Справа № 380/16380/21
Суддя: Мричко Наталія Іванівна
Дата ухвалення: 2023-02-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 лютого 2023 року місто Львів

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючої - судді Мричко Н.І.,

за участі секретаря судового засідання Максимович А.Я.,

представника відповідача Ковальчук Х.Я.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Львівської міської ради про визнання протиправними та нечинними пунктів рішень, -

встановив:

на розгляді Львівського окружного адміністративного суду знаходилася адміністративна справа за позовною заявою ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 (далі позивач) до Львівської міської ради (, місцезнаходження: 79008, м.Львів, пл.Ринок, 1), в якій позивач просив:

- визнати протиправними та нечинними пункти 7.4-7.7 додатку 1 до ухвали Львівської міської ради Про затвердження Положення про порядок розміщення тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності у м. Львові та Комплексної схеми розміщення тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності у м. Львові від 23.04.2015 №4526.

Ухвалою від 01.10.2021 суддя прийняла позовну заяву до розгляду й відкрила провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою від 20.10.2021 суд повернув заяву представника позивача про збільшення позовних вимог.

Ухвалою від 26.10.2021 суд залишив без руху заяву представника позивача про збільшення позовних вимог.

Ухвалою від 03.02.2022 суд повернув заяву представника позивача про збільшення позовних вимог.

Ухвалою від 11.04.2022 суд відмовив у задоволенні заяви представника позивача про зупинення провадження у справі.

02.05.2022 суд постановив ухвалу про виправлення описки. Виправив описку, допущену в ухвалі про відмову у зупиненні провадження у справі від 11.04.2022, вказавши у вступній частині такої про розгляд клопотання про зупинення провадження у справі у підготовчому засіданні в порядку загального позовного провадження

Ухвалою від 30.06.2022 суд залишив без руху заяву представника позивача про збільшення позовних вимог.

Ухвалою від 15.09.2022, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, суд прийняв до провадження заяву представника позивача про збільшення позовних вимог від 28.06.2022 про визнання протиправними та скасування пунктів 2 та 3 рішення виконавчого комітету Львівської міської ради від 24.09.2021 №840.

Ухвалою від 11.11.2022 суд закрив провадження у справі №380/16380/21 в частині позовних вимог про визнання протиправними та нечинними підпунктів 7.4-7.7 додатку 1 до ухвали Львівської міської ради Про затвердження Положення про порядок розміщення тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності у м. Львові та Комплексної схеми розміщення тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності у м.Львові від 23.04.2015 №4526.

Ухвалою від 12.12.2022 суд закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті.

Позовні вимоги (згідно із заявою про збільшення позовних вимог від 28.06.2022 про визнання протиправними та скасування пунктів 2 та 3 рішення виконавчого комітету Львівської міської ради від 24.09.2021 №840) обґрунтовані тим, що законодавчими актами не передбачено знесення тимчасових споруд за рішеннями органів місцевого самоврядування в позасудовому порядку. Відтак єдиним органом, який може виносити рішення про знесення тимчасової споруди є суд, а орган місцевого самоврядування лише наділений правом звернення до суду.

29.11.2022 представник відповідача подала до суду відзив на позовну заяву, в якому проти позовних вимог заперечила. Відзив обґрунтований тим, що позивач з 31.12.2019 не виконує свої зобов`язання згідно з договором від 06.09.2017 та змінами від 02.08.2018, яким зобов`язався самостійно демонтувати тимчасову споруду після закінчення терміну договору та користується незаконно земельною ділянкою комунальної власності. На момент звернення позивача до суду паспорт прив`язки тимчасової споруди вже був недійсний, а термін договору про право користування окремими конструктивними елементами благоустрою закінчений. Тобто позивач не мав права провадити підприємницьку діяльність у спірній тимчасовій споруді. Таким чином, оскаржене рішення виконавчого комітету є підставним та правомірним.

У судове засідання позивач не з`явився повторно, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи.

У судовому засіданні представник відповідача проти позовних вимог заперечила. Просила суд у задоволенні позову відмовити повністю.

Заслухавши пояснення представника відповідача, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

06.09.2017 між Управлінням комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради (орендодавець) та позивачем (орендар) укладено договір №Л-1026-17 на право тимчасового користування окремими конструктивними елементами благоустрою комунальної власності на умовах оренди для розміщення тимчасових споруд щодо розміщення тимчасової споруди (далі ТС) за адресою: АДРЕСА_2 . Термін дії договору встановлювався з 01.01.2017 по 31.05.2018.

