Справа № 160/17878/22
Суддя: Боженко Наталія Василівна
Дата ухвалення: 2023-01-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 листопада 2022 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі позивач) до Військової частини НОМЕР_2 (далі відповідач), в якій позивач просить суд:
- визнати незаконним та скасувати наказ № 210 від 27.09.2022 командира в/ч НОМЕР_2 за результатами службового розслідування за фактом самовільного залишення військової частини солдатом ОСОБА_2 в частині оголошенні головному сержанту військової частини майстер-сержанту в/ч НОМЕР_2 ОСОБА_1 , догани за порушення абз. 11 ст. 67-2 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України.
В обґрунтування позовної заяви позивач зазначає, що наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 27.09.2022 року №210 за результатом самовільного залишення військової частини солдатом ОСОБА_2 йому було оголошено догану за порушення абз. 11 ст. 67-2 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України. Вказаний наказ є протиправним, оскільки солдат ОСОБА_2 порушує службову дисципліну систематично, що підтверджується 4-ма постановами про його притягнення до дисциплінарної відповідальності, винесеними в період з 07.06.2022 року по 12.10.2022 року, а також вироком суду від 30.05.2022 року. Вказане свідчить про регулярність порушення дисципліни солдатом ОСОБА_2 та про відсутність контролю та авторитету командування військової частини. Також посилається на те, що згідно штатного розписку солдат ОСОБА_2 проходить військову службу на посаді оператора відділення контролю повітряної обстановки взводу контролю повітряної обстановки роти управління розвідувально-інформаційоного відділу військової частини НОМЕР_2 , в зв`язку з чим його безпосереднім керівником є командир взводу контролю повітряної обстановки роти управління розвідувально-інформаційного відділу старший лейтенант ОСОБА_3 , який, в свою чергу, підпорядковується командиру роти управління розвідувально-інформаційного відділу капітану ОСОБА_4 Дійсно, посада головного сержанта, яку обіймає позивач, передбачає його обізнаність щодо стану дисципліни у військовій частині, а також обов`язок підтримувати дисципліну, однак позивач не є безпосередньо відповідальним за підтримання дисципліни у взводах та ротах, оскільки таких обов`язок виконують командири відповідних ланок. Більш того, позивачу не було відомо про порушення ОСОБА_2 дисципліни, оскільки позивач перебував за межами військової частини протягом значного часу. Так, наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 05.05.2022 року №87 позивача разом з іншими військовослужбовцями зі складу військової частини було призначено для організації несення служби на блокпосту роздоріжжя АДРЕСА_3 , в зв`язку з чим позивач був відсутній на території військової частини у період з 05.05.2022 року по середину вересня 2022 року на законних підставах, а тому не міг бути обізнаний про тотальний розлад дисципліни у військовій частині, в т.ч. порушення дисципліни ОСОБА_2 . Звертає увагу суду на те, що перші правопорушення були вчинені ОСОБА_2 17.05.2022 року, а службове розслідування було проведено лише 19.09.2022 року, тобто, протягом 4 місяців командиру військової частини було відомо про порушення дисципліни, одна жодних дій для її відновлення вчинено не було. На переконання позивача це зроблено штучно, з метою перекласти відповідальність за відсутність дисципліни на позивача, оскільки в нього вже неодноразово виникали конфлікти з приводу неефективності управління та відсутності дисципліни серед особового складу. Окрім цього, позивач зазначає, що накладення на нього дисциплінарного стягнення за порушення абз. 11 ст. 67-2 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України є безпідставним, оскільки вказана стаття визначає статус головного сержанта бригади, в той час як позивач є головним сержантом військової частини. При цьому у військовій частині НОМЕР_2 розміщуються лише декілька рот, які не об`єднані між собою у полк чи інше формування, вони розквартировані на території військової частини і нічим з позивачем не пов`язані. Тож положення ст. 67-1 та 67-2 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України не поширюються на посаду, яку займає позивач. Також позивач наголошує на порушеннях, що мали місце під час проведення службового розслідування. Так, позивача не було запрошено до місця проведення розслідування, не відібрано пояснення, не ознайомлено з будь-якими документами, не надано можливості скористуватися будь-яким з прав, що надані військовослужбовцю, щодо якого проводиться службове розслідування, не роз`яснено прав. Разом з цим позивачу не відомо кого та про що було опитано в ході службового розслідування, а у канцелярії військової частини надали лише оскаржуваний наказ, не отримавши від позивача при цьому жодної відмітки чи розписки, чим порушили порядок ознайомлення із матеріалами та результатами службового розслідування. Також звертає увагу суду на те, що командуванню військової частини не могло бути невідомо про порушення дисципліни солдатом ОСОБА_2 , оскільки відповідні вироки та постанови могли бути направлені лише на