Справа № 400/6708/21
Суддя: Шляхтицький О.І.
Дата ухвалення: 2023-02-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 лютого 2023 р.м.ОдесаСправа № 400/6708/21
Головуючий в 1 інстанції: Гордієнко Т. О.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Шляхтицького О.І.,

суддів: Семенюка Г.В., Домусчі С.Д.,

секретар Цибульська Ю.М.,

за участю: апелянта ОСОБА_1 ,

представника відповідача Колесник І.Ю.,

представника третьої особи Штуць Н.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в місті Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 17 лютого 2022 року по справі № 400/6708/21 за позовом ОСОБА_1 до Міністерства інфраструктури України, за участю третьої особи на стороні позивача Державної служби морського і внутрішнього водного транспорту та судноплавства України про визнання протиправним та скасування рішення,-

ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог.

У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернувся з вищевказаним адміністративним позовом, у якому (з урахуванням уточненої позовної заяви) просив:

-визнати протиправним та скасувати рішення про визнання учасників бойових дій, оформлене протоколом № 97 від 13.03.2020 в частині відмови у визнанні позивача учасником бойових дій в Народній Республіці Ангола в період з 17.02.1976 до 12.06.1976;

- зобов`язати вчинити дії щодо визнання за ним статусу учасника бойових дій в Народній Республіці Ангола в період з 17.02.1976 до 12.06.1976, у тому числі передачі рішення для видачі довідки про участь у забезпеченні бойової діяльності військ (флоту).

В обґрунтування позовних вимог зазначалось, що він у період з 17.02.1976 до 12.06.1976 брав участь в забезпеченні діяльності військ (флоту) на т/х Капитан Алексеев, а саме в рейсі в Анголу на борту цього судна був спецвантаж для забезпечення бойової діяльності військ, однак не зважаючи на наявність записів в трудовій книжці та архівних довідок, в тому числі і від Міністерства оборони України, відповідач протиправно відмовив у визнанні за позивачем статусу учасника бойових дій. Також, позивач зазначив, що іншим членам екіпажу судна т/х Капитан Алексеев, які разом з ним у зазначений період перебували у рейсі присвоєно статус учасника бойових дій, відтак має місце дискримінація при прийнятті рішення відповідачем.

Відповідач проти задоволення позову заперечував, надав до суду першої інстанції відзив на позовну заяву, у якому зазначив, що під час розгляду питання щодо надання позивачу статусу учасника бойових дій, Комісією встановлено відсутність у поданих на її розгляд документах інформації, що підтверджує участь позивача у забезпеченні бойової діяльності військ (флоту), не отримано підтверджуючих документів і від Міністерства оборони України на запити Комісії. Також відповідач клопотав про залишення позовної заяви без розгляду через пропуск позивачем строку звернення до суду.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Миколаївський окружний адміністративний суд рішенням від 17 листопада 2022 року у задоволенні адміністративного позову відмовив.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі зазначено, що рішення судом першої інстанції ухвалене з порушенням норм процесуального та неправильним застосуванням норм матеріального права, неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків суду обставинам справи, недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими, у зв`язку з чим просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким адміністративний позов задовольнити.

Апелянт, мотивуючи власну правову позицію, акцентує на таких обставинах і причинах незаконності і необґрунтованості оскаржуваного судового рішення:

- суд першої інстанції не повідомив позивача про дату та час судового засідання та про зміну складу суду;

- суд першої інстанції не проаналізував документи надані позивачем, а лише послався, як і відповідач на відсутність довідки;

- суд першої інстанції не дослідив той факт, що вантаж, який перевозився на судні де працював позивач, відбув з порту «Октябрьський», який був виключно військовим портом;

- суд першої інстанції проігнорував, що інші члени екіпажу, які знаходились разом із позивачем на судні отримали статус учасника бойових дій.

Обставини справи.

