Справа № 460/1549/22
Суддя: В.В. Щербаков
Дата ухвалення: 2023-02-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

14 лютого 2023 року м. Рівне №460/1549/22
Рівненський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді В.В. Щербакова, розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1
доВідділу державного нагляду (контролю) у Рівненській області.
про визнання протиправними та скасування постанов, -
В С Т А Н О В И В:

Фізична особа - підприємець ОСОБА_1 (далі по тексту позивач) звернувся до суду з позовом до Поліського міжрегіонального управління Укртрансбезпеки (далі по тексту відповідач), відповідно до якого просить визнати протиправною та скасувати постанову про застосування адміністративного - господарського штрафу від 29.12.2021 №325326 та №325325.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що за наслідками рейдової перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів посадовими особами Укртрансбезпеки складено акт, у якому зафіксовано порушення, зокрема: надання послуг з перевезення вантажів без оформлення необхідних документів, відповідальність за яке передбачена ч.1 абз.3 ст.60 Закону України «Про автомобільний транспорт» у зв`язку з чим до нього застосовано адміністративно-господарський штраф в розмірі 17000 грн. Звертає увагу на те, що до відповідальності притягнуто власника транспортного засобу, а не перевізника. Додатково зазначає, що транспортний засіб марки DAF, державний номерний знак НОМЕР_1 був переданий в безоплатне користування ОСОБА_2 , з яким перебуває в дружніх відносинах, а транспортний засіб марки DAF, державний номерний знак НОМЕР_2 та причіп NFP-EUROTRAILER, державний номерний знак НОМЕР_3 , був переданий в користування ТОВ «БетПроектБуд» згідно з договором оренди транспортних засобів від 03.11.2021. Також вказує, що перевезення товару здійснював ОСОБА_2 та ТОВ «БетПроектБуд», водієм якого був ОСОБА_3 . З огляду на вищезазначене та враховуючи, що позивач не має статусу автомобільного перевізника, а відповідно і не може бути суб`єктом відповідальності за порушення законодавства про автомобільний транспорт, просить суд позовні вимоги задовольнити.

Ухвалою суду від 01.02.2022 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та вирішено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

У строк встановлений судом, відповідачем подано відзив на позовну заяву. В обґрунтування своїх заперечень зазначає, що у відповідності до ст. 49 Закону України "Про автомобільний транспорт", п.4 Порядку №422, водій транспортного засобу повинен був надати для перевірки посвідчення водія, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, товарно-транспортну накладну. Однак, водієм ОСОБА_2 надано накладну №16557, яка не відповідала встановленим вимогам, водій ОСОБА_3 жодних документів на товар не пред`явив. Представник зазначає, що жодних інших документів, які б підтверджували, що вказані автомобілі вибули з користування його власника, інспекторам для перевірки надано не було. Зазначає, передаючи транспортний засіб в користування, позивач повинен був отримати тимчасовий реєстраційний талон. За сукупності вищенаведений обставин, просить суд в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Ухвалою суду від 14.02.2023 замінено відповідача у справі №460/1549/22 Поліське міжрегіональне управління Укртрансбезпеки на правонаступника Відділ державного нагляду (контролю) у Рівненській області.

Відповідно до вимог частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується адміністративний позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду і вирішення справи по суті, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування норм матеріального та процесуального права, встановив наступне.

Згідно з відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ОСОБА_1 з 01.10.2007 року зареєстрований як фізична особа-підприємець..

Згідно з направленням на рейдову перевірку №0013873 від 29.11.2021 року інспекторами Подільського міжрегіонального управління Укртрансбезпеки на території Житомирської областіі була проведена рейдова перевірка транспортних засобів щодо дотримання Закону України "Про автомобільний транспорт", положення про робочий час і час відпочинку водіїв колісних транспортних засобів, Правил надання послуг пасажирського перевезення автомобільного транспорту, з 29.11.2021 по 05.12.2021.

