Справа № 140/11717/20
Суддя: Шевчук Світлана Михайлівна
Дата ухвалення: 2023-02-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2023 рокуЛьвівСправа № 140/11717/20 пров. № А/857/17561/22
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

судді-доповідача -Шевчук С. М.
суддів -Кухтея Р. В.
за участю секретаря судового засідання Носа С. П. Кушик Ю.Т.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 13 вересня 2022 року у справі № 140/11717/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Прокуратури Волинської області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

місце ухвалення судового рішення м. Луцьк
Розгляд справи здійснено судом І інстанції за правиламиспрощеного позовного провадження
суддя у І інстанціїСорока Ю.Ю.
дата складання повного тексту рішенняне зазначена
ВСТАНОВИВ:

І. ОПИСОВА ЧАСТИНА

Сасюк Леонід Олексійович звернувся з позовом до Прокуратури Волинської області про визнання бездіяльності відповідача, в частині невиплати вихідної допомоги при звільнені у розмірі середньомісячного заробітку протиправною, зобов`язання здійснити цю виплату та виплату середнього заробітку за час затримки виплати вихідної допомоги, починаючи з 30.04.2020 по день фактичного розрахунку із компенсацією втрати частини доходів.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 13 вересня 2022 року у справі № 140/11717/20 у задоволенні вказаного позову відмовлено повністю

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким позов задовольнити повністю. В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, судове рішення прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

На підтвердження доводів апеляційної скарги зазначив, що при звільненні його з посади на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону України Про прокуратуру йому не було нараховано та виплачено вихідну допомогу, виплата якої передбачена статтею 44 Закону України Про прокуратуру. На думку позивача, його звільнення з органів прокуратури відбулося з підстави, визначеної пунктом 9 частини 1 статті 51 Закону України Про прокуратуру, що за своїм змістом є розірванням трудового договору з ініціативи власника, а не працівника, відтак йому належить виплатити вихідну допомогу при звільненні у розмірі не менше середнього місячного заробітку. Також просить суд урахувати, що постановою ВС від 13.09.2022 року скасовано судові рішення судів першої та апеляційної інстанції про поновлення його на роботі та скасування наказів про його звільнення.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, у якому заперечує проти задоволення апеляційної скарги та просить суд залишити рішення суду першої інстанції без змін, з мотивів аналогічних тим, що викладені судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні. При цьому, відповідач вказує, що незалежно від обставин щодо скасування постановою Верховного Суду України від 13.09.2022року у справі №140/75910/20 рішення Волинського окружного адміністративного суду від 21.01.2021року та постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 01.06.2021 року, якими позивача поновлено на роботі, позивач був поновлений на роботі, позивач повторно пройшов атестацію і продовжує працювати в новоутвореній структурі, що виключає можливість задоволення його вимог.

Про дату, час та місце розгляду справи відповідач повідомлений через електронний кабінет сервісу "Електронний суд" Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи (ЄСІТС), підтвердженням чого є відповідні дані автоматизованої системи документообігу суду.

Про дату, час та місце розгляду справи представник позивача повідомлений засобами електронного зв`язку, про що матеріали справи містять відповідні докази.

В судовому засіданні представник позивача Бордюженко Е.Р. надала пояснення та підтримала доводи апеляційної скарги. Представник відповідача Цинайко Н.І. в судовому засіданні надала пояснення та заперечила проти доводів апеляційної скарги.

ІІ. ОЦІНКА СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Ухвалюючи судове рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того позивач набув право на виплату вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку, відповідно до статті 44 КЗпП України, оскільки позивача звільнено на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України Про прокуратуру (у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури).

Судом також установлено, що прийняте рішення за наслідками атестації та наказ від 29.04.2020 №173-к про своє звільнення з посади та органів прокуратури позивач оскаржив до суду.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 21.01.2021 у справі №140/7590/20 з урахуванням Постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 01.06.2021 визнано протиправними та скасовано наказ прокурора Волинської області від 29.04.2020 №173к про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника відділу організації діяльності у сфері запобігання та протидії корупції прокуратури області та органів прокуратури та поновлено ОСОБА_1 на роботі у в органах прокуратури.