Суд першої інстанції встановив, що рішенням Робочої групи Державної служби морського та річкового транспорту України щодо визначення відповідного статусу учасників бойових дій протокол № 144 від 02.04.2019 вирішено порушити питання перед Комісією Міністерства інфраструктури з питань розгляду матеріалів щодо визначення статусу учасників бойових дій про видачу довідки для одержання посвідчення бойових дій, зокрема, ОСОБА_1 , який в період з 17.02.1976 до 12.06.1976 перебував в Анголі.

13.03.2020 відповідач за результатами засідання Комісії склав протокол № 97, яким вирішив не затверджувати рішення Робочої групи (Протокол №144 від 02.04.2019) щодо визначення статусу учасника бойових дій , зокрема, відносно позивача та не видавати довідку про участь у забезпеченні бойової діяльності військ (флоту).

Підставою для відмови став висновок Комісії про відсутність у поданих матеріалах заявників підтверджувальних документів про участь у забезпеченні бойової діяльності військ (флоту).

Також, Галузевий державний архів Міноборони листом №179/59 від 30.09.2020 повідомив про відсутність можливості підтвердити участь членів екіпажу у забезпеченні бойової діяльності військ (флоту), оскільки документи теплоходів їм на зберігання не надходили.

Вказані обставини сторонами не заперечуються, а отже є встановленими.

Висновок суду першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, що він брав участь у забезпеченні бойової діяльності військ (флотів) в період 17.02.1076 по 12.06.1976, а тому спірне рішення є правомірним.

Проте, із таким висновком суду першої інстанції погодитись не можна з огляду на таке.

Джерела права й акти їх застосування та оцінка суду.

Надаючи оцінку правомірності дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 6 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту учасники бойових дій на території інших країн - військовослужбовці Радянської Армії, Військово-Морського Флоту, Комітету державної безпеки, особи рядового, начальницького складу і військовослужбовці Міністерства внутрішніх справ колишнього Союзу РСР (включаючи військових та технічних спеціалістів і радників), працівники відповідних категорій, які за рішенням Уряду колишнього Союзу РСР проходили службу, працювали чи перебували у відрядженні в державах, де в цей період велися бойові дії, і брали участь у бойових діях чи забезпеченні бойової діяльності військ (флотів). Військовослужбовці Збройних Сил України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, поліцейські, особи рядового, начальницького складу і військовослужбовці Міністерства внутрішніх справ України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, які за рішенням відповідних державних органів були направлені для участі в міжнародних операціях з підтримання миру і безпеки або у відрядження в держави, де в цей період велися бойові дії. Перелік держав, зазначених у цьому пункті, періоди бойових дій у них та категорії працівників визначаються Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України Про організаційні заходи щодо застосування Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту № 63 від 08.02.1994 затверджено Перелік держав і періодів бойових дій на їх території (далі - Постанова № 63).

Відповідно до зазначеного Переліку визначено період бойових дій на території Анголи листопад 1975 року - листопад 1979 року.

У примітці постанови № 63 зазначено:

1. Поширюється лише на особовий склад кораблів і допоміжних суден Військово-Морського Флоту.

2.Поширюється лише на особовий склад тральщиків Чорноморського і Тихоокеанського флотів, які брали участь у розмінуванні зони Суецької затоки.

3. Поширюється лише на особовий склад радянських військових частин і підрозділів у районі Китайсько- Східної залізниці (КСЗ).

4. Поширюється лише на групу протиповітряної оборони (район міста Шанхая).

5. Поширюється лише на радянські військові частини і підрозділи, що брали участь у бойових діях у Північній Кореї з території Китаю.

6. Генеральним штабом Збройних Сил колишнього Союзу РСР і після 1979 року направлялися військові фахівці в країни, на території яких велися бойові дії, але Генеральний штаб Збройних Сил України не володіє такою інформацією. Військовим фахівцям у таких випадках пільги надавалися на підставі довідок 10 Головного управління Генерального штабу Збройних Сил СРСР про їх особисту участь у бойових діях.

7. Поширюється на осіб миротворчого контингенту до 31 грудня 2005 року та військовослужбовців Служби безпеки і Служби зовнішньої розвідки, направлених у відрядження до Республіки Ірак з метою забезпечення в умовах посилення терористичних посягань безпеки дипломатичної установи України, її співробітників та членів їх сімей.