01.12.2021 інспекторами Подільського міжрегіонального управління Укртрансбезпеки в м.Новоград-Волинський була проведена рейдова перевірка транспортного засобу марки DAF, номерний знак НОМЕР_1 із причіпом Carnehl, номерний знак НОМЕР_4 , під керуванням водія ОСОБА_2 , власником яких на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_5 та серії НОМЕР_6 є ОСОБА_1 .

Також, 01.12.2021 інспекторами Подільського міжрегіонального управління Укртрансбезпеки в м.Новоград-Волинський була проведена рейдова перевірка транспортного засобу марки DAF, номерний знак НОМЕР_2 із причіпом NFP-EUROTRAIlER, номерний знак НОМЕР_7 , під керуванням водія ОСОБА_3 власником яких на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_5 та серії НОМЕР_6 є ОСОБА_1 .

За результатами проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом складено акт №297938 та №297937, зі змісту яких вбачається, що під час перевірки вищезазначених транспортних засобів автомобілів DAF, виявлено порушення, а саме: надавання послуг з перевезення без оформлення документів, перелік яких визначений статтею 48 Закону України «Про автомобільний транспорт»

Зокрема,

- в акті перевірки №297938 зазначено, що водій під час надання послуг з перевезення вантажу не надав для перевірки товарно-транспортну накладну, встановленої форми, передбаченої п.11.1 Наказу Міністерства Транспорту України №363 від 14.10.1997.

- в акті перевірки №297938 зазначено, що водій під час надання послуг з перевезення вантажу надав для перевірки накладну, в якій не зазначено автомобільного перевізника.

Подільське міжрегіонального управління Укртрансбезпеки відповідно до пункту 25 Порядку здійснення державного контролю на автомобільному транспорті, затвердженому Постановою Кабінету Міністрів України від 8 листопада 2006 р. № 1567, надіслало за належністю до Поліського міжрегіонального управління Укртрансбезпеки, для подальшого розгляду та вжиття заходів, за місцезнаходженням суб`єкта господарювання, акти проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів та вантажів автомобільним транспортом.

Повідомленням Поліське міжрегіональне управління Укртрансбезпеки повідомило позивача щодо розгляду справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт (надіслане 20.12.2021 ідентифікатор поштового відправлення 816).

29.12.2021 начальником Поліського міжрегіонального управління Укртрансбезпеки винесено постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу №325326. Відповідно до постанови, ураховуючи те, що ФОП ОСОБА_1 допущено порушення ст.48 Закону України "Про автомобільний транспорт", відповідальність за яке передбачена абз.3 ч.1 ст.60 Закону України "Про автомобільний транспорт", постановлено стягнути з нього адміністративно-господарський штраф у сумі 17000 грн.

Також, 29.12.2021 начальником Поліського міжрегіонального управління Укртрансбезпеки винесено постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу №325325. Відповідно до постанови, ураховуючи те, що ФОП ОСОБА_1 допущено порушення ст.48 Закону України "Про автомобільний транспорт", відповідальність за яке передбачена абз.3 ч.1 ст.60 Закону України "Про автомобільний транспорт", постановлено стягнути з нього адміністративно-господарський штраф у сумі 17000 грн.

Вважаючи дії Поліського міжрегіонального управління Укртрансбезпеки щодо винесення постанов про застосування адміністративно-господарського штрафу протиправними, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Пунктом 1 Положення про Державну службу України з безпеки на транспорті, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 № 103 (далі Положення) встановлено, що Державна служба України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра інфраструктури і який реалізує державну політику з питань безпеки на наземному транспорті.

Укртрансбезпека здійснює свої повноваження безпосередньо, через утворені в установленому порядку територіальні органи (п.8 Положення).

Згідно з ст. 2 Закону України "Про автомобільний транспорт" від 05.04.2001 №2344-III (далі - Закон №2344-III) законодавство про автомобільний транспорт складається із цього Закону, законів України "Про транспорт", «Про дорожній рух», чинних міжнародних договорів та інших нормативно-правових актів у сфері автомобільних перевезень.

