Справа № 240/28895/22
Суддя: Лавренчук Ольга Володимирівна
Дата ухвалення: 2023-02-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2023 року м. Житомир справа № 240/28895/22

категорія 113070200

Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Лавренчук О.В., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання протиправною та скасування постанови,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної служби України з безпеки на транспорті у якому просить визнати протиправною та скасувати постанову №341518 від 25.10.2022 року про застосування адміністративно-господарського штрафу, видану відносно ОСОБА_1 відділом державного нагляду (контролю) у Житомирській області Державної служби України з безпеки на транспорті.

В обґрунтування позовних вимог вказує, що індивідуальна контрольна книжка водія була в наявності у водія - ОСОБА_2 на момент перевірки, проте він не знав де саме вона знаходиться в автотранспорті, оскільки саме я здійснюю її заповнення та кладу в окрему комірку під сидінням. З цією метою він хотів зателефонувати своєму роботодавцю, тобто мені, ОСОБА_1 . Проте працівники відділу державного нагляду (контролю) у Житомирській області Державної служби України з безпеки заборонили здійснювати будь-які дзвінки. Саме тому водій фізично не зміг надати наявну у автотранспорті індивідуальну контрольну книжку водія. Окрім того, позивач у позовній заяві зазначає, що в розумінні норми ст. 18 Закону України «Про автомобільний транспорт», контроль за роботою водіїв повинен здійснюватися роботодавцем незалежно від протяжності маршрутів та інших обставин. Згідно з визначенням Положення тахограф - контрольний пристрій, який встановлюється на ТЗ для показу та реєстрації інформації про рух ТЗ. Іншим способом контролю водіїв є індивідуальна контрольна книжка, яка відображає відомості про тривалість змінного періоду керування. Чинним законодавством відсутність контролю робочого часу щодо певної категорії водіїв не передбачена. Окрім того, позивач у позовній заяві вказує, що на засіданні присутнім не був, а копію оскаржуваної постанови я отримав рекомендованим листом. Окрім того, звертає увагу на неточності в частині зазначення населеного пункту, де мали місце події. Просить позов задовольнити.

Ухвалою суду від 23.11.2022 відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення учасників справи.

Відзив на позовну заяву надійшов до суду 22.12.2022. Заперечуючи позовні вимоги відповідач вказує, що положеннями спеціального закону покладено на перевізника обов`язок з забезпечення, а водія - пред`явлення для перевірки відповідних документів. Проте, долучені до матеріалів адміністративного позову документи не свідчать про пред`явлення всіх визначених вище документів на момент складання акта про проведення перевірки. Відсутність необхідних документів (в даному випадку - контрольної книжки водія) визначених положеннями Закону № 2344-ІІІ та Порядку №1567 на момент проведення рейдової перевірки, знайшло своє відображення в акті від 23.09.2022 №331612. Також відсутність на момент перевірки контрольної книжки водія не заперечується позивачем по справі. Просить відмовити у задоволенні позову.

Розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та виклику учасників справи (у письмовому провадженні), з особливостями, визначеними статтями 257-263 Кодексу адміністративного судочинства України, позовну заяву та відзив, повно і всебічно з`ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, перевіривши їх наявними в матеріалах справи і дослідженими доказами, суд дійшов наступних висновків.

Згідно з ч. 5 ст. 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Встановлено, що 23.09.2022 о 13:10 год. на підставі направлення на рейдову перевірку №013926 від 19.09.2022 посадовими особами Відділу державного нагляду (контролю) у Житомирській області Державної служби України з безпеки на транспорті було проведено перевірку транспортного засобу ЗИЛ, модель 131, реєстраційний номер НОМЕР_1 , днз НОМЕР_2 , який належить ОСОБА_1 ".

У свідоцтві про реєстрацію транспортного засобу реєстраційний номер НОМЕР_2 марки ЗИЛ 131 вказано, що маса без навантаження 10450 кг, власник - ОСОБА_1 .

Під час перевірки виявлено порушення, відповідальність за які передбачена статтею 60 Закону України "Про автомобільний транспорт", а саме: перевезення вантажів за відсутності на момент перевірки документів, визначених статтею 48 Закону України "Про автомобільний транспорт", - відсутність на момент проведення перевірки індивідуальної контрольної книжки на водія.

Вищезазначене зафіксовано Актом проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом №331612 від 23.09.2022.

На підставі порушень, викладених у акті перевірки від №331612 від 23.09.2022, Відділом державного нагляду (контролю) у Житомирській області прийнято постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу №341518 від 25.10.2022, відповідно до якої, у зв`язку з допущенням ОСОБА_1 порушення, відповідальність за яке передбачена абзацом 3 частини 1 статті 60 Закону України "Про автомобільний транспорт", постановлено стягнути адміністративно-господарський штраф у сумі 17000,00 грн.

Вважаючи таку постанову протиправною, а свої права та інтереси порушеними, позивач звернувся до суду.

