :14:001:0270 (з правом оренди на 10 років) на підставі його заяви від 23 лютого 2022 року за реєстровим номером № 643103.

На обґрунтування позовних вимог зазначає, що 23 лютого 2022 року звернувся із заявою про затвердження проекту землеустрою щодо відведення та передачі в користування земельної ділянки площею 0,2579 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , для розміщення та експлуатації будівель і споруд додаткових транспортних послуг та допоміжних операцій, кадастровий номер :14:001:0270 (з правом оренди на 10 років), у встановленому законом порядку через органи ЦНАП м. Івано-Франківська, долучивши до заяви всі необхідні документи. Вказує, що 06 липня 2022 року ним отримано витяг з рішення Івано-Франківської міської ради 25 сесії, восьмого демократичного скликання від 10 червня 2022 року за № 97-25 «Про земельні питання», відповідно до якого Івано-Франківська міська рада вирішила відмовити у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення та передачі в користування земельної ділянки підприємцю ОСОБА_1 , площею 0,2579 га на АДРЕСА_1 , для розміщення та експлуатації будівель і споруд додаткових транспортних послуг та допоміжних операцій, кадастровий номер :14:001:0270 (з правом оренди на 10 років), оскільки на території громадської забудови, магістральні вулиці міського значення, із врахуванням ст. 134 Земельного кодексу України (вільна від забудови): на вказану земельну ділянку претендує ТзОВ «КРИЦ-ІФБУД». Вважає, що відповідачем жодним чином не обґрунтовано причини та підстави відмови йому у затвердженні проекту землеустрою, оскільки згідно з ч. 15 ст. 123 Земельного кодексу України єдиною підставою відмови у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише його невідповідність вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів. Вказує, що причину відмови, яку вказав відповідач у оскарженому рішенні, Земельним кодексом України не передбачено. Зазначає, що відносно даної земельної ділянки звернувся з відповідною заявою щодо надання дозволу на розробку проекту землеустрою ще 23 вересня 2021 року. Однак, оскільки протягом 2 місяців з моменту подачі заяви про надання дозволу на розробку проекту землеустрою Івано-Франківська міська рада не прийняла жодного рішення, скористався своїм правом «мовчазної згоди», передбаченим ч. 3 ст. 123 Земельного кодексу України, попередивши про це орган місцевого самоврядування та замовивши у ТзОВ «Зеніт Експерт» виготовлення проекту землеустрою. Після цього рішенням відповідача від 26 листопада 2021 року за № 424-18 йому було відмовлено у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою на земельну ділянку з підстав перебування частини земельної ділянки в межах червоних ліній магістральні вулиці міського значення. В подальшому, через місяць Івано-Франківська міська рада прийняла кардинально інше рішення відносно тієї самої земельної ділянки і надала дозвіл ТзОВ «КРИЦ-ІФБУД» на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, частина якої також перебуває в межах червоних ліній. Після звернення до Івано-Франківського окружного адміністративного суду з позовом про визнання протиправними таких дій Івано-Франківської міської ради, в межах адміністративної справи № 300/461/22, судом постановлено ухвалу від 22 лютого 2022 року про забезпечення позову, якою зупинено дію пункту 2 Додатку 1 до п. 44 рішення Івано-Франківської міської 19 сесії, восьмого демократичного скликання від 23 грудня 2021 року за № 469-19, яким ТзОВ «КРИЦ ІФБУД» надано дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,1439 га на АДРЕСА_1 , для будівництва, обслуговування та ремонту об`єктів інженерної, транспортної, енергетичної інфраструктури, об`єктів зв`язку та дорожнього господарства (крім об`єктів дорожнього сервісу), до набрання законної сили рішенням суду по справі № 300/461/22. Заборонено Івано-Франківській міській раді погоджувати проект землеустрою ТзОВ «КРИЦ-ІФБУД» щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,1439 га, на вул. Незалежності-Микитинецька, для будівництва, обслуговування та ремонту об`єктів інженерної, транспортної, енергетичної інфраструктури, об`єктів зв`язку та дорожнього господарства (крім об`єктів дорожнього сервісу) та передавати ТзОВ «КРИЦ ІФБУД» в оренду вказану земельну ділянку до набрання законної сили рішення суду по справі № 300/461/22. Зазначає, що рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 13 травня 2022 року у справі № 300/461/22 визнано протиправним і скасовано пункт 86.2. рішення Івано-Франківської міської ради, 18 сесії, восьмого демократичного скликання від 26.11.2021 за №424-18, яким відмовлено підприємцю ОСОБА_1 в наданні дозволу на складання проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,3241 га, на АДРЕСА_1 , для будівництва, обслуговування та ремонту об`єктів інженерної, транспортної, енергетичної інфраструктури, об`єктів зв`язку та дорожнього господарства (крім об`єктів дорожнього сервісу). Довідка з МБК № 28302: території громадської забудови, частина земельної ділянки в межах червоних ліній магістральні вулиці