8. Поширюється на осіб начальницького складу органів внутрішніх справ та військовослужбовців внутрішніх військ МВС, які перебували 17 березня 2008 року в складі миротворчого персоналу органів внутрішніх справ на території Автономного Краю Косово (Республіка Сербія, колишня Югославія).

Комісія з питань розгляду матеріалів про визначення учасників бойових дій створюється у міністерстві та відомстві для розгляду заяв громадян, які працювали на підприємствах, в установах та організаціях відповідних міністерств і відомств і були направлені ними на роботу за рішенням Уряду колишнього Союзу РСР в держави, де в цей період велися бойові дії (п.1 Положення про Комісію з питань розгляду матеріалів про визначення учасників бойових дій, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13.01.1995 № 16).

Згідно із пунктом 3 Положення про Комісію з питань розгляду матеріалів про визначення учасників бойових дій, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13.01.1995 року № 16, комісія зобов`язана: приймати до розгляду заяви громадян про визнання їх учасниками бойових дій відповідно до Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту; реєструвати заяви у спеціальній книзі обліку; інформувати заявника про прийняття заяви до розгляду і дату засідання Комісії. Якщо виникає потреба у додаткових документах, що підтверджують статус заявника, Комісія робить запит до відповідних архівних установ, про що повідомляє заявника; розглядати заяви громадян, що надійшли до Комісії, у тримісячний термін; видавати довідки за зразком згідно з додатком.

Матеріалами справи підтверджено, що позивач надав до суду першої інстанції копії довідки управління військових сполучень на Чорноморському басейні Міністерства оборони України, в якій зазначено, що т/х Капитан Алексеев брав участь в перевезеннях в Анголу у 1976 і вона видана для всіх членів екіпажу; архівної довідки Державного архіву області Одеської обласної державної адміністрації від 30.06.2006 № К-1864, в якій зазначено, що т/х Капитан Алексеев знаходився в рейсі з 17.02.1976 по 12.07.1076; архівної довідки Державного архіву області від 14.06.2002 № ж-1208, в якій зазначено, що т/х Капитан Алексеев 17.02.1976 вийшов із порту м. Миколаєва (порт Октябрьский) із спецвантажем 1347 тон в Анголу, з Анголи судно вийшло 05.03.1976 і 20.03.1976 судно прибуло в порт Бомбей де відвантажило вантаж, надалі судно було в оренді, перевозило жмих з Індії в порти Європи і повернулось 12.07.1976 Ільїчівськ; суднової ролі (список екіпажу) судна т/х Капитан Алексеев, в якому під номером 12 зазначено ОСОБА_1 (позивача), трудової книжки, в якій окрім іншого зазначено, що позивач з 14.01.1976 переведений матросом т/х Капитан Алексеев і звільнений 17.06.1976 (записи 12,13) (а.с.10-15).

Суд першої інстанції, дослідивши надані позивачем документи дійшов висновку, що вони лише підтверджують, що позивач брав участь у здійсненні перевезення вантажів судном т/х Капитан Алексеев у період з 17.02.1976 до 12.06.1976, де він працював згідно записів трудової книжки на посаді матроса. З архівних довідок неможливо встановити, що вантаж мав відношення до забезпечення бойової діяльності військ.

Так, в архівній довідці від 14.06.2002 № ж-1208 зазначено, що спецвантаж перевозився цим судном в Анголу у період з 17.02.1976 по 05.03.1976 без уточнення, тому неможливо встановити, що даний вантаж має відношення саме до забезпечення бойової діяльності військ, а решта часу до липня 1976 судно прибуло з Анголи до Бомбею і в подальшому перевозився жмих, що не відповідає часу, про який позивач просить визнати його як учасника бойових дій (17.02.1976 по 12.06.1976).

Також, позивачем не надано до суду доказів, що судно т/х Капитан Алексеев відноситься до кораблів і допоміжних суден Військово-Морського Флоту, а тому неможливо встановити, що позивач входить в особовий склад кораблів і допоміжних суден Військово-Морського Флоту, адже це є необхідною умовою для присвоєння статуту учасника бойових дій (п. 1 приміток 63).