02.08.2018 між Управлінням комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради та позивачем було укладено договір № Л-1026-17 (Д-18), яким було внесено зміни до договору від 06.09.2017 № Л-1026-17, а саме продовжено термін дії такого до 31.12.2019.

29.05.2019 позивачу видано Паспорт прив`язки тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності № ТС-2019-0457-А (дійсний до 31.12.2019).

26.12.2019 Львівська міська рада прийняла ухвалу Про здійснення підприємницької діяльності у тимчасових спорудах на території м. Львова №6107, додатком №1 до якої затверджено Перелік тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності у Личаківському районі м. Львова. В такий перелік тимчасову споруду позивача за адресою: АДРЕСА_2 , не включено.

24.09.2021 виконавчий комітет Львівської міської ради прийняв рішення №840 Про демонтаж тимчасової споруди на АДРЕСА_2 , у пункті 1 якого зазначено демонтувати самовільно встановлену тимчасову споруду для здійснення підприємницької діяльності на АДРЕСА_2 площею 28 кв. м (суб`єкт підприємницької діяльності ОСОБА_1 ).

Пунктом 2 вказаного рішення визначено уповноваженою особою на виконання демонтажу тимчасової споруди для здійснення підприємницької діяльності на вул. Пасічній, 55 комунальне підприємство Адміністративно-технічне управління спільно з Личаківською районною адміністрацією.

Згідно з пунктом 3 вказаного рішення комунальному підприємству Адміністративно-технічне управління:

3.1. Здійснити демонтаж за участю Личаківської районної адміністрації, у присутності представника управління архітектури та урбаністики департаменту містобудування (протягом 60 календарних днів);

3.2. У разі, якщо розмір чи конфігурація тимчасової споруди не дозволяє провести демонтаж та перевезення тимчасової споруди у цілісному стані, здійснити її розділення на конструктивні елементи;

3.3. У разі, якщо у тимчасовій споруді перебуває майно, здійснити опис майна та забезпечити перевезення вказаного майна до місця його відповідального зберігання;

3.4. Укласти відповідні договори з суб`єктами господарювання на виконання робіт з демонтажу тимчасової споруди та супутніх послуг та оплатити їх вартість;

3.5. Організувати відповідальне зберігання демонтованої тимчасової споруди та майна (за наявності) на АДРЕСА_3 ;

3.6. Повернути демонтовану тимчасову споруду та майно (за наявності) власнику після відшкодування ним витрат на демонтаж, транспортування та зберігання демонтованої тимчасової споруди.

Вважаючи пункти 2, 3 рішення відповідача від 24.09.2021 №840 протиправними, позивач звернувся з відповідним цим до суду.

При вирішенні спору по суті суд виходив з такого.

Відповідно до статті 144 Конституції України органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території.

Згідно із частиною третьою статті 24 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні (далі Закон України №280/97-ВР) органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції.

Згідно із пунктом 44 частини першої статті 26 Закону України №280/97-ВР виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішується питання встановлення відповідно до законодавства правил з питань благоустрою території населеного пункту, забезпечення в ньому чистоти і порядку.

До компетенції виконавчих органів міських рад належать власні (самоврядні) повноваження, зокрема: організація благоустрою населених пунктів, залучення на договірних засадах з цією метою коштів, трудових і матеріально-технічних ресурсів підприємств, установ та організацій незалежно від форм власності, а також населення; здійснення контролю за станом благоустрою населених пунктів, організації озеленення, охорони зелених насаджень і водойм, створення місць відпочинку громадян (підпункт 7 пункту а статті 30 Закону України №280/97-ВР).

Стаття 31 Закону України №280/97-ВР встановлює, що виконавчим органам міських рад делеговано повноваження у галузі будівництва, зокрема, зі здійснення в установленому порядку державного контролю за дотриманням законодавства, затвердженої містобудівної документації при плануванні та забудові відповідних територій; зупинення у випадках, передбачених законом, будівництва, яке проводиться з порушенням містобудівної документації і проектів окремих об`єктів, а також може заподіяти шкоди навколишньому природному середовищу.

Відповідно до статті 73 Закону України №280/97-ВР акти ради, сільського, селищного, міського голови, голови районної в місті ради, виконавчого комітету сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради, прийняті в межах наданих їм повноважень, є обов`язковими для виконання всіма розташованими на відповідній території органами виконавчої влади, об`єднаннями громадян, підприємствами, установами та організаціями, посадовими особами, а також громадянами, які постійно або тимчасово проживають на відповідній території. Місцеві органи виконавчої влади, підприємства, установи та організації, а також громадяни несуть встановлену законом відповідальність перед органами місцевого самоврядування за заподіяну місцевому самоврядуванню шкоду їх діями або бездіяльністю, а також у результаті невиконання рішень органів та посадових осіб місцевого самоврядування, прийнятих у межах наданих їм повноважень.