З урахуванням обставин щодо скасування обумовленим судовим рішенням наказу Прокурора області від 29.04.2020 №173-к, яким позивача звільнено зі служби в органах прокуратури та поновлення позивача на займаній посаді, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для виплати ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні у розмірі не менше середнього місячного заробітку, відповідно до статті 44 КЗпП України.

ІІІ. ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 проходив службу в органах прокуратури, зокрема, працював в Прокуратурі Волинської області на посаді начальника відділу організації діяльності у сфері запобігання та протидії корупції прокуратури області та органів прокуратури.

Наказом прокурора області від 29.04.2020 №173-к з посиланням на статтю 11 Закону №1697-VII, підпункт 2 пункту 19 розділу ІІ Закону №113-ІХ ОСОБА_1 звільнено з посади начальника відділу організації діяльності у сфері запобігання та протидії корупції прокуратури області та органів прокуратури на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону №1697-VІІ з 30.04.2020.

Не погоджуючись з бездіяльністю відповідача щодо невиплати вихідної допомоги при звільненні, ОСОБА_1 звернувся до суду із даним позовом.

Окрім того, прийняте рішення за наслідками атестації та наказ від 29.04.2020 №173-к про своє звільнення з посади та органів прокуратури позивач оскаржив до суду.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 21.01.2021 у справі №140/7590/20 з урахуванням Постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 01.06.2021 визнано протиправними та скасовано наказ прокурора Волинської області від 29.04.2020 №173к про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника відділу організації діяльності у сфері запобігання та протидії корупції прокуратури області та органів прокуратури та поновлено ОСОБА_1 на роботі у прокуратурі Волинської області на посаді начальника відділу організації діяльності у сфері запобігання та протидії корупції прокуратури області та органів прокуратури.

Постановою Верховного Суду від 13.09.2022 року у справі №140/7590/20 обумовлені судові рішення судів першої та апеляційної інстанції скасовано та відмовлено позивачу у задоволенні його вимог про поновлення його на роботі та скасування наказів про його звільнення.

ІV. ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені у апеляційній скарзі, правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі у межах, визначених статтею 308 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України), колегія суддів встановила таке.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною другою статті 2 КАС України визначено, що в справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Законом України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року №1697-VII (далі - «Закон», у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) забезпечуються гарантії незалежності прокурора, зокрема, щодо особливого порядку його призначення на посаду, звільнення з посади, притягнення до дисциплінарної відповідальності тощо.

Статтею 4 Закону встановлено, що організація та діяльність прокуратури України, статус прокурорів визначаються Конституцією України, цим та іншими законами України, чинними міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

19.09.2019 Верховною Радою України прийнято Закон України №113-ІХ Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури (далі - Закон №113-ІХ, у редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин), яким передбачено створення у системі органів прокуратури Офісу Генерального прокурора. Наведений закон набув чинності 25.09.2019.

Законом України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури статтю 51 Закону №1697-VІІ доповнено частиною п`ятою, такого змісту: на звільнення прокурорів з посади з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої цієї статті, не поширюються положення законодавства щодо пропозиції іншої роботи та переведення на іншу роботу при звільненні у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, щодо строків попередження про звільнення, щодо переважного права на залишення на роботі, щодо переважного права на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, щодо збереження місця роботи на період щорічної відпустки та на період відрядження.

Відповідно до статті 1 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України, у редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин) він регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.

Статтею 40 КЗпП України визначено порядок розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, серед іншого, у разі змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною четвертою статті 40 КЗпП України визначено, що особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.

Законом №113-ІХ доповнено статтю 40 КЗпП України частиною п`ятою такого змісту: Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.

Статтею 44 КЗпП України передбачено, що при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.