адресу військової частини, оскільки місце проживання солдата ОСОБА_2 знаходиться на тимчасово окупованій території у м. Енергодар. Але до 19.09.2022 року командир військової частини не вчиняв жодних дій щодо призначення або проведення службового розслідування з приводу порушення ОСОБА_2 військової дисципліни. Позивач також вказує, що не було враховано період його попереднього проходження військової служби, під час якого позивач не отримував жодного дисциплінарного стягнення, має грамоту за сумлінне виконання службових обов`язків, високий професіоналізм, зразкову військову дисципліну. Лише після переходу у військову частини НОМЕР_2 до позивача почали з`являтися нічим не обґрунтовані претензії, що позивач пояснює байдужим ставленням командира військової частини до дисципліни у військовій частині, що намагався виправити позивач та в зв`язку з чим між ними виникли неприязні відносини. Висновує, що службове розслідування було проведено лише номінально та без дотримання вимог законодавства, а підстави для накладення на нього дисциплінарно стягнення відсутні.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14 листопада 2022 року позовна заява була залишена без руху та цією ухвалою було запропоновано позивачу усунути недоліки позовної заяви шляхом подання до суду: заяви про поновлення строку звернення до адміністративного суду із зазначенням поважних причин його пропуску з наданням суду на їх підтвердження відповідних доказів
25 листопада 2022 року позивача подано заяву про усунення недоліків, відповідно до якої зазначає, що оскаржуваний наказ ним отримано 14.10.2022 в канцелярії військової частини НОМЕР_2 , про що надано завірену ним копію наказу від 27.09.2022 року №210. Відтак про порушення своїх прав позивач дізнався саме 14.10.2022. З адміністративним позовом позивач звернувся 09.11.2022. Таким чином, строк, встановлений ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України, позивачем не пропущено.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30 листопада 2022 року було відкрито провадження та призначено розгляд в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, відповідно до ч. 5 ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України, витребувано у відповідача належним чином завірені копії документів, а саме: матеріалів службового розслідування за фактом самовільного залишення військової частини солдатом ОСОБА_2 ; наказу командира в/ч НОМЕР_2 про відкликання головного сержанта військової частини майстер-сержанта в/ч НОМЕР_2 ОСОБА_1 зі служби на блокпосту роздоріжжя АДРЕСА_3 та повернення до розташування в/ч НОМЕР_2 ; докази ознайомлення ОСОБА_6 з оскаржуваним наказом та матеріалами службового розслідування від 27.09.2022.
15 грудня 2022 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду через канцелярію від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якій відповідач проти позову заперечує в повному обсязі. Зазначає, що виконання позивачем обов`язків несення служби на посту роздоріжжя віл. Горького та АДРЕСА_2 не звільняло його від виконання функціональних обов`язків за займаною посадою, в т.ч. щодо здійснення контролю за додержанням військовослужбовцями рядового, сержантського (старшинського) складу військової дисципліни. Також вказує, що доводи позивача про те, що на нього не поширюється дія ст. 67-2 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України є помилковими, оскільки ця норма є загальною для всіх головних сержантів всіх ланок Збройних Сил України. Окрім цього зазначає, що твердження позивача про те, що він не є безпосереднім керівником солдата ОСОБА_2 , не звільняють його від відповідальності, оскільки контроль за дисципліною є функціональним обов`язком позивача. Позивач не перебував у відрядженні або у відпустці, натомість лише виконував наказ командира військової частини щодо місця несення служби, однак самоусунувся від виконання службових обов`язків. Більш того, згідно положень військових статутів якщо військовослужбовець не в змозі виконати наказ чи інші обов`язку, він зобов`язаний повідомити про це свого командира та вказати причини невиконання, чого позивач не зробив. Також заперечує проти тверджень позивача про те, що протягом останніх 4 місяців командиру військової частини було відомо про порушення дисципліни солдатом ОСОБА_2 , однак він нічого не робив, оскільки з постанов про притягнення вказаного солдата до адміністративної відповідальності вбачається, що саме командир військової частини складав відповідні протоколи про адміністративні правопорушення. Щодо тверджень позивача про те, що було порушено порядок проведення службового розслідування вказує, що службове розслідування проводилося не стосовно позивача, а стосовно солдата ОСОБА_2 , при цьому дисциплінарне розслідування лише може передувати накладенню дисциплінарного стягнення. Тобто, таке стягнення накладено на позивача без проведення окремого службового розслідування щодо нього правомірно. Разом з цим вказує, що строк дії накладеного на позивача дисциплінарного стягнення «догана» складає 2 місяці, тобто, станом на 27.11.2022 вже сплив, а тому оскаржуваний наказ в цій частині вважається нечинним.
