Справа № 560/13552/21
Суддя: Кашпур О.В.
Дата ухвалення: 2023-02-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

15 лютого 2023 року

м. Київ

справа № 560/13552/21

адміністративне провадження № К/990/3453/23

Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Кашпур О.В., перевірив касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 22 лютого 2022 року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 24 листопада 2022 року у справі №560/13552/21 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Хмельницькій області про визнання протиправним, скасування наказу та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції України в Хмельницькій області, в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати наказ начальника Головного управління в Хмельницькій області №274о/с від 08 вересня 2021 року «Про особовий склад», згідно якого звільнено відповідно до Закону України «Про Національну поліцію» зі служби в поліції за пунктом 6 частини першої статті 77 (у зв`язку з реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України) підполковника поліції ОСОБА_1 , заступника начальника відділу - начальника слідчого відділення Старокостянтинівського ВП ГУНП, з 08 вересня 2021 року;

- поновити підполковника поліції ОСОБА_1 на посаді заступника начальника відділу - начальника слідчого відділення Старокостянтинівського ВП ГУНП в Хмельницькій області з 08 вересня 2021 року;

- стягнути з Головного управління Національної поліції у Хмельницькій області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 08 вересня 2021 року на дату винесення судом рішення суду про поновлення ОСОБА_1 на службі.

Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 22 лютого 2022 року, залишеним без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 24 листопада 2022 року, у задоволенні позову відмовлено.

28 січня 2023 року позивач втретє засобами поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 22 лютого 2022 року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 24 листопада 2022 року. Скаржник просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Відповідно до частини першої статті 334 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.

Відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

За правилами частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.

Вимоги до форми та змісту касаційної скарги встановлено статтею 330 КАС України, відповідно до пункту 4 частини другої якої у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга, з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що перелік підстав для касаційного оскарження судових рішень є вичерпним. Тому касаційна скарга повинна бути обґрунтована виключно такими доводами, які необхідно вказати у формі, визначеній пунктом 4 частини другої статті 330 КАС України.

Під час перевірки поданої касаційної скарги на предмет дотримання вимог статті 330 КАС України встановлено, що у якості підстав касаційного оскарження судових рішень скаржник зазначає пункти 1, 3 частини четвертої статті 328 КАС України.

Зокрема, скаржник, посилаючись на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України, у тексті касаційної скарги зазначає, що суди першої та апеляційної інстанцій застосували:

- частину 4 статті 9, частину 4 статті 90, пункти 1 та 2 частини 3, пункти 2, 3, 6 статті 246 КАС України без урахування правового висновку Європейського суду з прав людини, викладеного у пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року та пункті 25 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року, у яких визнано порушення пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод;

- пункти 2, 6 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію України» та частину третьої статті 40 КЗпП України без урахування правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 03 червня 2020 року по справі №804/3599/16;

- пункт 19 частини першої статті 4 КАС України, без урахування правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 10 червня 2021 року у справі №420/6432/19;

- частину третю статті 40 КЗпП України без врахування правового висновку Верховного Суду, який викладений у постановах від 22 листопада 2019 року та 23 червня 2021 року у справі №813/740/17;

- пункти 2, 3 статті 23, пункт 2 частини першої статті 36, та частину третю статті 40 КЗпП України, без урахування правового висновку Верховного Суду, який викладений у постанові від 15 вересня 2020 року Великої Палати Верховного Суду у справі №205/4196/18.

При цьому, скаржником зазначено, що суди першої та апеляційної інстанцій не застосували:

- пункт 3 Розділу IV Положення з організації діяльності слідчих підрозділів Національної поліції України, затвердженої наказом МВС України від 06 липня 2017 року №570 «Про організацію діяльності органів досудового розслідування Національної поліції України» без врахування правового висновку щодо його застосування, викладеного у постанові Верховного Суду від 28 грудня 2021 року у справі №813/4069/17;

- пункт 2 частини 1, частину 2 статті 252, пункт 3 частини першої статті 371 КАС України, без урахування висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 29 січня 2021 року у справі №580/1873/19;

- частину 1 статті 325, пункт 1 частини 1 статті 371 КАС України, без урахування висновку, викладеного в пунктах 27, 30 та 31 рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Велев проти України» від 20 січня 2022 року;

Верховний Суд наголошує, що обов`язковими умовами при оскарженні судових рішень на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України є зазначення у касаційній скарзі: 1) норми матеріального права, яку неправильно застосовано судами; 2) постанови Верховного Суду і який саме висновок щодо застосування цієї ж норми у ній викладено; 3) висновок судів, який суперечить позиції Верховного Суду; 4) в чому полягає подібність правовідносин у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду i у якій подається касаційна скарга). Обов`язковим є взаємозв`язок усіх чотирьох умов.