Також суд першої інстанції зауважив, що з наданої копії трудової книжки неможливо встановити, що позивач протягом 1976 року брав участь в забезпеченні діяльності військ (флоту). Записи трудової книжки лише підтверджують роботу в період 17.02.1976 по 12.06.1976 на судні т/х Капитан Алексеев.

Крім того, суд першої інстанції врахував, що на запит відповідача галузевим державним архівом Міністерства оборони України надано лист, яким повідомлено про відсутність можливості підтвердити участь членів екіпажу у забезпеченні бойової діяльності військ (флоту).

Щодо посилання позивача на підтвердження участі у забезпеченні бойової діяльності військ (флоту) інших членів екіпажу з посиланням на лист, підписаний Секретарем Державної служби морського та річкового транспорту, суд першої інстанції зазначив, що інші члени екіпажу не є учасниками даної справи, їх документи не досліджувались судом, тобто набуття статусу учасника бойових дій іншими членами екіпажу не є предметом розгляду даної справи. Крім того, зі змісту листа вбачається, що цим членам екіпажу надано учасника бойових дій згідно протоколу Робочої групи державної служби морського та річкового транспорту, при цьому не зазначено та не надано доказу затвердження цього протоколу комісією Міністерства інфраструктури України з питань розгляду матеріалів про визнання учасників бойових дій.

Отже, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, що він брав участь у забезпеченні бойової діяльності військ (флотів) в період 17.02.1076 по 12.06.1976, а тому спірне рішення є правомірним.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції, вирішуючи питання щодо правильності застосування судом норм чинного законодавства, а також щодо обґрунтованості поданої апеляційної скарги, колегія суддів виходить з таких мотивів.

Так, ключовим для вирішення спірного питання є визначення правомірності дій відповідача щодо визначення статусу ОСОБА_1 (учасник бойових дій).

Колегія суддів зазначає, що оскаржуване рішення про визнання учасників бойових дій, оформлене протоколом № 97 від 13.03.2020 в частині відмови у визнанні позивача учасником бойових дій в Народній Республіці Ангола в період з 17.02.1976 до 12.06.1976 має бути обґрунтованим та містити мотивування відмови.

Так, за своєю правовою природою рішення, оформлене протоколом № 97 від 13.03.2020 є актом індивідуальної дії. Загальними вимогами, які висуваються до акта індивідуальної дії, як акта правозастосування, є його обґрунтованість та вмотивованість, тобто наведення органом конкретних підстав його прийняття (фактичних і юридичних), а також переконливих і зрозумілих мотивів його прийняття.

Апеляційний суд зазначає, що в оскаржуваному рішенні про відмову у наданні позивачу статусу учасника бойових дій зазначено про відсутність підтвердних документів про участь у забезпеченні бойової діяльності військ (флоту) .

Тобто, позивача не повідомлено, з яких причин та мотивів, надані підтвердні матеріали не були враховані.

Колегія суддів апеляційного суду зауважує, що тільки зазначення про відсутність документів не є достатньою підставою для відмови у встановленні статусу учасника бойових дій та видачі відповідної довідки, оскільки компетентним органом повинно бути зазначено об`єктивні обставини, які перешкоджають видачі такої довідки, з урахуванням відсутності таких документів. Обов`язково повинна бути надана оцінка тим документам, що фактично подано робочою групою.

Так, до суду першої інстанції апелянтом надано довідки, які підтверджують те, що він у період з лютого по березень 1976 був матросом на т/х «Капитан Алексеев», зазначене судно вийшло зі спецгрузом із порту «Октябрьський», який був військовим портом, і це загальновідомий факт. Водночас, учасникам екіпажу , які знаходились разом із позивачем у цьому рейсі було присвоєно статус учасника бойових дій (а.с.17).

Також відповідно до пункту першого порядку денного протоколу № 97 на розгляд Комісії Робоча груба Морської адміністрації надіслала заяви осіб та підтвердні документи.