Відповідно до статті 6 Закону №2344-III, встановлено, що державному контролю підлягають усі транспортні засоби українських та іноземних перевізників, що здійснюють автомобільні перевезення пасажирів і вантажів на території України. Державний контроль автомобільних перевізників здійснюється шляхом проведення планових, позапланових і рейдових перевірок. Державний контроль за додержанням суб`єктами господарювання, які провадять діяльність у сфері автомобільного транспорту, вимог законодавства про автомобільний транспорт, норм та стандартів законодавчо регульованої сфери, що визначають організацію перевезення пасажирів і вантажів автомобільним транспортом здійснює урядовий орган державного управління з питань контролю на автомобільному транспорті.

Процедуру здійснення державного контролю за додержанням суб`єктами господарювання, які провадять діяльність у сфері автомобільного транспорту (далі - суб`єкти господарювання), вимог законодавства про автомобільний транспорт, норм та стандартів щодо організації перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом, норм міжнародних договорів про міжнародне автомобільне сполучення, виконанням умов перевезень, визначених дозволом на перевезення на міжобласних автобусних маршрутах, вимог Європейської угоди щодо роботи екіпажів транспортних засобів, які виконують міжнародні автомобільні перевезення, дотриманням габаритно-вагових параметрів, наявністю дозвільних документів на виконання перевезень та відповідністю виду перевезень, відповідних ліцензій, внесенням перевізниками-нерезидентами платежів за проїзд автомобільними дорогами врегульовано положеннями порядку здійснення державного контролю на автомобільному транспорті, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 листопада 2006 р. № 1567 (далі Порядок №1567).

Пунктом 4 Порядку №1567 встановлено, що державний контроль на автомобільному транспорті (далі - державний контроль) здійснюється посадовими особами органу державного контролю (далі - посадові особи) у форменому одязі, які мають відповідне службове посвідчення, направлення на перевірку, сигнальний диск (жезл) та індивідуальну печатку, шляхом проведення планових, позапланових та рейдових перевірок (перевірок на дорозі).

Пунктом 12 Порядку №1567 визначено, що рейдова перевірка додержання суб`єктом господарювання вимог, визначених пунктом 15 цього Порядку, здійснюється на підставі щотижневого графіка, який складається та затверджується наказом Укртрансбезпеки або її територіального органу з урахуванням стану аварійності, періоду, що пройшов від попередньої перевірки, забезпечення належного рівня транспортного обслуговування в окремих регіонах, інформації про діяльність осіб, що незаконно надають послуги з перевезень, перевірки дотримання умов перевезень, визначених дозволом (договором) на перевезення, та інших обставин (п.13 Порядку №1567).

Згідно з пунктом 14 Порядку №1567, рейдова перевірка транспортних засобів проводиться в будь-який час на окремо визначених ділянках дороги, маршрутах руху, автовокзалах, автостанціях, автобусних зупинках, місцях посадки та висадки пасажирів, стоянках таксі і транспортних засобів, місцях навантаження та розвантаження вантажних автомобілів, місцях здійснення габаритно-вагового контролю, під час виїзду з підприємств та місць стоянки, на інших об`єктах, що використовуються суб`єктами господарювання для забезпечення діяльності автомобільного транспорту.

Відповідно до пункту 15 Порядку №1567, під час проведення рейдової перевірки перевіряється, зокрема, наявність визначених статтями 39 і 48 Закону документів, на підставі яких здійснюються перевезення автомобільним транспортом; виконання водієм інших вимог Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту та Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, інших нормативно-правових актів.

Статтею 48 Закону №2344-III встановлено, що автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення.

Документами для здійснення внутрішніх перевезень вантажів є:

для автомобільного перевізника - документ, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством;

для водія - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством.

У разі перевезення небезпечних вантажів крім документів, передбачених частиною другою цієї статті, обов`язковими документами також є:

для автомобільного перевізника - ліцензія на надання відповідних послуг;

для водія - свідоцтво про допущення транспортного засобу до перевезення певних небезпечних вантажів, свідоцтво про підготовку водіїв транспортних засобів, що перевозять небезпечні вантажі, письмові інструкції на випадок аварії або надзвичайної ситуації.