Підстави касаційного оскарження викладаються в касаційній скарзі з вказівкою на конкретні висновки судів, рішення яких оскаржуються, із одночасним зазначенням положень (пункту, частини, статті) закону або іншого нормативно-правового акта, який застосований цими судами при прийнятті відповідного висновку. Це дозволяє суду касаційної інстанції на виконання вимог статті 341 КАС України перевірити правильність застосування норм матеріального і процесуального права у конкретній справі.

Разом з тим, скаржником хаотично, без логічного порядку зазначені норми та постанови Верховного Суду, в яких, на думку скаржника, містяться висновки щодо цих норм.

При цьому скаржнику вже неодноразово було роз`яснено, зокрема в ухвалах Верховного Суду від 28 грудня 2022 року та від 25 січня 2023 року, що підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови, а тому Суд відхиляє посилання скаржника на те, що суди попередніх інстанцій не застосували пункт 3 Розділу IV Положення з організації діяльності слідчих підрозділів Національної поліції України, затвердженої наказом МВС України від 06 липня 2017 року №570 «Про організацію діяльності органів досудового розслідування Національної поліції України», пункт 2 частини 1, частину 2 статті 252, частину 1 статті 325, пункти 1, 3 частини першої статті 371 КАС України без урахування висновків Верховного Суду.

Також вказані скаржником норми (частина 4 статті 9, частина 4 статті 90, пункти 1 та 2 частини 3, пункти 2, 3, 6 статті 246 КАС України та пункт 19 частини першої статті 4 КАС України) є загальними нормами, які не були предметом дослідження у вказаній справі, а тому Суд вважає необґрунтованим посилання скаржника на вказані норми.

Окрім цього, Верховний Суд, повторно звертає увагу скаржника, що посилання на неврахування висновків Європейського суду з прав людини не узгоджуються в визначеними законодавцем підставами касаційного оскарження, передбаченими, зокрема, пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України.

Верховний Суд зазначає, що недостатньо лише зазначення постанови Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права, обов`язковою умовою є те, що правовідносини у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду і у якій подається касаційна скарга) мають бути подібними.

Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах розуміються такі, де подібними (тотожними, аналогічними) є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Таким чином, для встановлення подібності справ і відносин слід враховувати сукупність таких критеріїв, як подібність фактичних обставин, суб`єктний склад, об`єкт і предмет правового регулювання, а також умови застосування правових норм.

В даному випадку не можна визнати подібними правовідносини у цій справі та у справі №804/3599/16, оскільки вони ухвалені за різних фактичних обставин справи.

У справі №804/3599/16 було визнано необґрунтованість висновку комісії з проведення службового розслідування про наявність у діях позивача складу дисциплінарного проступку та відповідно було визнано незаконним наказ про звільнення позивача за пунктом 6 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» (у зв`язку з реалізацією дисциплінарного стягнення у виді звільнення зі служби).

Натомість у цій справі оскаржуваний наказ про звільнення позивача за пунктом 6 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» було видано на виконання наказу ГУНП в Хмельницькій області від 14 червня 2018 року №1062 та постанови Верховного Суду, якою визнано правомірним пункт 1 наказу №1062 о/с «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності заступника начальника - начальника слідчого відділу Хмельницького ВП ГУНП в Хмельницькій області підполковника поліції ОСОБА_1 ».

Отже, наведені у касаційні скарзі висновки Верховного Суду у справі №804/3599/16 не є релевантними до застосування у спірних правовідносинах.

У справі №813/740/17 предметом оскарження був наказ відповідача в частині звільнення позивача зі служби в поліції за власним бажанням за пунктом 7 частини першої статті 77 Закону України від 02 липня 2015 року №580-VІІІ «Про Національну поліцію», а у цій справі позивача було звільнено пунктом 6 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» (у зв`язку з реалізацією дисциплінарного стягнення у виді звільнення зі служби), а отже ці справи є неподібними.

Суд також відхиляє посилання скаржника на неврахування судами попередніх інстанцій правового висновку Верховного Суду, який викладений у постанові від 15 вересня 2020 року Великої Палати Верховного Суду у справі №205/4196/18, оскільки як вбачається із оскаржуваних судових рішень цей висновок був застосований судами попередніх інстанцій.

З огляду на викладене, Суд вважає необґрунтованими посилання скаржника на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України як на підставу касаційного оскарження.