Правові, економічні, екологічні, соціальні та організаційні засади благоустрою населених пунктів і спрямований на створення умов, сприятливих для життєдіяльності людини визначає Закон України Про благоустрій населених пунктів (далі Закон України №2807-IV).

Статтею 5 Закону України №2807-IV встановлено, що управління у сфері благоустрою населених пунктів здійснюють Кабінет Міністрів України, центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, місцеві державні адміністрації, органи місцевого самоврядування та інші органи влади в межах їх повноважень.

Пунктом 1 частини першої статті 9 Закону України №2807-IV передбачено, що до повноважень місцевих державних адміністрацій у сфері благоустрою населених пунктів віднесено забезпечення реалізації державної політики у цій сфері.

Суб`єктами у сфері благоустрою населених пунктів, у розумінні частини першої статті 12 Закону України №2807-IV, є органи державної влади та органи місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, органи самоорганізації населення, громадяни.

Режим використання об`єктів благоустрою визначено статтею 14 Закону України №2807-IV, яка передбачає, що такі об`єкти використовуються відповідно до їх функціонального призначення для забезпечення сприятливих умов життєдіяльності людини на засадах їх раціонального використання та охорони з урахуванням вимог правил благоустрою території населених пунктів, інших вимог, передбачених законодавством.

Відповідно до статті 38 Закону України Про регулювання містобудівної діяльності у разі виявлення факту самочинного будівництва об`єкта, перебудова якого з метою усунення істотного відхилення від проекту або усунення порушень законних прав та інтересів інших осіб, істотного порушення будівельних норм є неможливою, посадова особа органу державного архітектурно-будівельного контролю видає особі, яка здійснила (здійснює) таке будівництво, припис про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил з визначенням строку для добровільного виконання припису. У разі якщо особа в установлений строк добровільно не виконала вимоги, встановлені у приписі, орган державного архітектурно-будівельного контролю подає позов до суду про знесення самочинно збудованого об`єкта та компенсацію витрат, пов`язаних з таким знесенням.

На підставі аналізу наведених вище положень законодавства видно, що порядок та реалізація повноважень суб`єктом владних повноважень щодо демонтажу тимчасової споруди залежить від виду об`єкта, що підлягає демонтажу.

Орган місцевого самоврядування має повноваження приймати рішення про демонтаж об`єктів, якщо такі належать до тимчасових споруд у розумінні Правил благоустрою.

Якщо об`єкт не є тимчасовою спорудою, його може бути примусово знесено в порядку, встановленому Законом Про регулювання містобудівної діяльності, за судовим рішенням, ухваленим за позовом органу державного архітектурно-будівельного контролю.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 27.01.2020 у справі №465/249/15-а.

При цьому, за висновками Великої Палати Верховного Суду, що містяться у постановах від 13.11.2018 у справі № 910/2145/18, від 27.11.2018 у справі № 910/2686/18 та від 12.12.2018 у справі № 826/10330/17, дії з демонтажу є заходами з відновлення благоустрою населеного пункту (демонтаж - роботи щодо відновлення території благоустрою).

Суд звертає увагу й на висновки щодо застосування норм права, викладені у постанові Верховного Суду від 19.06.2019 у справі №209/5369/15, про те, що демонтаж самовільно встановлених особою тимчасових споруд (тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності) переслідує легітимну мету контролю органами місцевого самоврядування благоустрою населеного пункту.

Частинами другою-четвертою статті 28 Закону України Про регулювання містобудівної діяльності визначено, що тимчасова споруда торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності - одноповерхова споруда, що виготовляється з полегшених конструкцій з урахуванням основних вимог до споруд, визначених технічним регламентом будівельних виробів, будівель і споруд, і встановлюється тимчасово, без улаштування фундаменту. Тимчасова споруда для здійснення підприємницької діяльності може мати закрите приміщення для тимчасового перебування людей (павільйон площею не більше 30 квадратних метрів по зовнішньому контуру) або не мати такого приміщення.

Розміщення малих архітектурних форм здійснюється відповідно до Закону України Про благоустрій населених пунктів. Розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності здійснюється в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування.

Механізм розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності визначений Порядком розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, затвердженим Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 21.10.2011 №244 (далі Порядок №244).