міського значення); згідно довідки МБК площа земельної ділянки 0,04 га вільна від забудови. Зобов`язано Івано-Франківську міську раду повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 23.09.2021 та надати дозвіл на складання проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,3241 га, на АДРЕСА_1 , для будівництва, обслуговування та ремонту об`єктів інженерної, транспортної, енергетичної інфраструктури, об`єктів зв`язку та дорожнього господарства (крім об`єктів дорожнього сервісу). Також вказаним рішенням визнано протиправним та скасовано пункт 2 Додатку 1 до п. 44 рішення Івано-Франківської міської ради, 19 сесії, восьмого демократичного скликання від 23.12.2021 за №469-19, яким ТзОВ «КРИЦ-ІФБУД» надано дозвіл на складання проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,1439 га, на АДРЕСА_1 , для будівництва, обслуговування та ремонту об`єктів інженерної, транспортної, енергетичної інфраструктури, об`єктів зв`язку та дорожнього господарства (крім об`єктів дорожнього сервісу). Вважає, що відповідач упереджено ставиться до нього на всіх етапах виготовлення та погодження проектних документів на земельну ділянку та умисно і незаконно просуває для погодження документів на ту ж земельну ділянку іншій особі, яка звернулась із заявою тільки в грудні 2021 року, після того як він почав виготовляти проект землеустрою та повідомив про це орган місцевого самоврядування.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 03 жовтня 2022 року адміністративний позов задоволено повністю. Визнано протиправним та скасовано пункт 20.2. рішення Івано-Франківської міської ради 25 сесії, восьмого демократичного скликання від 10.06.2022 за №97-25, яким відмовлено у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення та передачі в користування земельної ділянки підприємцю ОСОБА_1 , площею 0,2579 га на АДРЕСА_1 , для розміщення та експлуатації будівель і споруд додаткових транспортних послуг та допоміжних операцій, кадастровий номер :14:001:0270 (з правом оренди на 10 років); на території громадської забудови, магістральні вулиці міського значення, із врахуванням ст. 134 Земельного кодексу України (вільна від забудови): на вказану земельну ділянку претендує ТзОВ «КРИЦ-ІФБУД». Зобов`язано Івано-Франківську міську раду затвердити проект землеустрою щодо відведення та передачі в користування земельної ділянки підприємцю ОСОБА_1 , площею 0,2579 га на АДРЕСА_1 , для розміщення та експлуатації будівель і споруд додаткових транспортних послуг та допоміжних операцій, кадастровий номер :14:001:0270 (з правом оренди на 10 років) на підставі заяви ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) від 23.02.2022 за реєстровим номером №643103.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що у спірному рішенні, а саме пункті 20.2. рішення Івано-Франківської міської ради 25 сесії, восьмого демократичного скликання від 10 червня 2022 року за № 97-25 відповідачем не наведено жодної законної підстави для відмови, яка, зокрема, передбачена частиною 15 статті 123 ЗК України або ж частиною 8 статті 186 ЗК України. При цьому, відповідачем вказано підставу для відмови у затвердженні проекту землеустрою «претендування іншої особи на вказану земельну ділянку». Однак, згідно вимог частини 15 статті 123 ЗК України, підставою для такої відмови може бути лише невідповідність проекту землеустрою земельної ділянки вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів. В даному випадку, в нормативно-правових актах, якими керувався відповідач при винесенні спірного рішення, а саме: Законі України «Про місцеве самоврядування в Україні», Земельному кодексі України, Законі України «Про оренду землі», Законі України «Про землеустрій» відсутні посилання на заборону затвердження проекту землеустрою щодо відведення та передачі в користування земельної ділянки з підстав «претендування іншої особи на вказану земельну ділянку. Встановлені обставини справи свідчать про активну позицію позивача щодо узаконення права користування спірною земельною ділянкою. При цьому, враховуючи позицію Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року по справі № 688/2908/16-ц, суд першої інстанції вважав, що відмова у затвердженні проекту землеустрою з подальшою передачею землі у користування ОСОБА_1 з підстав претендування іншої особи суперечить нормам чинного законодавства та без обґрунтування самих підстав претендування, такий підхід Івано-Франківської міської ради не може вважатись справедливим та розумним. З огляду на викладене та враховуючи досліджені обставини справи, суд першої інстанції прийшов до висновку, що єдиним ефективним засобом правового захисту у розумінні статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який повністю виключить для Івано-Франківської міської ради можливість невиконання чи неналежного виконання рішення суду, буде визнання відповідного рішення суб`єкта владних повноважень протиправним та зобов`язання вчинити певні дії, а саме: затвердити проект землеустрою щодо відведення та передачі в користування земельної ділянки підприємцю ОСОБА_1 .