Також 15 грудня до Дніпропетровського окружного адміністративного суду через канцелярію від відповідача надійшли документи, витребувані ухвалою суду від 30.11.2022 року.
24 січня 2023 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду через електронну пошту від представника позивача надійшла відповідь на відзив, в якій позивач зазначає, що наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 05.05.2022 року №87 його було виведено із підпорядкування командира військової частини та на час перебування на блокпосту визначивши командиром іншу особу, чим фактично позивача було звільнено від виконання обов`язків головного сержанта військової частини. Так, в період з 05.05.2022 року по 21.10.2022 року усі телеграми, що направлялися на ім`я позивача в силу його посади командиром військової частини розписувалися для виконання та до відома головному сержанту роти управління розвідувально-інформаційного відділу сержанту ОСОБА_7 , в той час як позивач за вказаний період часу жодної телеграми не отримав, тобто фактично командир військової частини усунув позивача від виконання обов`язків головного сержанта військової частини. Щодо доводів відповідача про відсутність предмета спору з посиланням на практику Верховного Суду зазначає, що зняття дисциплінарного стягнення не свідчить про його законність, а також вказує, що припинення строку дії догани не позбавляє його права звернутися до суду із захисту своїх прав.
24 січня 2023 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду від представника позивача додатково надійшли докази направлення відповіді на відзив відповідачу.
Згідно положень ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглянув справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) за наявними у ній матеріалами.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується адміністративний позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.
Наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 13.09.2021 року №22-рС позивача було призначено на посаду головного сержанта військової частини майстер-сержанта військової частини НОМЕР_2 , проходить військову службу на вказаній посаді по теперішній час.
Наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 05.05.2022 року №87 з метою виконання завдання щодо запобігання диверсій та підривної діяльності, належного виконання службових обов`язків військовослужбовцями, задіяними до несення служби на блокпосту, для організації несення служби на блокпосту роздоріжжя АДРЕСА_3 призначено 6 військовослужбовців військової частини НОМЕР_4 , в т.ч. позивача.
Наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 19.09.2022 року №199 на підставі призначено службове розслідування за фактом самовільного залишення військової частини НОМЕР_2 солдатом АДРЕСА_4 . Також наказано під час проведення службового розслідування з`ясувати, зокрема, осіб, з вини яких трапилась подія, та осіб, дії чи бездіяльність яких сприяли її вчиненню, умови та причини, що сприяли правопорушенню.
До акту службового розслідування додано пояснення військовослужбовця ОСОБА_2 від 21.09.2022 року, який зазначив, що вчинив порушення дисципліни внаслідок особистої недисциплінованості.
Наказом командира військової частини НОМЕР_2 про результати службового розслідування за фактом самовільного залишення військової частини солдатом ОСОБА_9 від 27.09.2022 року №210 з метою недопущення таких випадків в подальшому наказано оголосити військовослужбовцям дисциплінарні стягнення:
Оператору відділення контролю повітряної обстановки взводу контролю повітряної обстановки роти управління розвідуально-інформаційного відділу солдату ОСОБА_2 сувору догану;
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_11 зробити зауваження;
Головному сержанту роти управління розвідувально-інформаційного відділу сержанту ОСОБА_7 догану;
Командиру взводу контролю повітряної обстановки роти управління розвідувально-інформаційного відділу старшому лейтенанту ОСОБА_3 сувору догану;
Командиру роти управління розвідувально-інформаційного відділу капітану ОСОБА_4 догану;
Головному сержанту військової частини майстер-сержанту ОСОБА_1 догану (за порушення вимог абзацу 11, статті 672 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, що сприяло порушенню військової дисципліни підлеглим військовослужбовцем).
Згідно відмітки у рапорті позивача від 11.10.2022 року копію наказу від 27.09.2022 року №210 ним отримано 12.10.2022 року.
Наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 21.10.2022 року №262 у зв`язку з призначенням на іншу посаду позивачу наказано повернутися з позицій блокпосту 21.10.2022 року для здачі справ та посади.
Вказані обставини та зміст спірних правовідносин підтверджені наявними у справі доказами.
Вирішуючи спір, суд застосовує наступні норми права.
Згідно зі ст. 65 Конституції України Захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.
Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, визначення загальних засад проходження в Україні військової служби здійснює Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 року №2232-XII (далі Закон №2232-XII)
Згідно з ч.1 ст. 2 Закону №2232-XII Військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Частиною четвертою вказаної статті визначено, що порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
Відповідно до ч.12 ст. 2 Закону №2232-XII кожен громадянин України, вперше вступаючи на військову службу до Збройних Сил України, інших військових формувань, особисто складає Військову присягу на вірність Українському народу і скріплює її власноручним підписом. Іноземець або особа без громадянства, який (яка) вперше приймається на військову службу до Збройних Сил України, бере офіційне зобов`язання неухильно додержуватися Конституції та законів України, сумлінно виконувати обов`язки військової служби.
Законом України «Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України» від 24.03.1999 року №548-XIV затверджено названий статут (далі Статут внутрішньої служби).
Статут внутрішньої служби визначає загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб бригади (полку, корабля 1 і 2 рангу, окремого батальйону) та її підрозділів, правила внутрішнього порядку у військовій частині та її підрозділах.
Відповідно до Статуту внутрішньої служби текст Військової присяги є наступним: Я, (прізвище, ім`я та по батькові), вступаю на військову службу і урочисто присягаю Українському народові завжди бути йому вірним і відданим, обороняти Україну, захищати її суверенітет, територіальну цілісність і недоторканність, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, накази командирів, неухильно додержуватися Конституції України та законів України, зберігати державну таємницю.
Присягаю виконувати свої обов`язки в інтересах співвітчизників.
Присягаю ніколи не зрадити Українському народові!».
Статтею 11 Статуту внутрішньої служби визначені обов`язки військовослужбовців, серед яких: свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, беззастережно виконувати накази командирів (начальників) і захищати їх у бою, як святиню оберігати Бойовий Прапор своєї частини, виявляти повагу до командирів (начальників) і старших за військовим званням, сприяти їм у підтриманні порядку і дисципліни.
Відповідно до ст. 16 Статуту внутрішньої служби кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Ці обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями.
Згідно зі ст. 18 Статуту внутрішньої служби військовослужбовці перебувають під захистом держави і мають усю повноту прав і свобод, закріплених Конституцією України.
Статтею 26 Статуту внутрішньої служби визначено, що військовослужбовці залежно від характеру вчиненого правопорушення та провини несуть з урахуванням бойового імунітету, визначеного Законом України "Про оборону України" дисциплінарну, адміністративну, матеріальну, цивільно-правову та кримінальну відповідальність згідно із законом.
Згідно ст. 671 Статуту внутрішньої служби головний сержант (головний старшина) бригади (полку, корабля 1 і 2 рангу, окремого батальйону) (далі - головний сержант бригади) в мирний і воєнний час відповідає за надання командиру бригади інформації та пропозицій з питань проходження військової служби військовослужбовцями сержантського (старшинського) складу, рівня індивідуальної підготовки та морально-психологічного стану рядового і сержантського (старшинського) складу в підрозділах, організації по сержантській (старшинській) вертикалі своєчасного і ефективного виконання завдань, визначених командиром бригади, інформування та координацію діяльності головних сержантів підрозділів та згуртування сержантського (старшинського) складу бригади.
Головний сержант бригади підпорядковується командирові бригади та є прямим начальником для військовослужбовців рядового, сержантського (старшинського) складу бригади. Він є головним радником командира бригади з усіх питань, що стосуються рядового і сержантського (старшинського) складу.
Статтею 672 Статуту внутрішньої служби передбачено, що головний сержант бригади зобов`язаний, зокрема:
доповідати командирові бригади про всі порушення норм, стандартів та положень керівних документів, що регламентують проходження військової служби військовослужбовцями рядового і сержантського (старшинського) складу, їх навчання і підготовку, всебічне забезпечення та соціальний захист, надавати пропозиції щодо їх усунення, здійснювати моніторинг морально-психологічного стану військовослужбовців рядового і сержантського (старшинського) складу в підрозділах (абз. 9);
за рішенням командира бригади супроводжувати його під час роботи в підрозділах бригади, проведення перевірки стану здійснення заходів з бойової підготовки, участі в заходах міжнародного військового співробітництва та зустрічах із громадськістю (абз. 11);
здійснювати контроль за додержанням військовослужбовцями рядового, сержантського (старшинського) складу військової дисципліни, виконанням ними правил носіння військової форми одягу, перевіряти виконання розпорядку дня в підрозділах бригади, несення служби добовим нарядом (абз. 12).
Законом України від 24.031999 року №551-XIV «Про Дисциплінарний статут Збройних Сил України» затверджено названий статут (далі Дисциплінарний статут).