Згідно з ч. 2 ст. 1 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відносини між автомобільними перевізниками, органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування, пасажирами, власниками транспортних засобів, а також їх відносини з юридичними та фізичними особами - суб`єктами підприємницької діяльності, які забезпечують діяльність автомобільного транспорту та безпеку перевезень регулюються Законом України "Про автомобільний транспорт" від 05.04.2001 №2344-ІІІ (далі - Закон №2344-ІІІ).

Статтею 2 Закону №2344-III, визначено, що законодавство про автомобільний транспорт складається із цього Закону, законів України "Про транспорт", "Про дорожній рух", чинних міжнародних договорів та інших нормативно-правових актів у сфері автомобільних перевезень.

Відповідно до ч. 2 ст.2 Закону України "Про транспорт" №232/94-ВР нормативні акти, які визначають умови перевезень, порядок використання засобів транспорту, шляхів сполучення, організації безпеки руху, охорони громадського порядку, пожежної безпеки, санітарні та екологічні вимоги, що діють на транспорті, є обов`язковими для власників транспорту і громадян, які користуються послугами транспорту та шляхами сполучення.

Відповідно до ст.18 Закону №2344-III з метою організації безпечної праці та ефективного контролю за роботою водіїв транспортних засобів автомобільні перевізники зобов`язані: організовувати роботу водіїв транспортних засобів, режими їх праці та відпочинку відповідно до вимог законодавства України; здійснювати заходи, спрямовані на забезпечення безпеки дорожнього руху; забезпечувати виконання вимог законодавства з питань охорони праці; здійснювати організацію та контроль за своєчасним проходженням водіями медичного огляду, забезпечувати їх санітарно-побутовими приміщеннями й обладнанням.

Контроль за роботою водіїв транспортних засобів має забезпечувати належне виконання покладених на них обов`язків і включає організацію перевірок режимів їх праці та відпочинку, а також виконання водіями транспортних засобів вимог цього Закону та законодавства про працю.

Статтею 48 Закону №2344-III передбачено, що автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення.

Документами для здійснення внутрішніх перевезень вантажів є: для автомобільного перевізника - документ, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством; для водія - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством.

Отже, перелік документів згідно ст. 48 Закону №2344-III не є вичерпним.

Суд звертає увагу на те, що положення про робочий час і час відпочинку водіїв колісних транспортних засобів, затвердженим наказом Міністерства транспорту та зв`язку України від 7 червня 2010 року №340 (далі - Положення №340), встановлює особливості регулювання робочого часу та часу відпочинку водіїв колісних транспортних засобів та порядок його обліку.

Відповідно до п.1.3 наведеного Положення №340 його вимоги поширюються на автомобільних перевізників та водіїв, які здійснюють внутрішні перевезення пасажирів чи/та вантажів колісними транспортними засобами.

Згідно п.6.1 Положення №340 вантажні автомобілі з повною масою понад 3,5 тонн повинні бути обладнані діючими та повіреними тахографами.

Відповідно до п.6.3 Положення №340 водій, що керує ТЗ, який не обладнаний тахографом, веде індивідуальну контрольну книжку водія (додаток 3) або повинен мати копію графіка змінності водіїв.

Отже, положеннями статті 48 Закону України "Про автомобільний транспорт" передбачено необхідність наявності як у перевізника так, і у водія інших документів, передбачених законодавством, а наявність або картки водія чи роздруківку даних роботи тахографа у разі обладнання транспортного засобу цифровим тахографом, або індивідуальної контрольної книжки водія - в разі не обладнання транспортного засобу тахографом, передбачено Положенням про робочий час і час відпочинку водіїв колісних транспортних засобів, затвердженого Наказом Міністерства транспорту та зв`язку України №340 від 07.06.2010.

Разом з тим, суд звертає увагу, що обов`язок ведення індивідуальної контрольної книжки водія покладено саме на водія, а не на перевізника, а тому твердження позивача про те, що саме він, а не водій, здійснював заповнення контрольної книжки водія, а тому водій під час перевірки не знав де вказана книжка знаходиться в ТЗ, - є таким, що не узгоджується з нормам чинного законодавства.

До позовної заяви позивачем додано копію індивідуальної контрольної книжки водія, однак надання позивачем до суду таких документів не спростовує того факту, що на момент проведення перевірки у водія вони були відсутні, що має наслідком відповідальність згідно ст. 60 Закону №2344-III.

Аналогічна правова позиція вказана в п. 26 постанови Верховного Суду від 17 липня 2018 року по справі №802/1836/17-а.

Отже, Актом, встановлено факт порушення позивачем вимог законодавства, а саме: надання послуг з перевезення вантажів без оформлення документів, перелік яких визначений статтею 48 Закону №2344-III.

Суд звертає увагу, що про обставини встановлені у Акті від 23.09.2022 №331612, щодо відсутності у водія ОСОБА_2 індивідуальної контрольної книжки водія водій ОСОБА_2 був належним чином повідомлений, про що свідчить його підпис на такому Акті. У рядку Акту від 23.09.2022 "Пояснення водія про причини порушень" міститься лише підпис водія. (а.с. 27)

Таким чином, матеріалами справи повністю підтверджено виявлені порушення, що зазначені в акті перевірки.