Не погодившись з прийнятим рішенням, Івано-Франківська міська рада подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким у задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, прийняте з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, зазначає, що Івано-Франківська міська рада взяла до уваги матеріали, які були додані до заяви про затвердження проекту землеустрою та в межах своїх повноважень прийняла законне рішення про відмову у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення та передачі в користування земельної ділянки підприємцю ОСОБА_1 площею 0,2579 га на АДРЕСА_1 , зазначивши, що на вказану земельну ділянку претендує ТзОВ «КРИЦ-ІФБУД». Вказує, що суд першої інстанції не прийняв до уваги, що дозвіл на складання проекту землеустрою на вказану земельну ділянку ОСОБА_1 не надавався. Також зазначає, що вимога позивача про зобов`язання Івано-Франківську міську раду затвердити проект землеустрою є втручанням у дискреційні повноваження органу місцевого самоврядування.

Суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження) (п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України).

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу з наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, 23 лютого 2022 року ОСОБА_1 звернувся із заявою про затвердження проекту землеустрою щодо відведення та передачі в користування земельної ділянки площею 0,2579 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , для розміщення та експлуатації будівель і споруд додаткових транспортних послуг та допоміжних операцій, кадастровий номер :14:001:0270 (з правом оренди на 10 років), у встановленому законом порядку через органи ЦНАП м. Івано-Франківська. До вказаної заяви позивачем подані такі документи: копію документації із землеустрою, завірену проектною землевпорядною організацією, довідку з містобудівного кадастру, копію витягу з Державного земельного кадастру 2 примірники, копію витягу про нормативну грошову оцінку земельної ділянки, датований роком подання заяви 2 примірники, фотофіксацію земельної ділянки (не менше 2-х кольорових фотографій), копію документа, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України, копію картки фізичної особи-платника або довідки про присвоєння ідентифікаційного номера. Заява позивача зареєстрована за № 643103 (а.с.46-78).

В подальшому, ОСОБА_1 отримав від Департаменту комунальних ресурсів Івано-Франківської міської ради лист № ДКР-643103 від 23 березня 2022 року із повідомленням, що звернення № 643103 щодо передачі в користування земельної ділянки площею 0,2579 га на вул. Незалежності розглянуто Департаментом комунальних ресурсів та буде подано на розгляд виконавчого комітету та сесії міської ради (а.с.17).

06 липня 2022 року позивачем отримано витяг з рішення Івано-Франківської міської ради 25 сесії, восьмого демократичного скликання від 10 червня 2022 року за №97-25 «Про земельні питання», відповідно до якого Івано-Франківська міська рада вирішила відмовити у затвердженні проекту землеустрою, щодо відведення та передачі в користування земельної ділянки підприємцю ОСОБА_1 , площею 0,2579 га на АДРЕСА_1 , для розміщення та експлуатації будівель і споруд додаткових транспортних послуг та допоміжних операцій, кадастровий номер :14:001:0270 (з правом оренди на 10 років); на території громадської забудови, магістральні вулиці міського значення, із врахуванням ст. 134 Земельного кодексу України (вільна від забудови): на вказану земельну ділянку претендує ТзОВ «КРИЦ-ІФБУД» (а.с.12).

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції прийшов до висновку про задоволення позовних вимог.

Колегія суддів частково погоджується з обгрунтованістю такого висновку суду першої інстанції з наступних підстав.

Згідно зі статтею 13 Конституції України, земля є об`єктом права власності Українського народу; від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування.

Відповідно до вимог частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України.

Абзацом 1 статті 144 Конституції України передбачено, що органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території.

Систему та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування визначено Законом України від 21 травня1997 за № 280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні»» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, далі Закон № 280/97-ВР).

Відповідно до частини 1 статті 10 Закону 280/97-ВР сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Положеннями статті 25 Закону № 280/97-ВР визначено, що сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.

Статтею 59 Закону № 280/97-ВР встановлено, що рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Рішення ради приймаються на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради.