Дисциплінарний статут визначає сутність військової дисципліни, обов`язки військовослужбовців, а також військовозобов`язаних та резервістів під час проходження навчальних (перевірочних) і спеціальних зборів щодо її додержання, види заохочень та дисциплінарних стягнень, права командирів щодо їх застосування, а також порядок подання і розгляду заяв, пропозицій та скарг.
Усі військовослужбовці Збройних Сил України незалежно від своїх військових звань, службового становища та заслуг повинні неухильно керуватися вимогами цього Статуту.
Відповідно до ст. 1 Дисциплінарного статуту військова дисципліна - це бездоганне і неухильне додержання всіма військовослужбовцями порядку і правил, встановлених статутами Збройних Сил України та іншим законодавством України.
Згідно ст. 4 Дисциплінарного статуту військова дисципліна зобов`язує кожного військовослужбовця: додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги статутів Збройних Сил України, накази командирів; бути пильним, зберігати державну таємницю; додержуватися визначених статутами Збройних Сил України правил взаємовідносин між військовослужбовцями, зміцнювати військове товариство; виявляти повагу до командирів і один до одного, бути ввічливими і додержуватися військового етикету; поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків; не вживати під час проходження військової служби (крім медичного призначення) наркотичні засоби, психотропні речовини чи їх аналоги, а також не вживати спиртні напої під час виконання обов`язків військової служби.
Частиною 5 Дисциплінарного статуту визначено, що за стан військової дисципліни у з`єднанні, військовій частині (підрозділі), закладі та установі відповідає командир. Інтереси захисту Вітчизни зобов`язують командира постійно підтримувати військову дисципліну, вимагати її додержання від підлеглих, не залишати поза увагою жодного дисциплінарного правопорушення.
Стосовно кожного випадку правопорушення командир зобов`язаний прийняти рішення щодо необхідності притягнення винного до відповідальності залежно від обставин скоєння правопорушення, ступеня вини, попередньої поведінки порушника та розміру завданих державі та іншим особам збитків, а також з урахуванням бойового імунітету, визначеного Законом України "Про оборону України".
Діяльність командира щодо підтримання військової дисципліни оцінюється не кількістю накладених ним дисциплінарних стягнень, а виконанням обов`язків з додержанням вимог законів і статутів Збройних Сил України, повним використанням дисциплінарної влади для наведення порядку і запобігання порушенням військової дисципліни.
Кожний військовослужбовець зобов`язаний сприяти командирові у відновленні та постійному підтриманні порядку й дисципліни.
Командир, який не забезпечив додержання військової дисципліни та не вжив заходів для її відновлення, несе встановлену законом відповідальність.
Відповідно до ч. 7 Дисциплінарного статуту застосовувати заохочення та накладати дисциплінарні стягнення можуть тільки прямі командири та командири, визначені в розділі 3 цього Статуту.
Згідно зі ст. 45 Дисциплінарного статуту у разі невиконання (неналежного виконання) військовослужбовцем своїх службових обов`язків порушення військовослужбовцем військової дисципліни або громадського порядку командир повинен нагадати йому про обов`язки служби, а за необхідності - накласти дисциплінарне стягнення.
Відповідно до пп. а-б ст. 48 На військовослужбовців можуть бути накладені такі дисциплінарні стягнення: зауваження, догана.
Статтею 55 Дисциплінарного статуту встановлено, що командир бригади (полку, корабля 1 рангу) має право застосовувати стягнення, передбачені пунктами "а"-"ґ", а також пунктами "д"-"ж" (до майстер-сержанта (майстер-старшини) включно) статті 48 цього Статуту.
Відповідно до ст. 83 Дисциплінарного статуту на військовослужбовця, який порушує військову дисципліну або громадський порядок, можуть бути накладені лише ті дисциплінарні стягнення, які визначені цим Статутом і відповідають військовому званню військовослужбовця та дисциплінарній владі командира, що вирішив накласти на винну особу дисциплінарне стягнення.
Згідно з ст. 84 Дисциплінарного статуту прийняттю рішення командиром про накладення на підлеглого дисциплінарного стягнення може передувати службове розслідування. Воно проводиться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, та ступеня вини.
Під час накладення дисциплінарного стягнення та обрання його виду враховується: характер та обставини вчинення правопорушення, його наслідки, попередня поведінка військовослужбовця, а також тривалість військової служби та рівень знань про порядок служби (абзац другий ст. 86 Дисциплінарного статуту).