Відповідно до пункту 1.3 Порядку №244 тимчасова споруда торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності (далі ТС) - це одноповерхова споруда, що виготовляється з полегшених конструкцій з урахуванням основних вимог до споруд, визначених технічним регламентом будівельних виробів, будівель і споруд, і встановлюється тимчасово, без улаштування фундаменту.

Згідно з пунктами 1.5 та 1.6 Порядку №244 комплексна схема розміщення ТС в межах вулиці (скверу, бульвару, провулку, узвозу, проїзду, площі, майдану тощо), мікрорайону (кварталу), населеного пункту - це текстові та графічні матеріали, якими визначаються місця розташування ТС, розроблені з урахуванням вимог будівельних, санітарно-гігієнічних норм, а також існуючих містобудівних обмежень, вимог щодо охорони навколишнього природного середовища та раціонального використання територій, охорони історико-культурної спадщини, земельно-господарського устрою.

Комплексна схема розміщення ТС та архітип розробляються за рішенням сільської, селищної, міської, районної ради суб`єктом господарювання, який має ліцензію на виконання проектних робіт, або архітектором, який має відповідний кваліфікаційний сертифікат, та затверджуються рішенням (розпорядженням, наказом) виконавчого органу відповідної ради, районної державної адміністрації. Розроблення комплексної схеми розміщення ТС та архітипу здійснюється за рахунок коштів місцевого бюджету та інших джерел, не заборонених законодавством.

Відповідно до пунктів 2.1, 2.20, 2.21, 2.29 та 2.30 Порядку №244 підставою для розміщення тимчасової споруди є паспорт прив`язки тимчасової споруди. Встановлення тимчасової споруди здійснюється відповідно до паспорта прив`язки. Відхилення від паспорта прив`язки тимчасової споруди не допускається. У разі закінчення строку дії, анулювання паспорта прив`язки, самовільного встановлення тимчасової споруди така тимчасова споруда підлягає демонтажу. Розміщення тимчасової споруди самовільно забороняється.

Аналогічні за змістом приписи закріплені в Положенні про порядок розміщення тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності у м. Львові, затвердженому ухвалою Львівської міської ради від 23.04.2015 № 4526 (далі Положення № 4526).

Згідно з визначенням, наведеним в пункті 1.3 цього Положення, самовільно встановлена тимчасова споруда - це тимчасова споруда, яка встановлена за відсутності одного із документів, передбачених цим Положенням: ухвали міської ради, договору оренди земельної ділянки чи договору оренди окремих конструктивних елементів благоустрою, паспорта прив`язки ТС.

Відповідно до пункту 1.7 Положення № 4526 дія Правил розміщення тимчасових споруд поширюється на всі підприємства, установи і організації незалежно від форми власності та відомчої належності, а також на фізичних осіб, які встановлюють тимчасові споруди для здійснення підприємницької діяльності у м. Львові.

Пунктом 2.1 Положення № 4526 визначено, що розміщення тимчасових споруд здійснюється замовником відповідно до паспорта прив`язки, плану земельної ділянки та договору окремих конструктивних елементів благоустрою. Місце встановлення тимчасових споруд повинно відповідати адресі, вказаній у паспорті прив`язки, та плану земельної ділянки або схемі прив`язки.

Згідно з підпунктом 2.4.3. пункту 2.4 Положення № 4526 розміщення тимчасових споруд здійснюється: на приватних земельних ділянках за згодою власника земельної ділянки.

Відповідно до пункту 3.14 Положення № 4526 термін дії паспорта прив`язки тимчасової споруди встановлюється відповідно до терміну, зазначеного в ухвалі міської ради, з врахуванням містобудівної документації, державних норм та правил і Комплексної схеми розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності на території м.Львова.

Як видно з матеріалів справи, позивач здійснював підприємницьку діяльність, використовуючи тимчасову споруду за адресою: АДРЕСА_2 , на підставі договору від 06.09.2017 № Л-1026-17, Паспорта прив`язки тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності від 29.05.2019 № ТС-2019-0457-А, тобто у відповідності до вищевказаних норм.

26.12.2019 Львівська міська рада прийняла ухвалу Про здійснення підприємницької діяльності у тимчасових спорудах на території м. Львова №6107, додатком №1 до якої затверджено Перелік тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності у Личаківському районі м. Львова. В такий перелік тимчасову споруду позивача за адресою: АДРЕСА_2 , не включено. У зв`язку з цим, строк дії виданого позивачу паспорта прив`язки тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності від 29.05.2019 № ТС-2019-0457-А після 31.12.2019 не продовжено, як і не пролонговано строк дії договору від 06.09.2017 № Л-1026-17.