Відповідно до пункту 34 частини 1 статті 26 Закону № 280/97-ВР, виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання регулювання земельних відносин.

Згідно із пунктом 34 частини 1 статті 26 Закону № 280/97-ВР виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються відповідно до закону питання регулювання земельних відносин.

Відповідно до підпунктів 9, 10 пункту «б» частини 1 статті 33 Закону № 280/97-ВР, до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать делеговані повноваження: організація і здійснення землеустрою, погодження проектів землеустрою; здійснення контролю за впровадженням заходів, передбачених документацією із землеустрою.

Частиною 5 статті 46 Закону № 280/97-ВР передбачено, що сесія ради скликається в міру необхідності, але не менше одного разу на квартал, а з питань відведення земельних ділянок та надання документів дозвільного характеру у сфері господарської діяльності не рідше ніж один раз на місяць.

Згідно із частиною 1 статті 60 Закону №280/97-ВР, територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини.

Частиною 2 статті 60 Закону № 280/97-ВР встановлено, що підставою для набуття права комунальної власності є передача майна територіальним громадам безоплатно державою, іншими суб`єктами права власності, а також майнових прав, створення, придбання майна органами місцевого самоврядування в порядку, встановленому законом.

Частиною 1 статті 3 Земельного кодексу України (далі ЗК України) визначено, що земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Відповідно до пунктів «а» - «в» частини 1 статті 12 ЗК України, до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить, зокрема, розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу.

Статтею 122 ЗК України визначено повноваження органів виконавчої влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування.

Згідно з частиною 1 та 4 статті 122 ЗК України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб, тоді як центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною 8 цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Проаналізувавши наведені норми, колегія суддів зазначає, що в силу приписів Закону № 280/97-ВР та Земельного кодексу України саме відповідач наділений виключною компетенцією щодо передачі земельних ділянок територіальних громад у власність чи користування громадян та юридичних осіб. Вирішення питань про передачу земель територіальної громади у власність чи користування є виключним правом селищної ради як суб`єкта права власності на землю. Як наслідок, саме відповідач, відповідно до покладених на нього завдань, розпоряджається землями комунальної власності в порядку, визначеному чинним законодавством.

Згідно з частиною 1 статті 123 ЗК України, надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування. Рішення зазначених органів приймається на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у разі: надання земельної ділянки із зміною її цільового призначення; формування нової земельної ділянки (крім поділу та об`єднання).

Із матеріалів справи слідує, що 23 лютого 2022 року позивач через орган ЦНАП м. Івано-Франківська звернувся до відповідача із заявою, в якій просив затвердити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,2579 га на вул. Незалежності, для розміщення та експлуатації будівель і споруд додаткових транспортних послуг та допоміжних операцій, кадастровий номер :14:001:0270 (з правом оренди на 10 років) та передати вказану земельну ділянку в оренду, терміном на 10 років. До вказаної заяви позивачем подано: копію документації із землеустрою, завірену проектною землевпорядною організацією, довідку з містобудівного кадастру, копію витягу з Державного земельного кадастру 2 примірники, копію витягу про нормативну грошову оцінку земельної ділянки, датований роком подання заяви 2 примірники, фотофіксацію земельної ділянки (не менше 2-х кольорових фотографій), копію документа, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України, копію картки фізичної особи-платника або довідки про присвоєння ідентифікаційного номера (а.с.46-78).

Судом першої інстанції також встановлено, що 23 вересня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Івано-Франківської міської ради із заявою про надання дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 для передачі у користування з метою «будівництва та обслуговування об`єктів інженерної, транспортної, енергетичної інфраструктури, об`єктів зв`язку та дорожнього господарства (крім об`єктів дорожнього сервісу)», орієнтовною площею 0,3241 га до Івано-Франківської міської ради у встановленому законом порядку через органи ЦНАП м. Івано-Франківська.

При цьому, не отримавши в місячний термін з моменту звернення до Івано-Франківської міської ради дозволу на розробку проекту землеустрою або мотивовану відмову, ОСОБА_1 , скориставшись принципом «мовчазної згоди», уклав з ТзОВ «Зеніт Експерт» Договір на виконання землевпорядних робіт № 0112/21 від 03 листопада 2021 року на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, площею 0,2800 га, для будівництва та обслуговування об`єктів інженерної, транспортної, енергетичної інфраструктури, об`єктів зв`язку та дорожнього господарства (крім об`єктів дорожнього сервісу) в м. Івано Франківську по вулиці Незалежності.