У касаційній скарзі, скаржник, посилаючись на пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України, зазначає, що:

- Верховним Судом не прийнято висновок щодо застосування пункту 6 частини першої статті 23 Дисциплінарного статуту Національної поліції України щодо чинності накладеного дисциплінарного стягнення після закінчення 3 річного терміну його дії;

- Верховним Судом не прийнято висновок щодо застосування частини першої статті 22 Дисциплінарного статуту Національної поліції України щодо негайного виконання дисциплінарного стягнення, але не пізніше місяця з дня його застосування, не враховуючи часу перебування поліцейського у відпустці, відрядженні або на лікарняному (у період тимчасової непрацездатності), після закінчення зазначеного строку дисциплінарне стягнення не виконується;

- Верховним Судом не прийнято висновку про поширення дії статей 83, 85 Закону України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року №889-VIII та цього закону в цілому щодо проходження служби в поліції поліцейськими.

Так, пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України встановлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадках, зокрема, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

Суд зазначає, що у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України скаржник повинен не лише чітко вказати, яку саме норму права судами першої та (або) апеляційної інстанцій було застосовано неправильно, але також обґрунтувати у чому полягає помилка судів при застосуванні відповідної норми права та як, на думку скаржника, відповідна норма повинна застосовуватися.

При цьому Суд ураховує, що зазначеним доводам скаржника Верховним Судом вже надавалась правова оцінка в ухвалах Верховного Суду від 28 грудня 2022 року та від 25 січня 2023 року, зокрема роз`яснено, що зазначені скаржником норми (частина перша статті 22 та пункт 6 частини першої статті 23 Дисциплінарного статуту Національної поліції України) не були застосовані судами попередніх інстанцій та касаційна скарга не містить обґрунтованих мотивів необхідності застосування цих норм за встановлених фактичних обставин справи.

Окрім того, з оскаржуваних судових рішень вбачається, що позивач обґрунтовував свої позовні вимоги порушенням відповідачем вимог частини 3 статті 40 КЗпП у зв`язку із звільненням позивача у період тимчасової непрацездатності; доводів щодо порушення строків реалізації дисциплінарного стягнення позивачем в судах першої та апеляційної інстанції не наводилось.

Суд також відхиляє посилання скаржника на відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування статей 83, 85 Закону України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року №889-VIII, оскільки скаржник так і не навів у касаційній скарзі належної аргументації як саме такий висновок щодо указаної норми впливає на спірні правовідносини, за обставин, установлених судами у цій справі, що мають індивідуальний характер.

Таким чином, підстави визначені пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України для відкриття касаційного провадження у справі відсутні.

Виходячи з визначених процесуальним законом меж, предметом касаційного перегляду можуть бути виключно питання права, а не факту.

Посилання скаржника у касаційній скарзі на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та порушення норм процесуального права зводяться до незгоди із висновками суду першої та апеляційної інстанції щодо обставин справи та наполяганні на переоцінці наявних у справі доказів, що не є належним обґрунтуванням підстави касаційного оскарження судових рішень відповідно до частини четвертої статті 328 КАС України.

Разом з тим, Верховний Суд вже надавав пояснення щодо вказаних підстав касаційного оскарження, проте скаржником так і не враховано зауваження, викладені Верховним Судом в ухвалах від 28 грудня 2022 року та від 25 січня 2023 року, що свідчить виключно про формальний підхід до оформлення касаційної скарги та ігнорування скаржником роз`яснень, які йому надавалися Верховним Судом, зокрема і щодо вимог до форми і змісту касаційної скарги в частині викладення підстав касаційного оскарження судових рішень.

Суд касаційної інстанції не може самостійно визначати підстави касаційного оскарження, такий обов`язок покладено на особу, яка оскаржує судові рішення, натомість, в ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина третя статті 334 КАС України), а в подальшому саме в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення (частина перша статті 341 КАС України).

Згідно з пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

При цьому, такий недолік касаційної скарги зумовлює її повернення одноособово суддею, без аналізу колегією суддів дотримання решти вимог, визначених статтею 330 КАС України.

За таких обставин, касаційна скарга підлягає поверненню, як така, що не містить підстав касаційного оскарження з обґрунтуванням того, в чому саме полягає неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного рішення (рішень).

Зважаючи на те, що касаційну скаргу повернуто, суд не вирішує клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження.

На підставі вищенаведеного та керуючись положеннями статей 328, 330, 332 КАС України, Суд

У Х В А Л И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 22 лютого 2022 року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 24 листопада 2022 року у справі №560/13552/21 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Хмельницькій області про визнання протиправним, скасування наказу та зобов`язання вчинити дії - повернути особі, яка її подала.

Роз`яснити, що повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до суду касаційної інстанції в порядку, встановленому законом.

Копію ухвали про повернення касаційної скарги надіслати учасникам справи за допомогою підсистеми ЄСІТС «Електронний кабінет», а у разі його відсутності - на офіційну електронну адресу або засобами поштового зв`язку.

Скаржнику надіслати копію ухвали про повернення касаційної скарги разом з касаційною скаргою та доданими до скарги матеріалами, у спосіб їх надсилання до суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя О.В. Кашпур