Проте, у оскарженому рішенні не зазначено які саме документи досліджувались під час вирішення питання щодо надання статусу учасника бойових дій, також у судовому засіданні представник відповідача не змогла надати відповідь які саме підтвердні матеріали розглядались комісією і чи були передані на розгляд Комісії документи , які містяться у матеріалах справи (див. протокол судового засідання від 07.02.2023).

Відповідно до статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Апеляційний суд акцентує увагу, що без установлення обставин, на які посилається відповідач, він позбавлений можливості надати оцінку правомірності оскаржуваного позивачем рішення, оскільки ані в рішення суду першої інстанції, ані у оскаржуваному рішенні, оформленому протоколом № 97, ані у поясненнях відповідача не зазначено які саме підтвердні документи розглядались комісією.

Так, належна мотивація рішення (як форма зовнішнього вираження дискреційних повноважень) дає можливість перевірити, як саме (за якими ознаками) відбувалася процедура вирішення питання щодо надання статусу учасника бойових дій і чи була дотримана процедура його прийняття.

Обсяг і ступінь мотивації рішення залежить від конкретних обставин, які були предметом обговорення, але у будь-якому випадку має показувати, приміром, що підтвердні документи та заяви осіб взято до уваги і, що важливо, давати розуміння чому і чим керувалася комісія, коли оцінювала надані документи під час проведення засідання, тобто встановити мотиви ухваленого рішення. Особливо-виняткової значимості обґрунтованість/вмотивованість рішення набуває тоді, коли йдеться про не надання особі статусу учасника бойових дій, з огляду на наслідки, які це потягне.

Наведене свідчить про невмотивованість оскаржуваного рішення, оформленого протоколом № 97 від 13.03.2020.

Додатково слід наголосити, що на користь висновку про не правомірність оскаржуваного рішення є посилання позивача на те, що інші учасники екіпажу, які перебували із ним у цьому рейсі отримали статус учасника бойових дій , тобто позивач посилається на порушення статті 24 Конституції України та пункту 7 частини 2 статі 2 КАС України.

Однак суд першої інстанції повністю проігнорував посилання позивача на норми Конституції як на норми прямої дії та на норми КАС України.

Слід зазначити, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи.

У цій справі позивач фактично посилався, зокрема, на положення статті 24 Конституції, заявляючи, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом.

В аспекті оцінки аргументів ОСОБА_1 в апеляційному провадженні суд також враховував позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року, а саме у пунктах 23, 25 цього рішення зазначено: «Однак національні суди не вчинили жодної спроби проаналізувати позов заявниці під цим кутом зору, попри пряме посилання у кожній судовій інстанції. Не у компетенції Суду вирішувати, який шлях міг би бути найадекватнішим для національних судів при розгляді цього аргументу. Однак, на думку Суду, національні суди, цілком ігноруючи цей момент, хоча він був специфічним, доречним та важливим, не виконали свої зобов`язання щодо пункту 1 статті 6 Конвенції»»

Суд зазначає, що рівність і недопустимість дискримінації особи - це не тільки конституційні принципи національної правової системи України, а й фундаментальні цінності світового співтовариства, на чому наголошено у міжнародних правових актах з питань захисту прав і свобод людини і громадянина, зокрема у Міжнародному пакті про громадянські і політичні права 1966 року (статтях 14, 26), Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (статті 14), Протоколі № 12 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (статті 1) та у Загальній декларації прав людини 1948 року (статтях 1, 2, 7).

Гарантована Конституцією України рівність усіх у правах і свободах означає необхідність забезпечення рівних правових можливостей як матеріального, так і процесуального характеру для реалізації однакових за змістом та обсягом прав і свобод.

Крім того, у Рішенні Конституційного Суду України від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012 зроблено висновок, що конституційна засада рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом забезпечує гарантії доступності правосуддя та реалізації права на судовий захист, закріпленого в частині першій статті 55 Конституції України; ця засада є похідною від загального принципу рівності громадян перед законом, визначеного частиною першою статті 24 Основного Закону України, і стосується, зокрема, сфери судочинства; рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом передбачає єдиний правовий режим, який забезпечує реалізацію їхніх процесуальних прав.