Надалі ОСОБА_1 , на підтвердження своїх зобов`язань, у відповідності до умов вказаного договору, сплатив на користь ТОВ «Зеніт Експерт» авансовий платіж в розмірі 50% від загальної вартості робіт, що становить 10000,00 грн.

Відповідно до до вимог ч. 3 статті 123 ЗК України, після укладення договору та сплати авансу, 24 листопада 2021 року ОСОБА_1 письмово повідомив Івано-Франківську міську раду про укладення відповідного договору на розробку проекту землеустрою та надав належним чином засвідчену копію договору на виконання робіт із землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а.с.22-23).

Колегія суддів зазначає, що абзацом 3 частини 3 статті 123 ЗК України передбачено, що у разі якщо у місячний строк з дня реєстрації клопотання Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, не надав дозволу на розроблення документації із землеустрою або мотивовану відмову у його наданні, особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності, і якій належить право власності на об`єкт нерухомості (жилий будинок, іншу будівлю, споруду), розташований на такій земельній ділянці, у місячний строк з дня закінчення зазначеного строку має право замовити розроблення документації із землеустрою без надання такого дозволу, про що письмово повідомляє Верховну Раду Автономної Республіки Крим, Раду міністрів Автономної Республіки Крим, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування. До письмового повідомлення додається договір на виконання робіт із землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Умови і строки розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок визначаються договором, укладеним замовником з виконавцем цих робіт відповідно до типового договору. Типовий договір на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки затверджується Кабінетом Міністрів України.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що принцип «мовчазної згоди», визначений статтею 123 Земельного кодексу України, передбачає право громадянина замовити розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки без надання такого дозволу та жодним чином не позбавляє його права на отримання від уповноваженого органу дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або вмотивованої відмови у його наданні, а також права на судовий захист у випадку неможливості реалізації права на отримання відповідного дозволу або відмови у його наданні.

Таким чином, з огляду на вищевказані обставини справи, суд апеляційної інстанції вважає, що ОСОБА_1 , враховуючи ненадання відповідачем в місячний термін з моменту звернення до Івано-Франківської міської ради дозволу на розробку проекту землеустрою або мотивованої відмови, правомірно скористався своїм правом «мовчазної згоди», передбаченим ч. 3 ст. 123 ЗК України, попередивши про це орган місцевого самоврядування та замовив у ТзОВ «Зеніт Експерт» виготовлення проекту землеустрою, який в подальшому подав 23 лютого 2022 року відповідачу разом із заявою про затвердження такого проекту землеустрою щодо відведення та передачі в користування земельної ділянки площею 0,2579 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , для розміщення та експлуатації будівель і споруд додаткових транспортних послуг та допоміжних операцій, кадастровий номер :14:001:0270 (з правом оренди на 10 років).

Відповідно до ч. 6 ст. 123 ЗК України, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування у двотижневий строк з дня отримання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки приймає рішення про надання земельної ділянки у користування.

Згідно з частинами 1, 2 статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування» рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом. При встановленні результатів голосування до загального складу сільської, селищної, міської ради включається сільський, селищний, міський голова, якщо він бере участь у пленарному засіданні ради, і враховується його голос.

З огляду на викладене, чинним законодавством встановлено, що за результатами розгляду клопотання заінтересованої особи у вирішенні питання щодо затвердження проекту землеустрою чи відмову у затвердженні повинно прийматись рішення, що є виключною компетенцією органів місцевого самоврядування чи органів виконавчої влади виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради.

При цьому, слід зазначити, що за наслідком розгляду саме на пленарних засіданнях органу місцевого самоврядування питань щодо земельних відносин, приймається одне із двох рішень, зокрема затверджується проект землеустрою або мотивована відмова у його затвердженні.

Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 05 травня 2020 року у справі № 826/8858/16.

Разом із тим, колегія суддів звертає увагу на те, що частиною 15 ст. 123 ЗК України визначено, що підставою відмови у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише його невідповідність вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів.

Водночас, відповідно до ч. 16 статті 123 ЗК України, відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у наданні земельної ділянки у користування або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду.

У свою чергу, порядок затвердження документації із землеустрою визначений статтею 186 ЗК України. Так, згідно з пунктом 6 частини третьої статті 186 ЗК України, проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок затверджуються Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

Частинами восьмою-десятою статті 186 ЗК України встановлено, що підставою для відмови у погодженні та затвердженні документації із землеустрою може бути лише невідповідність її положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівної документації.

Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади, органам місцевого самоврядування, іншим суб`єктам, визначеним цією статтею, при погодженні та затвердженні документації із землеустрою забороняється вимагати: додаткові матеріали та документи, не включені до складу документації із землеустрою, визначеного Законом України «Про землеустрій»; надання погодження документації із землеустрою будь-якими іншими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами чи організаціями, погодження яких не передбачено цією статтею; проведення будь-яких обстежень, експертиз чи робіт.

Кожен орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, інший суб`єкт, визначений цією статтею, розглядає та погоджує документацію із землеустрою самостійно та незалежно від погодження такої документації іншими органами.

Висновок (рішення) органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, іншого суб`єкта, визначеного цією статтею, щодо відмови у погодженні або затвердженні документації із землеустрою має містити вичерпний перелік недоліків документації із землеустрою з описом змісту недоліку та посиланням на відповідні норми законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, затверджену документацію із землеустрою або містобудівну документацію. Повторна відмова у погодженні або затвердженні документації із землеустрою допускається лише у разі, якщо розробник не усунув недоліки, зазначені у попередньому висновку (рішенні), а також якщо підстава для відмови виникла після надання попереднього висновку (рішення). Повторна відмова у погодженні або затвердженні не позбавляє розробника документації із землеустрою права усунути недоліки такої документації та подати її на погодження або затвердження.

Отже, підставою для відмови у затвердженні документації із землеустрою Земельний кодекс України визначає невідповідність положень документації із землеустрою вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівної документації. Також Земельний кодекс України встановлює обов`язок відповідного органу місцевого самоврядування у рішенні про відмову у затвердженні проекту землеустрою вказувати вичерпний перелік недоліків документації із землеустрою з описом змісту недоліку та посиланням на відповідні норми законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, затверджену документацію із землеустрою або містобудівну документацію.

Із матеріалів справи слідує, що згідно з пунктом 20 рішення Івано-Франківської міської ради 25 сесії, восьмого демократичного скликання від 10 червня 2022 року за № 97-25 «Про земельні питання», Івано-Франківською міською радою вирішено відмовити у затвердженні проекту землеустрою, щодо відведення та передачі в користування земельної ділянки підприємцю ОСОБА_1 , площею 0,2579 га на АДРЕСА_1 , для розміщення та експлуатації будівель і споруд додаткових транспортних послуг та допоміжних операцій, кадастровий номер :14:001:0270 (з правом оренди на 10 років); на території громадської забудови, магістральні вулиці міського значення, із врахуванням ст. 134 Земельного кодексу України (вільна від забудови): на вказану земельну ділянку претендує ТзОВ «КРИЦ-ІФБУД» (а.с.12).

Аналіз вищенаведених вимог законодавства дає підстави для висновку, що в даному випадку відповідач діяв не на підставі та не у спосіб, що передбачені ч. 15 ст. ЗК України, що свідчить про прийняття відповідачем як суб`єктом владних повноважень протиправного рішення стосовно відмови позивачу у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення та передачі в користування земельної ділянки.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що у спірному рішенні, а саме пункті 20.2. рішення Івано-Франківської міської ради 25 сесії, восьмого демократичного скликання від 10 червня 2022 року за № 97-25 відповідачем не наведено жодної законної підстави для відмови, яка, зокрема, передбачена частиною 15 статті 123 ЗК України або ж частиною 8 статті 186 ЗК України. При цьому, відповідачем вказано підставу для відмови у затвердженні проекту землеустрою «претендування іншої особи на вказану земельну ділянку». Однак, як уже зазначено вище, згідно вимог частини 15 статті 123 ЗК України, підставою для такої відмови може бути лише невідповідність проекту землеустрою земельної ділянки вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів. В даному випадку, в нормативно-правових актах, якими керувався відповідач при винесенні спірного рішення, а саме: Законі України «Про місцеве самоврядування в Україні», Земельному кодексі України, Законі України «Про оренду землі», Законі України «Про землеустрій» відсутні посилання на заборону затвердження проекту землеустрою щодо відведення та передачі в користування земельної ділянки з підстав «претендування іншої особи на вказану земельну ділянку.

Стосовно позовної вимоги про зобов`язання відповідача затвердити проект землеустрою щодо відведення та передачі в користування земельної ділянки позивачу на підставі його заяви від 23 лютого 2022 року, колегія суддів зазначає наступне.

Зобов`язання затвердити проект щодо відведення земельної ділянки є адміністративним актом, прийняттю якого повинна передувати визначена законом адміністративна процедура. Затвердження такого проекту без необхідних дій суб`єкта владних повноважень в межах адміністративної процедури не гарантує забезпечення прав позивача у передбачений законом спосіб.