Згідно з ст. 1 Закону №2344-III автомобільний перевізник - фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами.

Автомобільним перевізником, що здійснює перевезення вантажів на договірних умовах, є суб`єкт господарювання, який відповідно до законодавства надає послугу згідно з договором про перевезення вантажу транспортним засобом, що використовується на законних підставах (ч. 1 ст. 33 Закону №2344-III).

Відповідно до абз.3, 15 ч.1 ст.60 Закону №2344-ІІІ за порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників застосовуються адміністративно-господарські штрафи за: надання послуг з перевезень пасажирів та вантажів без оформлення документів, перелік яких визначений статтями 39 та 48 цього Закону, - штраф у розмірі ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян; перевищення встановлених законодавством габаритно-вагових норм понад 10%, але не більше 20% при перевезенні вантажу без відповідного дозволу - штраф у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Отже, відповідальність за порушення вимог законодавства сфері автомобільного транспорту під час перевезення вантажів несуть саме перевізники.

Така позиція суду відповідає правовому висновку Верховного Суду у поставові від 09.08.2019 справа №806/1450/16, який в силу положень ч.5 ст. 242 КАС України, є обов`язковим для врахування, а саме: "оскільки, вказаний транспортний засіб у відповідності до вимог чинного законодавства був переданий позивачем у користуванні іншій особі, а тому позивач у спірних правовідносинах не мав статусу автомобільного перевізника, та не може бути суб`єктом відповідальності передбаченої абз.3 ч.1 ст.60 Закону №2344-III».

В ході розгляду справи судом встановлено, що 03.11.2021 року між позивачем та ТОв «БетПроектБуд» укладено договір оренди транспортного засобу, відповідно до умов якого, позивачем передано ТОВ «БетПроектБуд» в користування користувача транспортні засоби для його використання в повсякденній господарській діяльності.

Предметом даного договору, згідно п.1.1., визначено в тому числі й вантажний автомобіль марки DAF, 2009 року випуску, державний номер НОМЕР_2 (п.п. 1.1.6 Договору) та напівпричіп марки Carnehl, 2001 року випуску, державний номер НОМЕР_8 (п.п. 1.1.2 Договору).

Строк дії договору згідно п.1.2. становить 5 років, тобто договір чинний до 03.01.2026 року.

Пунктом 1.5. передбачено, що об`єкти договору передаються та повертаються відповідними актами, які є невід`ємною частиною договору.

Відповідно до акту приймання-передачі об`єктів оренди від 03.11.2021 сторонами підтверджено фактичну передачу в оренду вищезазначених транспортних засобів, вантажного автомобіля марки DAF, 2009 року випуску, державний номер НОМЕР_2 (та напівпричіпа марки Carnehl, 2001 року випуску, державний номер НОМЕР_8 .

Відповідно до акту здачі-приймання робіт від 30.11.2021 №56 вартість наданих послуг з оренди транспортних засобів становить 19769,20 грн., оплатність яких підтверджена платіжним дорученням №1102 від 30.11.2021

Отже, з наведеного слідує, що на час складання акта перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом від 01.12.2021 автомобіль марки DAF, 2009 року випуску, державний номер НОМЕР_2 та напівпричіп марки Carnehl, 2001 року випуску, державний номер НОМЕР_8 переданий позивачем в оренду третій особі, а тому фізична особа підприємець ОСОБА_1 у спірних правовідносинах не має статусу автомобільного перевізника, та не може бути суб`єктом відповідальності.

Також, суд зауважує, що не заслуговують на увагу аргументи відповідача про те, що позивач повинен був при передачі в оренду транспортного засобу отримати тимчасовий реєстраційний талон.