Відповідно до абз. 3 ч. 1 ст. 60 Закону України "Про автомобільний транспорт" за порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників застосовуються адміністративно-господарські штрафи за перевезення пасажирів та вантажів за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених статтями 39 і 48 цього Закону, - штраф у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Враховуючи викладене, суд зазначає, що відповідачем доведено факт вчинення позивачем правопорушень - надання послуг з перевезення вантажів без оформлення документів, перелік яких визначений статтею 39 і 48 Закону України "Про автомобільний транспорт", за що абзацом 3 частини 1 статті 60 цього Закону передбачена відповідальність автомобільного перевізника у вигляді адміністративно-господарського штрафу у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Процедура проведення рейдових перевірок (перевірок на дорозі) щодо додержання автомобільними перевізниками вимог законодавства про автомобільний транспорт та оформлення її результатів передбачена «Порядком проведення рейдових перевірок (перевірок на дорозі)», затвердженим Постановою Кабінету міністрів України від 8 листопада 2006 р. № 1567.

Пунктом 25 даного Порядку передбачено, що справа про порушення розглядається в територіальному органі Укртрансбезпеки за місцезнаходженням автомобільного перевізника або за місцем виявлення порушення (за письмовою заявою уповноваженої особи автомобільного перевізника) не пізніше ніж протягом двох місяців з дня його виявлення.

Пунктами 26, 27 Порядку передбачено, що права про порушення розглядається у присутності уповноваженої особи автомобільного перевізника.

Про час і місце розгляду справи про порушення уповноважена особа автомобільного перевізника повідомляється під розписку чи рекомендованим листом із повідомленням або надсиланням на офіційну електронну адресу (за наявності).

У разі неявки уповноваженої особи автомобільного перевізника справа про порушення розглядається без її участі.

За наявності підстав керівник територіального органу Укртрансбезпеки або його заступник виносить постанову про застосування адміністративно-господарських штрафів, яка оформляється згідно з додатком 5.

Отже, розгляд відповідачем справи та прийняття оскаржуваної постанови без належного повідомлення уповноваженої особи перевізника або неявки такої особи, встановленого Порядком № 1567, не є тим порушенням, яке має тягнути обов`язкове скасування постанови про накладення адміністративно-господарського штрафу, оскільки такий штраф накладено з дотриманням строків, встановлених частиною першою статті 250 Господарського кодексу України, тобто протягом шести місяців з дня виявлення порушення, але не пізніш як через один рік з дня порушення.

Крім того, порушення процедури прийняття рішення суб`єктом владних повноважень саме по собі може бути підставою для визнання його протиправним та скасування у разі, коли таке порушення безпосередньо могло вплинути на зміст прийнятого рішення.

Певні дефекти адміністративного акту можуть не пов`язуватись з його змістом, а стосуватися процедури його ухвалення. У такому разі можливі дві ситуації: внаслідок процедурного порушення такий акт суперечитиме закону (тоді акт є нікчемним), або допущене порушення не вплинуло на зміст акта (тоді наслідків для його дійсності не повинно наставати взагалі).

Отже, саме по собі порушення процедури прийняття акта не повинно породжувати правових наслідків для його дійсності, крім випадків, прямо передбачених законом.

Виходячи з міркувань розумності та доцільності, деякі вимоги до процедури прийняття акта необхідно розуміти не як вимоги до самого акта, а як вимоги до суб`єктів владних повноважень, уповноважених на їх прийняття. Так, дефектні процедури прийняття адміністративного акта, як правило, тягнуть настання дефектних наслідків. Разом із тим, не кожен дефект акта робить його неправомірним. В певних випадках, коли йдеться про суто формальні порушення процедури, то вони взагалі не впливають на дійсність адміністративного акта.

Суд наголошує, що у відповідності до практики Європейського суду з прав людини, скасування акта адміністративного органу з одних лише формальних мотивів не буде забезпечувати дотримання балансу принципу правової стабільності та справедливості.

Таким чином, ключовим питанням при наданні оцінки процедурним порушенням, допущеним під час прийняття суб`єктом владних повноважень рішення, є співвідношення двох базових принципів права: "протиправні дії не тягнуть за собою правомірних наслідків" і, на противагу йому, принцип "формальне порушення процедури не може мати наслідком скасування правильного по суті рішення". Межею, що розділяє істотне (фундаментальне) порушення від неістотного, є встановлення такої обставини: чи могло бути іншим рішення суб`єкта владних повноважень за умови дотримання ним передбаченої законом процедури його прийняття.

З урахуванням обставин справи, прийняте відповідачем оскаржуване рішення не могло бути іншим за умови дотримання ним передбаченої законом процедури його прийняття.

Враховуючи викладене, суд не вбачає підстав для задоволення позову.

Частиною першою та другою статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Положеннями статті 90 КАС України визначено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Керуючись статтями 9, 72-77, 90, 242-246, 255, 258 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 . РНОКПП/ЄДРПОУ: НОМЕР_3 ) до Державної служби України з безпеки на транспорті (проспект Перемоги, 14, м.Київ 135,01135. РНОКПП/) про визнання протиправною та скасування постанови про застосування адміністративно - господарського штрафу №341518 від 25.10.2022.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.В. Лавренчук