Суд апеляційної інстанції вказує, що адміністративний суд у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, виконуючи завдання адміністративного судочинства щодо перевірки відповідності їх прийняття (вчинення) не втручається та не може втручатися у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Поняття дискреційних повноважень наведене у Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, відповідно до якої під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин. Тобто, дискреційними є повноваження суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною.

Згідно з пунктами 2, 4 частини 2 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про: визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Відповідно до частини 3 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі скасування індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Колегія суддів зазначає, що частиною 4 ст. 245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному п. 4 ч. 2 цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

З приписів вказаної правової норми слідує, що у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками розгляду звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому суб`єктом звернення дотримано усіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення.

Якщо ж таким суб`єктом на момент прийняття рішення не перевірено дотримання суб`єктом звернення усіх визначених законом умов або при прийнятті такого рішення суб`єкт дійсно має дискреційні повноваження, то суд повинен зобов`язати суб`єкта владних повноважень до прийняття рішення з урахуванням правової оцінки суду.

Отже, критеріями, які впливають на обрання судом способу захисту прав особи в межах вимог про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, є встановлення судом додержання суб`єктом звернення усіх передбачених законом умов для отримання позитивного результату та наявність у суб`єкта владних повноважень права діяти при прийнятті рішення на власний розсуд.

Колегія суддів зазначає, що такий підхід, встановлений процесуальним законодавством, є прийнятним не тільки при розгляді вимог про протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень, але і у випадку розгляду вимог про зобов`язання вчинити дії після скасування його адміністративного акту.

Тобто, адміністративний суд не обмежений у виборі способів відновлення права особи, порушеного владними суб`єктами, і вправі обрати найбільш ефективний спосіб відновлення порушеного права, який відповідає характеру такого порушення з урахуванням обставин конкретної справи. Перебирання непритаманних суду повноважень державного органу не відбувається за відсутності обставин для застосування дискреції.

Вищевказане узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, висловленою у постанові від 27 березня 2020 року у справі № 804/3697/18.

Відповідно до частини 6 статті 123 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування у двотижневий строк з дня отримання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки приймає рішення про надання земельної ділянки у користування.

Згідно з частиною 12 статті 123 ЗК України рішенням про надання земельної ділянки у користування за проектом землеустрою щодо її відведення здійснюються:

затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки;

вилучення земельних ділянок у землекористувачів із затвердженням умов вилучення земельних ділянок (у разі необхідності);

надання земельної ділянки особі у користування з визначенням умов її використання і затвердженням умов надання, у тому числі (у разі необхідності) вимог щодо відшкодування втрат сільськогосподарського та лісогосподарського виробництва.

Проаналізувавши вищевказані положення статті 123 ЗК України, колегія суддів зазначає, що затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки здійснюється рішенням органу місцевого самоврядування про надання земельної ділянки у користування за проектом землеустрою щодо її відведення.

Крім того, рішення органу місцевого самоврядування про надання земельної ділянки у користування за проектом землеустрою щодо її відведення обов`язково повинно містити вказівку про надання земельної ділянки особі у користування з визначенням умов її використання і затвердженням умов надання, а також у разі необхідності може містити інформацію щодо вилучення земельних ділянок у землекористувачів із затвердженням умов вилучення земельних ділянок.

Із матеріалів справи слідує, що 23 лютого 2022 року позивач через орган ЦНАП м. Івано-Франківська звернувся до відповідача із заявою, в якій просив затвердити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,2579 га на АДРЕСА_1 , для розміщення та експлуатації будівель і споруд додаткових транспортних послуг та допоміжних операцій, кадастровий номер :14:001:0270 (з правом оренди на 10 років) та передати вказану земельну ділянку в оренду, терміном на 10 років (а.с.46).

Натомість, згідно з пунктом 20 рішення Івано-Франківської міської ради 25 сесії, восьмого демократичного скликання від 10 червня 2022 року за № 97-25 «Про земельні питання», Івано-Франківською міською радою вирішено відмовити у затвердженні проекту землеустрою, щодо відведення та передачі в користування земельної ділянки підприємцю ОСОБА_1 , площею 0,2579 га на АДРЕСА_1 , для розміщення та експлуатації будівель і споруд додаткових транспортних послуг та допоміжних операцій, кадастровий номер :14:001:0270 (з правом оренди на 10 років); на території громадської забудови, магістральні вулиці міського значення, із врахуванням ст. 134 Земельного кодексу України (вільна від забудови): на вказану земельну ділянку претендує ТзОВ «КРИЦ-ІФБУД» (а.с.12).