Середній заробіток працівника відповідно до статті 27 Закону України Про оплату праці від 24.03.1995 №108/95-ВР визначається за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі - Порядок №100, у редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до абзацу третього пункту 2 розділ ІІ Порядку №100 середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Пунктом 4 розділ ІІІ Порядку №100, визначено, що при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством не враховуються: а) виплати за виконання окремих доручень (одноразового характеру), що не входять в обов`язки працівника (за винятком доплат за суміщення професій і посад, розширення зон обслуговування або виконання додаткових обсягів робіт та виконання обов`язків тимчасово відсутніх працівників, а також різниці в посадових окладах, що виплачується працівникам, які виконують обов`язки тимчасово відсутнього керівника підприємства або його структурного підрозділу і не є штатними заступниками); б) одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо); в) компенсаційні виплати на відрядження і переведення (добові, оплата за проїзд, витрати на наймання житла, підйомні, надбавки, що виплачуються замість добових); г) премії за винаходи та раціоналізаторські пропозиції, за сприяння впровадженню винаходів і раціоналізаторських пропозицій, за впровадження нової техніки і технології, за збирання і здавання брухту чорних, кольорових і дорогоцінних металів, збирання і здавання на відновлення відпрацьованих деталей машин, автомобільних шин, введення в дію виробничих потужностей та об`єктів будівництва (за винятком цих премій працівникам будівельних організацій, що виплачуються у складі премій за результати господарської діяльності); д) грошові і речові винагороди за призові місця на змаганнях, оглядах, конкурсах тощо; е) пенсії, державна допомога, соціальні та компенсаційні виплати; є) літературний гонорар штатним працівникам газет і журналів, що сплачується за авторським договором; ж) вартість безплатно виданого спецодягу, спецвзуття та інших засобів індивідуального захисту, мила, змивних і знешкоджувальних засобів, молока та лікувально-профілактичного харчування; з) дотації на обіди, проїзд, вартість оплачених підприємством путівок до санаторіїв і будинків відпочинку; и) виплати, пов`язані з ювілейними датами, днем народження, за довголітню і бездоганну трудову діяльність, активну громадську роботу тощо; і) вартість безплатно наданих деяким категоріям працівників комунальних послуг, житла, палива та сума коштів на їх відшкодування; ї) заробітна плата на роботі за сумісництвом (за винятком працівників, для яких включення її до середнього заробітку передбачено чинним законодавством); й) суми відшкодування шкоди, заподіяної працівникові каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; к) доходи (дивіденди, проценти), нараховані за акціями трудового колективу і вкладами членів трудового колективу в майно підприємства; л) компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати.

Відтак, при обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці, крім перелічених вище виплат, також не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов`язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження тощо) та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю.

З матеріалів справи слідує, що спір у цій справі стосується бездіяльності відповідача щодо невиплати позивачу вихідної допомоги при звільненні з органів прокуратури.

Конституційний Суд України у Рішенні від 07.02.2002 №8-рп/2002 зазначив, що Конституція України гарантує кожному судовий захист його прав у межах конституційного, цивільного, господарського, адміністративного і кримінального судочинства України. Норми, що передбачають вирішення спорів, зокрема про поновлення порушеного права, не можуть суперечити принципу рівності усіх перед законом та судом і у зв`язку з цим обмежувати право на судовий захист. Правове регулювання Конституцією України та спеціальними законами України спеціального статусу посадових осіб не означає, що на них не можуть не поширюватися положення інших законів щодо відносин, не врегульованих спеціальними законами.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 17.02.2015 у справі №21-8а15, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. Аналогічна позиція неодноразово була висловлена і Верховним Судом, зокрема, у постановах від 31.01.2018 у справі № 803/31/16, від 30.07.2019 у справі №804/406/16, від 08.08.2019 у справі № 813/150/16.

Чинним національним законодавством закріплені правові гарантії щодо дотримання трудових прав працівника при його звільненні. Під гарантіями трудових прав працівників розуміють систему встановлених законодавством заходів щодо врегулювання питань, що пов`язані з порушенням трудового законодавства й вирішення трудових спорів робітників і службовців, направлених на захист їхніх трудових прав. Однією з таких гарантій є виплата працівнику, який звільняється, вихідної допомоги.