Так, відповідно до пункту 16 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України №1388 від 07.09.1998, за бажанням власника транспортного засобу - фізичної особи надати право керування таким засобом іншій фізичній особі чи за бажанням фізичної або юридичної особи, якій власник транспортного засобу передав у встановленому порядку право користування і (або) розпорядження транспортними засобами, сервісний центр МВС видає за зверненням такого власника тимчасовий реєстраційний талон на строк, зазначений у його заяві, або документах, які підтверджують право користування і (або) розпорядження транспортним засобом.

З аналізу змісту цієї норми суд констатує, що вона за своєю правовою природою є регулятивною дозвільною нормою, а не зобов`язальною. Відтак, її положення не зобов`язують позивача отримувати тимчасовий реєстраційний талон, надаючи право керування транспортним засобом іншій особі, яке його орендує.

При цьому, суд відхиляє і доводи сторони відповідача про його необізнаність з фактом передачі транспортного засобу позивачем в оренду третій особі і необізнаність з тим фактом, що автомобільним перевізником виступав не позивач, а третя особа, з огляду на те, що саме на відповідачеві лежить відповідальність за повне і коректне складання акту перевірки.

Інші доводи та аргументи, наведені сторонами, судом не оцінюються, позаяк не впливають на правомірність оскаржуваного рішення, а тому не мають значення для правильного вирішення судового спору по суті.

Отже, у ході судового розгляду справи не знайшли свого підтвердження висновки акту перевірки від 01.12.2021 №297937 про порушення саме позивачем вимог законодавства про автомобільний транспорт, відповідальність за які ст. 60 Закону України "Про автомобільний транспорт"

Щодо обставин, визначених в акті перевірки №297938.

Як зазначає позивач, транспортний засіб марки DAF, номерний знак НОМЕР_1 із причіпом Carnehl, номерний знак НОМЕР_4 , 01.12.2021 позивач передав ОСОБА_2 у безоплатне користування для придбання щебеню для власних потреб.

Відповідно до видаткової накладної №16557 від 01.12.2021 в якості покупця зазначено ОСОБА_4 .

Як встановив суд з матеріалів справи, безпосередньо в момент перевірки за кермом перебував ОСОБА_2 який пояснив, що перебуває в трудових відносинах з позивачем.

Однак, позивач зауважує, що є автомобільним перевізником та наголошує, що передав транспортний засіб Хильчуку для власних потреб.

Суд оцінив такі доводи позивача та вважає, що вони є юридично неспроможними. Жодних доказів передачі транспортного засобу позивачем ОСОБА_2 не надано, як не надано доказів того, що ОСОБА_2 саме користувався даним транспортним засобом, а не здійснював перевезення для ФОП ОСОБА_1 .

Згідно видаткової накладної №16557 від 01.12.2021 ОСОБА_2 здійснював перевезення (водій) товару «щебінь», вага 24,06 тонни.

Суд критично ставиться до доводів позивача про те, що у день проведення перевірки ОСОБА_2 здійснював перевезення вантажу, зокрема щебіню, вага якої склала 24,6 тонни, який придбано для власних потреб.

З огляду на викладене, у сукупності досліджених обставин, суд не погоджується з доводами позивача про неможливість визнання його перевізником у спірних правовідносинах.

З врахуванням встановлених обставин справи суд зазначає, що позивач належними та допустимими доказами не спростував встановленого в ході перевірки порушення вимог ст. 48 Закону України «Про автомобільний транспорт», а тому відповідачем правомірно застосовано до нього штраф згідно з оскаржуваною постановою.

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини, а ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини сформовану у справі "Серявін та інші проти України" (заява N 4909/04) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (п.58) (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruizv. ) від 09.12.1994, серія A, №303-A, п. 29).

Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.

Враховуючи викладене, суд не вбачає необхідності аналізували кожен аргумент відповідача окремо.

За наведених обставин, суд прийшов до висновку, що оскаржувана постанова №325326 від 29.12.2021 прийнята відповідачем протиправно, водночас постанова №325326 винесена правомірно в межах повноважень відповідача.

Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи наведене, позивачем частково на підставі належних та допустимих доказів доведено обставини на яких ґрунтуються його вимоги, а відповідачем частково доведено правомірність своїх дій, відтак позовні вимоги є частково обґрунтованими та підлягають до часткового задоволення.