У постанові Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду від 19.02.2020 року по справі №813/1021/17 наявний наступний правовий висновок: підставою притягнення військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності є неналежне виконання ним службових обов`язків, порушення військової дисципліни. Для притягнення військовослужбовця до такої відповідальності необхідно, щоб був зафіксований сам факт порушення, вину військовослужбовця повністю доведено, встановлено ступінь його вини та з`ясовано причини і умови, що сприяли вчиненню ним правопорушення.
В свою чергу у постанові Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду від 19.02.2020 року по справі №813/1021/17 наявний наступний правовий висновок: « 37. Зміст положень Дисциплінарного статуту свідчить про те, що службова дисципліна полягає у виконанні (дотриманні) законодавчих і підзаконних актів із питань службової діяльності та бездоганному і неухильному додержанні порядку і правил, що такими нормативними актами передбачені.
38. Водночас підставою для притягнення до дисциплінарної відповідальності є дисциплінарний проступок, сутність якого полягає у невиконанні чи неналежному виконанні військовослужбовцем службової дисципліни.
39. Такими обставинами є лише фактичні дані, що свідчать про реальну наявність у діяннях особи ознак дисциплінарного проступку, зокрема протиправної поведінки, шкідливих наслідків і причинного зв`язку між ним і дією порушника дисципліни».
Згідно правового висновку Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду від 18.02.2021 року по справі №1.380.2019.000616 « 93.Верховним Судом береться до уваги той факт, що під час накладення дисциплінарного стягнення та обрання його виду враховується характер та обставини вчинення правопорушення, його наслідки, попередня поведінка військовослужбовця, а також тривалість військової служби та рівень знань про порядок служби».
Відповідно до ч.2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
За обставин даної справи позивача наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 27.09.2022 №210 притягнуто до дисциплінарної відповідальності «за порушення абзацу 11 статті 672 Статуту внутрішньої служби Збройних сил України, що сприяло порушенню військової дисципліни підлеглим військовослужбовцем».
Перевіряючи наказ №210 від 27.09.2022 року щодо застосування до позивача дисциплінарного стягнення на відповідність ч.2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, суд зазначає наступне.
Передусім, суд відхиляє посилання позивача на те, що положення ст. 67 2 Статуту внутрішньої служби не можуть бути застосовані до його посади, оскільки він є головним сержантом військової частини, а не головним сержантом бригади, як визначено у відповідній статті.
Так, Статутом внутрішньої служби передбачено посади «Головний сержант (головний старшина) бригади (полку, корабля 1 і 2 рангу, окремого батальйону)», «Головний сержант (головний старшина) батальйону (дивізіону, ескадрильї, корабля 2 рангу, бойової частини корабля 1 рангу)», «Головний сержант роти (батареї)», «Головний сержант взводу (обслуги, заступник командира взводу)».
Відповідно, правове становище посади, яку обіймає позивач, з необхідністю визначено відповідними статтями Статуту внутрішньої служби, з яких лише посада «Головний сержант бригади» є належним еквівалентом службового становища позивача.
Також суд не приймає доводи позивача про те, що перше правопорушення солдата ОСОБА_2 було вчинено ще 17.05.2022 року, а службове розслідування проведено лише 19.09.2022 року, що свідчить про протиправність дій командира військової частини.
Так, службове розслідування, яке було призначено наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 19.09.2022 року №199, призначалося стосовно факту відсутності 19.09.2022 року о 09:00 год. на ранковому шикуванні солдата ОСОБА_2 , проводилося виключно з цього питання. В свою чергу доказів щодо непризначення службових розслідувань за попередні правопорушення солдата ОСОБА_2 , накладення на нього дисциплінарних стягнень за такі правопорушення, суду позивачем не надано, в матеріалах справи такі докази відсутні, в зв`язку з чим у суду відсутні підстави для прийняття наведених доводів позивача.
Не приймає суд і доводів позивача про ненадання йому можливості скористатися правами особи, щодо якої проводиться службове розслідування, оскільки як вже зазначив суд, службове розслідування проводилося за фактом самовільного залишення військової частини солдатом ОСОБА_2 , тож наявні підстави для висновку про те, що таке службове розслідування проводилося стосовно саме солдата ОСОБА_2 .
В свою чергу Дисциплінарний статут передбачає накладення дисциплінарного стягнення на військовослужбовця без обов`язкового проведення щодо нього службового розслідування, що було втілено в накладенні на позивача дисциплінарного стягнення окремим пунктом (№7) наказу командира військової частини НОМЕР_2 від 27.09.2022 року №210 із формулюванням причини такого накладення та норми права, яку було порушено.