Враховуючи викладені обставини, суд вважає, що у відповідності до вимог Порядку №244 та Положення № 4526 після 31.12.2019 у позивача не було законних підстав для розміщення ТС за адресою: м. Львів, вул. Пасічна, 55, тобто така розміщувалась позивачем самовільно, що прямо заборонено Порядком №244.

Суд зауважує, що позивач не оскаржує протиправності не включення його ТС до вказаного Переліку тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності у Личаківському районі м. Львова.

Надаючи оцінку аргументам позивача про відсутність у відповідача повноважень щодо прийняття рішення про демонтаж ТС, суд зазначає таке.

Ухвалою Львівської міської ради від 21.04.2011 №376 затверджено Правила благоустрою м. Львова (тут і надалі в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин; Правила №376).

Пунктом 12.2.6 Правил №376 передбачено, що демонтаж, перевезення та зберігання самочинно збудованих малих архітектурних форм здійснюється особою, яка його здійснила самочинно за свій рахунок або районними адміністраціями м. Львова з подальшим відшкодуванням витрат власниками і підлягає знесенню в установленому порядку.

Крім цього, у відповідності до пункту 19.3.5 Правил №376 районні адміністрації забезпечують демонтаж самовільно встановлених МАФ, парканів, тимчасових споруд, обмежувальних паркувальних пристроїв, які перешкоджають під`їзду автомобілів швидкої медичної допомоги, пожежної, рятувальної, аварійно-відновлювальної техніки до житлових будинків та інших визначених споруд у м. Львові.

У пункті 37 розділу ІІ Положення про розмежування повноважень між виконавчими органами Львівської міської ради, затвердженого ухвалою Львівської міської ради від 08.07.2021 №1081 (далі Положення №1081), до повноважень виконавчого комітету віднесено прийняття рішень щодо тимчасових споруд, які розміщені з порушеннями вимог законодавства України та актів міської ради.

Згідно з пунктом 4 розділу VІ вказаного Положення до повноважень районної адміністрації належить, зокрема: розгляд та вжиття заходів у встановленому міською радою та виконавчим комітетом порядку щодо фактів порушення розміщення тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності, малих архітектурних форм; забезпечення демонтажу самовільно встановлених: парканів, тимчасових споруд, обмежувальних паркувальних пристроїв, які перешкоджають під`їзду автомобілів швидкої медичної допомоги, поліції, пожежної, рятувальної, аварійно-відновлювальної техніки до житлових будинків, обмежувачів швидкості руху автотранспорту тощо та інших визначених споруд у Львівській міській територіальній громаді.

Суд повторно звертає увагу на те, що згідно з пунктом 2.29 Порядку №244 у разі закінчення строку дії, анулювання паспорта прив`язки ТС, самовільного встановлення ТС така ТС підлягає демонтажу.

Суд при розгляді справи враховує висновки Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладені у постанові від 07.09.2022 у справі №161/14218/16-а, згідно з якими розміщення тимчасової споруди без відповідної, оформленої в установленому порядку дозвільної документації в силу приписів законодавства вважається самочинно розміщеною тимчасовою спорудою, яка підлягає демонтажу за відповідним рішенням органу місцевого самоврядування.

Таким чином, встановивши відсутність підстав для розміщення позивачем ТС за адресою: м.Львів, вул. Пасічна, 55, така в силу приписів законодавства вважається самочинно розміщеною тимчасовою спорудою, яка підлягає демонтажу, а тому відповідач правомірно, у відповідності до вищенаведених норм прийняв рішення від 24.09.2021 №840 Про демонтаж тимчасової споруди на АДРЕСА_2 , пунктами 2 і 3 якого визначену уповноважену особу для виконання демонтажу ТС та порядок проведення демонтажу.

Згідно з частинами першою та другою статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод і практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Суд при розгляді справи враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Також згідно з пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості в межах відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України та частини третьої статті 2 КАС України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з вимогами статті 78 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову необхідно відмовити повністю.

Відповідно до статті 139 КАС України судові витрати між сторонами не розподіляються.

Керуючись статтями 2, 6, 8-10, 13, 14, 72-77, 139, 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до виконавчого комітету Львівської міської ради про визнання протиправними та нечинними пунктів рішень, - відмовити повністю.

Судові витрати між сторонами не розподіляються.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повне рішення суду складене 17 лютого 2023 року.

Суддя Мричко Н.І.