Проаналізувавши вказані фактичні обставини справи, суд апеляційної інстанції зазначає, що Івано-Франківською міською радою не було прийнято рішення по суті порушеного у заяві питання у відповідності з вимогами статті 123 Земельного кодексу України, оскільки, як зазначено, вище, не наведено жодної законної підстави для відмови, передбаченої частиною 15 статті 123 ЗК України, а також не розглянуто питання про надання земельної ділянки у користування, як просив позивач у заяві від 23 лютого 2022 року.

Колегія суддів вказує, що повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

Так, умови, за яких орган місцевого самоврядування відмовляє у затвердженні проекту землеустрою земельної ділянки, визначені законом. Якщо такі умови відсутні, орган повинен прийняти відповідне рішення про затвердження проекту землеустрою відповідної земельної ділянки. Ці повноваження та порядок їх реалізації передбачають лише один вид правомірної поведінки відповідного органу затвердити проект землеустрою земельної ділянки або відмовити в такому затвердженні, однак виключно у тому випадку, коли для цього є законні підстави. За законом в спірних правовідносинах у відповідача немає вибору між декількома можливими правомірними рішеннями.

Проте, колегія суддів зауважує, що у цій справі повноваження Івано-Франківської міської ради є дискреційними, оскільки суб`єктом владних повноважень не прийнято рішення у відповідності з вимогами статті 123 Земельного кодексу України.

Оскільки за спірних правовідносин, суб`єкт владних повноважень має право діяти на власний розсуд, суд може зобов`язати його вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача лише у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками розгляду звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому суб`єктом звернення дотримано усіх визначених законом умов.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку, що за встановлених фактичних обставин справи належним способом порушеного права позивача у цій справі є зобов`язання Івано-Франківської міської раду повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 23 лютого 2022 року за реєстраційним номером № 643103 про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,2579 га на АДРЕСА_1 , для розміщення та експлуатації будівель і споруд додаткових транспортних послуг та допоміжних операцій, кадастровий номер :14:001:0270 (з правом оренди на 10 років) та про передачу вказаної земельної ділянки в оренду, терміном на 10 років, та прийняти за наслідками її розгляду рішення по суті порушеного у заяві питання у відповідності з вимогами статті 123 Земельного кодексу України із врахуванням висновків, викладених у мотивувальній частині цієї постанови.

Колегія суддів також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Також згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та допущено порушення норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, що відповідно до частини 1 статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції в частині зобов`язання Івано-Франківської міської ради затвердити проект землеустрою щодо відведення та передачі в користування земельної ділянки підприємцю ОСОБА_1 , площею 0,2579 га на АДРЕСА_1 , для розміщення та експлуатації будівель і споруд додаткових транспортних послуг та допоміжних операцій, кадастровий номер :14:001:0270 (з правом оренди на 10 років) на підставі заяви ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) від 23 лютого 2022 року за реєстровим номером № 643103 та ухвалення в цій частині нового судового рішення.

Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 311, п. 2 ч. 1 ст. 315, ст. 317, ч. 1 ст. 321, ст. 322, ст. 325 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Івано-Франківської міської ради задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 03 жовтня 2022 року у справі № 300/3118/22 скасувати в частині зобов`язання Івано-Франківської міської ради затвердити проект землеустрою щодо відведення та передачі в користування земельної ділянки підприємцю ОСОБА_1 , площею 0,2579 га на АДРЕСА_1 , для розміщення та експлуатації будівель і споруд додаткових транспортних послуг та допоміжних операцій, кадастровий номер :14:001:0270 (з правом оренди на 10 років) на підставі заяви ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) від 23 лютого 2022 року за реєстровим номером № 643103 та прийняти в цій частині нову постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Зобов`язати Івано-Франківську міську раду повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 23 лютого 2022 року за реєстраційним номером № 643103 про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,2579 га на АДРЕСА_1 , для розміщення та експлуатації будівель і споруд додаткових транспортних послуг та допоміжних операцій, кадастровий номер :14:001:0270 (з правом оренди на 10 років) та про передачу вказаної земельної ділянки в оренду, терміном на 10 років, та прийняти за наслідками її розгляду рішення по суті порушеного у заяві питання у відповідності з вимогами статті 123 Земельного кодексу України із врахуванням висновків, викладених у мотивувальній частині цієї постанови.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя О. Б. Заверуха
судді О. М. Гінда
В. В. Ніколін
Повне судове рішення складено 15 лютого 2023 року.