Також судом відхиляються доводи позивача щодо безпосереднього керівництва над солдатом ОСОБА_2 інших військовослужбовців, оскільки займана позивачем посада має зв`язок із забезпеченням військової дисципліни у військовій частині, що в цілому дозволяє, за наявності достатніх підстав, вирішувати питання про дисциплінарну відповідальність посадових осіб, що займають посаду позивача, за вчинення не безпосередньо підпорядкованими таким особам військовослужбовцями правопорушень.
Водночас, дисциплінарне стягнення на позивача накладено за порушення вимог абзацу 11, статті 672 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України».
Згідно абзацу 11 статті 672 Статуту внутрішньої служби головний сержант бригади зобов`язаний: за рішенням командира бригади супроводжувати його під час роботи в підрозділах бригади, проведення перевірки стану здійснення заходів з бойової підготовки, участі в заходах міжнародного військового співробітництва та зустрічах із громадськістю
В матеріалах справи відсутнє підтвердження протиправної поведінки позивача у формі дії або бездіяльності щодо порушення вказаної норми права, а також причинно-наслідкового зв`язку такого порушення із наслідком (самовільним залишенням військової частини солдатом ОСОБА_2 )
Наведене свідчить про необґрунтованість притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності на підставі вказаної норми права.
Також суд звертає увагу на те, що в п. 4 Акту службового розслідування, затвердженому командиром військової частини 27.09.2022 року, зазначено: «Вини посадових осіб військової частини НОМЕР_2 , дії або бездіяльність яких формально або свідомо сприяли вчиненню солдатом ОСОБА_9 правопорушення не встановлено, особовий склад військової частини НОМЕР_2 було повідомлено 20.02.2022 року та в подальшому щомісячно під розпис про відповідальність за скоєння військових злочинів та військових адміністративних правопорушень. Причиною та умовами, що сприяли вчиненню правопорушення, визначено особисту недисциплінованість солдата ОСОБА_9 . Останній постійно перебуває в групі посиленого психологічного впливу як схильний до девіантної поведінки, систематично притягується до дисциплінарної відповідальності, характеризується негативно».
Наведений висновок, за умови його затвердження командиром військової частини, не узгоджується із накладенням в цей же день командиром військової частини на позивача дисциплінарного стягнення «за порушення вимог …, що сприяло порушенню військової дисципліни підлеглим військовослужбовцем».
Так, в наведеному правовому висновку Верховного Суду, зробленому в постанові від 19.02.2020 року по справі №813/1021/17, наголошено на необхідності повного доведення вини та встановлення ступеня такої вини військовослужбовця, що притягається до дисциплінарної відповідальності, в той час як в ході службового розслідування вина (в будь-якій формі) посадових осіб військової частини НОМЕР_2 , не встановлена.
Більш того, суд погоджується із аргументами позивача про те, що його перебування за межами військової частини на блокпосту на роздоріжжі АДРЕСА_3 є обставиною, яка впливає на можливість виконання ним своїх функціональних обов`язків.
Так, відповідачем не надано будь-яких доказів, з яких би вбачалося, що службова дисципліна солдата ОСОБА_2 була на незадовільному рівні в період виконання позивачем своїх службових обов`язків зі місцезнаходженням військової частини (зокрема, доказів на підтвердження притягнення вказаного військовослужбовця до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності у відповідний період).
Суд зазначає, що єдиним можливим способом сприйняття таких обставин справи як початок вчинення солдатом ОСОБА_2 з 17.05.2022 року порушень службової дисципліни, а також призначення позивача до виконання службових обов`язків за межами військової частини з 05.05.2022 року, є лише реальна обмеженість позивача у виконанні своїх функціональних обов`язків в повному обсязі при перебуванні на вказаному місці несення служби
Вказане підтверджується і тим, що відповідачем не надано будь-яких доказів того, що виконання позивачем службових обов`язків на блокпосту поза межами військової частини забезпечувало йому можливість виконувати свої функціональні обов`язки в тому ж обсязі та якості, що і до призначення позивача до несення служби на блокпост (наприклад, виконання позивачем обов`язків на відповідному блокпості лише частину службового часу при проведенні іншої частини службового часу у розташуванні військової частини).
Так само відповідачем не надано доказів обізнаності позивача про перебування солдата ОСОБА_2 у групі посиленого психологічного впливу, схильності до девіантної поведінки, факти порушення службової дисципліни, а також факти притягнення солдата ОСОБА_2 до адміністративної та кримінальної відповідальності в період з 07.06.2022 року по 12.10.2022 року, коли щодо вказаного військовослужбовця виносилися постанови про притягнення до адміністративної відповідальності та вирок. Наведене об`єктивно впливало на можливість позивача вживати заходів для забезпечення дисципліни. При цьому можливість вжиття таких заходів позивачем (в разі його обізнаності про факти притягнення солдата ОСОБА_2 до відповідальності) при його знаходженні на визначеному місці несення військової служби (на блокпості) також відповідачем не доведена.