Важливо також, що принцип рівності має універсальний характер, і його однаковою мірою повинні дотримуватися у своїй діяльності всі суб`єкти владних повноважень, які забезпечують виконання множинних функцій держави, зокрема у сфері соціального захисту. При цьому, згідно з положеннями частини третьої статті 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони, зокрема, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації.

Аналогічне положення міститься в Рекомендаціях Комітету Міністрів Ради Європи від 11 березня 1980 року № R(80)2, згідно з якими, приймаючи конкретне рішення, адміністративний орган влади зобов`язаний діяти, зокрема, з дотриманням принципу рівності перед законом, не допускати несправедливої дискримінації.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідача вчинити дії щодо визнання за ним статусу учасника бойових дій в Народній Республіці Ангола в період з 17.02.1976 до 12.06.1976, у тому числі передачі рішення для видачі довідки про участь у забезпеченні бойової діяльності військ (флоту) колегія суддів зазначає про таке.

Обираючи належний спосіб захисту порушених прав позивача слід врахувати правові висновки, наведені у постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року по справі № 315/752/18 (№ 61-9022св19), що не було зроблено судом першої інстанції.

Так, у зазначеній постанові Верховний Суд акцентував, що перекладання на суд функцій органу, який уповноважений приймати рішення про надання статусу учасника бойових дій, суперечило б вимогам закону, створило б умови для уникнення встановленої законодавством процедури отримання статусу учасника бойових дій та поставило б у нерівні умови осіб, які отримують такий статус з дотриманням зазначеної процедури. Особа, якій рішенням уповноваженого органу (Комісії) відмовлено у визнанні учасником бойових дій має право в судовому порядку оскаржити таке рішення, та надати суду усі наявні докази на підтвердження факту участі у бойових діях.

Вказане узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 233/2929/17, (провадження № 14-284цс19).

Отже, з урахуванням того, що відповідач не надав суду належних та допустимих доказів в обґрунтування своїх заперечень, і не довів правомірність відмови позивачу у наданні статусу учасника бойових дій в Народній Республіці Ангола в період з 17.02.1976 до 12.06.1976, суд дійшов до висновку про часткове задоволення позову, а саме шляхом зобов`язання відповідача повторно розглянути Рішення Робочої групи (протокол № 144 від 02.04.2019) в частині визначення статусу учасника бойових дій ОСОБА_1 на підставі заяви та підтвердних документів, з урахуванням висновків суду.

За таких обставин, колегія суддів доходить висновку, що судом першої інстанції при вирішенні справи неповно з`ясовані обставини, що мають значення для справи, а тому, керуючись пунктом 1 частини 1 статті 317 КАС України, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення, яким позов слід задовольнити частково.

За правилами частини 6 статті 139 КАС України якщо суд апеляційної інстанції , не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

При частковому задоволені позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог ( частина 3 статті 139 КАС України).

Відповідно до матеріалів справи позивачем сплачено судовий збір за подачу позову у сумі 908 грн (а.с.1) та за подачу апеляційної скарги 1362,00 (а.с.164).

Таким чином, ураховуючи часткового задоволення позову, з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір у сумі 1 135 грн. (908+1362 :2).

Керуючись статтями 308, 309, 315, 321, 322, 325 КАС України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 17 лютого 2022 року по справі № 400/6708/21 скасувати.

Ухвалити по справі нову постанову, якою позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Зобов`язати Міністерство інфраструктури України повторно розглянути Рішення Робочої групи Державної служби морського та річкового транспорту України щодо визначення відповідного статусу учасників бойових дій протокол № 144 від 02.04.2019, відносно ОСОБА_1 на підставі заяви та підтвердних документів, з урахуванням висновків суду.

Стягнути з Міністерства інфраструктури України (проспект Перемоги,14, м.Київ, 01135, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір у розмірі 1 135 ,00 (одна тисяча сто тридцять п`ять ) грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, за виключенням випадків, передбачених підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Дата складення та підписання повного тексту судового рішення 14 лютого 2023 року.

Головуючий суддя Шляхтицький О.І.
Судді Домусчі С.Д. Семенюк Г.В.