Відповідно до частини 3 статті 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Щодо витрат на професійну правничу допомогу йдеться у статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України.

Так, частиною 1 цієї статті визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Відповідно до частини 2 згаданої статті за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (частина 3 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України).

Приписами частини 4 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частиною 5 та 6 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Зі змісту вказаних норм слідує, що від учасника справи, який поніс витрати на професійну правничу допомогу, вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Відповідно до положень ч.7 ст.139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Судом встановлено, що позивачем в позовній заяві зазначено, про розмір судових витрат з врахуванням витрат понесених на професійну правничу допомогу. Однак, доказів понесення таких витрат ним не надано.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Аналіз наведених положень процесуального закону дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.

Аналогічна правова позиція висловлена у Постанові Верховного Суду від 26 березня 2019 року у справі № 200/14113/18-а.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26.02.2015 у справі "Баришевський проти України", від 10.12.2009 у справі "Гімайдуліна і інших проти України", від 12.10.2006 у справі "Двойних проти України", від 30.03.2004 у справі "Меріт проти України" заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Заявлені вимоги позивача щодо повернення йому витрат на професійну правничу допомогу в сумі 7000 грн. жодним чином не обґрунтовані та не підтверджені відповідними документами.

До матеріалів справи не долучено ні договору про надання правничої допомоги, ні акту передачі-прийняття послуг, ні розрахунку вартості послуг замовнику.

Надаючи оцінку співмірності заявленої до повернення позивачем суми коштів із критеріями, встановленими частиною п`ятою статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, суд враховує те, що ця справа за складом учасників, підставами виникнення спору, позовними вимогами віднесена судом першої інстанції на підставі статті 12 КАС України до справ незначної складності, а тому підготовка позовної заяви по суті у даній справі вимагала середнього обсягу юридичної роботи (проте не надмірного, значного).

При цьому, суд враховує й правову позицію Верховного Суду, наведену у додатковій постанові від 05 вересня 2019 року у справі №826/841/17, згідно із якою суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, за наявності заперечень іншої сторони, з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої постановлено рішення, всі її витрати на правничу допомогу, якщо, керуючись принципом справедливості як одного з основних елементів принципу верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, якість підготовленого документа, витрачений адвокатом час тощо, є неспівмірними у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Крім того, у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц зазначено, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи. При цьому, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява №19336/04) вказав, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим.

Суд також враховує, правову позицію викладену і постанові Верховного Суду від 05.03.2021 в справі № 200/10801/19-а, відповідно до якої Верховний Суд зазначив про те, однією з особливостей процедури відшкодування витрат на професійну правову допомогу є те, що відшкодуванню підлягають витрати, незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено. Аналогічний підхід щодо застосування положення ч.7 ст.139 КАС України у разі відсутності документа про оплату позивачем витрат на професійну правничу допомогу, за умови погодження сторонами при укладанні договору про надання правничої допомоги оплати таких витрат у майбутньому, застосовано Верховним Судом у постановах від 26.06.2019 у справі №813/481/18, від 29.10.2020 у справі №686/5064/20, від 21.01.2021 у справі №280/2635/20.

Однак, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд вважає, що позивачем не надано належних та достатніх доказів, які б підтверджували понесені витрати.

Відтак, з огляду на встановлені обставини, суд приходить до висновку про відсутність підстав для відшкодування позивачу витрат на професійну правничу допомогу.

Керуючись статтями 241-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправною та скасувати постанову Відділ державного нагляду (контролю) у Рівненській області. про застосування адміністративно-господарського штрафу від 29.12.2021 року №325326.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути на користь Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Відділу державного нагляду (контролю) у Рівненській області судовий збір у розмірі 496,20 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повний текст рішення складений 14 лютого 2023 року.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_9 )

Відповідач: Відділ державного нагляду (контролю) у Рівненській області. (вул. Небесної Сотні, 34,м. Рівне,33013, )

Суддя В.В. Щербаков