Відповідно, суд відхиляє твердження відповідача про те, що позивач самоусунувся від виконання функціональних обов`язків, оскільки не перебував у відрядженні або відпустці, оскільки судом визнано обмеженість можливості позивача виконувати окремі функціональні обов`язки в зв`язку з тимчасовим визначенням місця несення служби за межами військової частини та зумовленими цим обставинами.
Так само не приймаються судом твердження відповідача про необхідність повідомлення позивачем командира військової частини про неможливість виконати наказ, оскільки виконання функціональних обов`язків здійснюється не на підставі наказу про виконання таких обов`язків, а у зв`язку із призначенням на посаду, при цьому визначення місця несення служби за межами військової частини позивачу було здійснено саме наказом командира військової частини, який він зобов`язаний був виконувати та щодо неможливості виконання якого повідомлень командиру військової частини не робив.
Разом з цим, з матеріалів справи, в т.ч. відзиву відповідача не встановлено пропорційності в накладенні на позивача дисциплінарного стягнення з урахуванням стягнень, накладених на інших військовослужбовців.
Так, на командира відділення, який безпосередньо відповідає за дисципліну військовослужбовців відділення, накладено дисциплінарне стягнення у вигляді зауваження. На головного сержанта роти, який за функціональними обов`язками, подібним обов`язкам позивача, та посадовим становищем стосовно солдата ОСОБА_2 є офіцером ближчого рівня, є його прямим начальником згідно с. 1121 Статуту внутрішньої служби та щодо якого при цьому відсутні докази перебування за межами військової частини, накладено дисциплінарне стягнення у вигляді догани. На командира роти, який стосовно солдата ОСОБА_2 є офіцером ближчого рівня, аніж позивач, накладено дисциплінарне стягнення у вигляді догани.
Однакове дисциплінарне стягнення є свідченням однакового або суттєво подібного ступеня вини, рівня протиправності дій та зв`язку таких дій із наслідками. Проте, із застосованих наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 27.09.2022 року №210 дисциплінарних стягнень не вбачається названих характеристик.
При цьому з урахуванням висновку, що міститься у постанові Верховного Суду від 18.02.2021 року по справі №1.380.2019.000616, при накладенні на позивача вказаного дисциплінарного стягнення мали б бути враховані «характер та обставини вчинення правопорушення, його наслідки, попередня поведінка військовослужбовця, а також тривалість військової служби та рівень знань про порядок служби», що не вбачається з оскаржуваного наказу, в т.ч. з урахуванням доводів позивача про відсутність попередніх дисциплінарних стягнень, наявність відзнаки, а також того, що стосовно командира відділення в якості пом`якшуючої обставини було враховано «не тривалий термін перебування на посаді».
Також суд відхиляє доводи відповідача про сплив строку дії дисциплінарного стягнення, накладеного на позивача. Посилання на припинення дії протиправного акту не може призводити до позбавлення особи визнання протиправним застосування щодо такої особи відповідного акту, в т.ч. з урахуванням можливого подальшого відновлення своїх прав, порушених протиправним актом. В свою чергу відповідачем оскаржуваний наказ скасовано не було, доказів анулювання запису в службовій картці позивача не надано, будь-яких інших доказів відновлення попереднього правового становища позивача не надано.
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Згідно ч.1 ст.90 цього ж Кодексу, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову.
Суд задовольняє позовну вимогу позивача в редакції, що відповідає способам захисту, визначеним у ст. 5, 245 Кодексу адміністративного судочинства України.
Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд зазначає, що позивач звільнений від сплати судового збору відповідно до пункту 12 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір».
З огляду вказане, а також враховуючи те, що доказів сплати сторонами будь-яких інших витрат, пов`язаних з розглядом справи суду не надано, питання розподілу судових витрат судом не вирішується.
Керуючись ст. ст. 5, 139, 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ: НОМЕР_3 ) про визнання протиправним та скасування наказу - задовольнити.
Визнати протиправним та скасувати наказ № 210 від 27.09.2022 командира в/ч НОМЕР_2 за результатами службового розслідування за фактом самовільного залишення військової частини солдатом ОСОБА_2 в частині оголошенні головному сержанту військової частини майстер-сержанту в/ч НОМЕР_2 ОСОБА_1 , догани за порушення абз. 11 ст. 67-2 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України.
Розподіл судових витрат не здійснювався.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Н.В. Боженко