Вихідна допомога - це державна гарантія, яка полягає в грошовій виплаті працівнику у випадках, передбачених законом, роботодавцем в колективному договорі або сторонами. Під вихідною допомогою зазвичай розуміють грошові суми, які виплачуються працівникові у передбачених законодавством випадках у разі припинення трудового договору з незалежних від працівника обставин.

Однак, Законом України Про прокуратуру не врегульовано питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурорів у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Нормою, що регулює порядок виплати вихідної допомоги у разі звільнення працівник, є стаття 44 КЗпП України.

Внесені Законом №113-ІХ зміни до Кодексу законів про працю України не визначають особливостей регулювання трудових відносин прокурорів, а лише передбачають, що ці особливості встановлюються спеціальним законом.

Суд зазначає, що при розгляді спору з аналогічних правовідносин, колегія суддів Верховного Суду прийшла до висновку, що частиною п`ятою статті 51 Закону №1697-VІІ та частиною четвертою статті 40 КЗпП України передбачений виключний перелік випадків коли до правовідносин щодо звільнення прокурорів не застосовуються норми КЗпП України. Разом з тим, у такий виключний перелік не включено питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурора, а отже не заборонено застосування положень статті 44 КЗпП України при вирішенні спірного питання.

Аналогічні правові висновки висловлено Верховним Судом у постановах від 11.02.2021 у справі № 240/4840/20, від 23.12.2020 у справі № 560/3971/19, від 21.01.2021 у справі №260/1890/19, від 27.01.2021 у справі №380/1662/20 і підстав для відступу від таких висновків під час розгляду цієї справи суд не знаходить.

Враховуючи висновки викладені Верховним Судом у постанові від 11.02.2021 у справі № 240/4840/20 позивач набув право на виплату вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку, відповідно до статті 44 КЗпП України, оскільки позивача звільнено на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України Про прокуратуру (у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури).

Натомість, з матеріалів справи слідує, що рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 21.01.2021 у справі №140/7590/20 визнано протиправним та скасовано:

- рішення Кадрової комісії №2 з атестації прокурорів регіональних прокуратур від 09.04.2020 №348 Про неуспішне проходження прокурором атестації за результатами складення іспиту у формі анонімного тестування на загальні здібності та навички з використанням комп`ютерної техніки;

- наказ прокурора Волинської області від 29.04.2020 №173к про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника відділу організації діяльності у сфері запобігання та протидії корупції прокуратури області та органів прокуратури.

Також поновлено ОСОБА_1 на роботі у Волинській обласній прокуратурі на посаді рівнозначній посаді начальника відділу організації діяльності у сфері запобігання та протидії корупції прокуратури області та органів прокуратури з 01 травня 2020 року.

Стягнуто з Волинської обласної прокуратури (43025, вул. Винниченка, 15, м. Луцьк, Волинська область, ідентифікаційний код юридичної особи 02909915) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 245320 (двісті сорок п`ять тисяч триста двадцять) гривень 20 копійок.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 01.06.2021 змінено рішення Волинського окружного адміністративного суду від 21 січня 2021 року у справі №140/7590/20 у частині поновлення ОСОБА_1 на роботі у Волинській обласній прокуратурі на посаді начальника відділу організації діяльності у сфері запобігання та протидії корупції прокуратури області та органів прокуратури.

Поновлено ОСОБА_1 на роботі у прокуратурі Волинської області на посаді начальника відділу організації діяльності у сфері запобігання та протидії корупції прокуратури області та органів прокуратури.

До моменту розгляду Верховним Судом касаційної скарги у справі №140/7590/20, відповідачем забезпечено виконання рішення суду першої та апеляційної інстанції в частині поновлення позивача на займаній посаді в органах прокуратури.

При цьому, відповідно до рішення Шістнадцятої кадрової комісії №2 від 07.10.2021 року та наказу Волинської обласної прокуратури №724к від 29.10.2021року, позивач повторно успішно пройшов атестацію та був переведений на посаду прокурора відділу нагляду за додержанням законів органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю управління нагляду за додержання законів Національною поліцією України та органами, які ведуть боротьбу з організованою та транснаціональною злочинністю Волинської обласної прокуратури з 29.10.2021 року.

Отож незважаючи, що постановою Верховного Суду від 13.09.2022 року у справі №140/7590/20 скасовано рішення Волинського окружного адміністративного суду від 21.01.2021 у справі №140/7590/20 та Постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 01.06.2021, відповідачем поновлено право позивача на проходження служби в органах прокуратури, проведено 07.10.2021 року повторну атестацію за результатами якої зараховано позивача 29.10.2021 року до новоутвореної структури у якій він проходить службу і на час розгляду даної апеляційної скарги.

За приведених фактичних обставин справи, враховуючи правову позицію Верховного Суду, викладену у п. 36 постанови від 01.08.2022року у справі №460/4239/21 про те, що поновлення на посаді унеможливлює задоволення позовних вимог та виплату вихідної допомоги, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність правових підстави для виплати ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні у розмірі не менше середнього місячного заробітку, відповідно до статті 44 КЗпП України.

Відносно ж вимог позивача, з приводу виплати вихідної допомоги з урахуванням сум компенсації згідно Закону України «Про компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» №2050-ІІІ, то колегія суддів зазначає, що у відповідності до статті 44 КЗпП України вихідна допомога має разовий характер, а тому не є доходом, який підлягає компенсації у відповідності до вимог приведеного Закону №2050-ІІІ.

Відтак, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову у вказаній частині також.

Як наслідок, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм матеріального та фактичних обставин справи.

Відповідно до статті 8 Конституції України, статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України та частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави, та застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «Гарсія Руїз проти Іспанії» (рішення від 21 січня 1999 року), зокрема, зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Європейської конвенції з прав людини і зобов`язує суди викладати підстави для своїх рішень, це не можна розуміти як вимогу давати докладну відповідь на кожний аргумент.

Тому за наведених вище підстав, якими суд обґрунтував своє рішення, суд не бачив необхідності давати докладну відповідь на інші аргументи, зазначені позивачем, оскільки вони не є визначальними для прийняття рішення у справі.

Також колегією суддів установлено, що при ухваленні вказаного судового рішення суд першої інстанції не урахував положень п.1 ч.6 ст. 12 КАС України, відповідно до яких до справ незначної складності належать справи щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, окрім справ, в яких позивачами є службові особи, які у значенні Закону України "Про запобігання корупції" займають відповідальне та особливо відповідальне становище.

Відповідно до примітки статті 51-3 Закону України «Про запобігання корупції» під службовими особами, які займають відповідальне та особливо відповідальне становище, в цій статті розуміються прокурори, слідчі і дізнавачі, керівники, заступники керівників державних органів, юрисдикція яких поширюється на всю територію України, їх апаратів та самостійних структурних підрозділів.

Як наслідок вказана справа не належить до справ незначної складності, а відтак підлягала розгляду судом в порядку загального позовного провадження.

Відповідно до п.7 ч. 3 статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення суду, якщо суд розглянув за правилами спрощеного позовного провадження справу, яка підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.

Враховуючи викладене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що оскаржуване рішення суду ухвалено з порушенням норм процесуального права, а відтак апеляційну скаргу слід задовольнити частково, а рішення суду скасувати та ухвалити постанову про відмову позивачу у задоволенні адміністративного позову

Керуючись ст. 308, ст. 311, ст. 315, ст. 317, ст. 321, ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 13 вересня 2022 року у справі № 140/11717/20 скасувати.

Ухвалити постанову, якою у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Прокуратури Волинської області про визнання протиправною бездіяльності щодо невиплати вихідної допомоги та зобов`язані вчинити дії щодо її нарахування та виплати з урахуванням сум компенсацією втрати частини доходів відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та підлягає касаційному оскарженню шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя С. М. Шевчук
судді Р. В. Кухтей
С. П. Нос
Повне судове рішення складено 16 лютого 2023 року