Справа № 520/7396/21
Суддя: Русанова В.Б.
Дата ухвалення: 2023-02-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2023 р.Справа № 520/7396/21
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Русанової В.Б.,

Суддів: Жигилія С.П. , Перцової Т.С. ,

за участю секретаря судового засідання Пукшин Л.Т.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Державної міграційної служби України на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 29.07.2022 (головуючий суддя І інстанції: Ніколаєва О.В., повний текст складено 29.07.22 року) по справі № 520/7396/21

за позовом ОСОБА_1

до Державної міграційної служби України , Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області

про скасування рішення і наказу, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом, в якому просив:

- скасувати рішення Державної міграційної служби України від 08.02.2021 №08-21;

- скасувати наказ Головного управління Державної міграційної служби України у Харківській області від 22.10.2020 №322 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України у Харківській області прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту ОСОБА_1 .

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 29.07.2022 частково задоволено позов.

Скасовано рішення Державної міграційної служби України від 08.02.2021 №08-21.

Скасовано наказ Головного управління Державної міграційної служби України у Харківській області від 22.10.2020 №322 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зобов`язано Головне управління Державної міграційної служби України у Харківській області повторно розглянути питання про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту ОСОБА_1 .

Державна міграційна служба України (далі відповідач 1), не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а саме пп. 1, 13 ч. 1ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", ст.ст.76,77,90,242 КАС України просила його скасувати та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позову.

В обґрунтування вимог посилається на неврахування судом першої інстанції всіх обставин справи, а саме перевірки відповідачем всіх доводів позивача щодо його побоювання стати жертвою переслідувань у країні походження.

Вказує, що заявник приїхав з сім`єю в України у 1993 р. та до теперішнього часу територію України не покидав, на співбесідах повідомив, що був одружений на громадянці України та мав доньку громадянку України. Разом з тим, посилаючись на збройний конфлікт між Азербайджанською Республікою та Республікою Вірменія у ОСОБА_2 , позивач звернувся за захистом 01.10.2020. Тобто, на думку відповідача 1, не зрозуміло як події 2020 р. в ОСОБА_2 можуть вплинути на заявника через 27 років після моменту його виїзду з цієї території.

При цьому, 08.05.2001 ОСОБА_1 документовано тимчасовою посвідкою на проживання в Україні, дію якої 27.06.2003 продовжено органом ДМС України безстроково.

Під час перевірки заяви-анкети та документів позивача, відповідачами також встановлено, що рідних, які б мешкали в Азербайджанській Республіці та Республіці Вірменія у нього немає. При співбесідах ОСОБА_1 зазначав, що ні він ні члени його сім`ї в армії зазначених вище країн не служили, участі у військових діях не приймали, до військових чи релігійних формувань не входили.

Отже, вважає, що заявник не довів, що має достатні побоювання стати жертвою переслідувань через збройний конфлікт між Азербайджанською Республікою та Республікою Вірменія у ОСОБА_2 . Заявник не є носієм переконань, неприйнятних для влади, жодним публічним чином не виявляв своїх політичних чи етнічних переконань, у конфілікт з тією чи іншою владою не вступав, правопорушень не скоював, у військовому конфлікті участь не приймав, зброю до рук не брав.

Також, заявник порушив порядок звернення за захистом в Україні, передбачений ч. 1 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а саме: звернувся із заявою про визнання його біженцем або особою, що потребує додаткового захисту поза межами 5-денного строку з дня перетинання державного кордону України.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін.

Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області (далі - відповідач 2) не надало відзив на апеляційну скаргу.

Відповідно до ч. 4 ст. 229, ч. 1 ст. 308 КАС України справа розглядається в межах доводів та вимог апеляційної скарги, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, відзиву на неї, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

З наданої до суду першої інстанції справи № 2020КН0080 встановлено, що заявник, громадянин Азербайджанської Республіки ОСОБА_1 у 1993 році прибув на територію України.

01.10.2020 позивач звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України у Харківській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в обґрунтування якої зазначив, що він з родиною переїхав з Азербайджану до України ще у 1993 році у зв`язку зі збройним конфліктом між Азербайджанською республікою та республікою Вірменія у ОСОБА_2 .

На території України проживав на підставі паспорту громадянина СРСР, був одружений на громадянці України, має доньку громадянку України. У 2001 р. отримав тимчасову посвідку на проживання, а у 2003 р. безстрокову.

Після того, як ОСОБА_1 виповнилось 45 років, він мав обміняти посвідку на проживання, проте йому було відмовлено з підстав недійсності паспорту. Також йому було рекомендовано звернутись до Азербайджанського консульства з метою отримання нового паспорту.

На переконання позивача незавершений конфлікт на території ОСОБА_3 перешкоджає йому повернутися до країни походження, та створює для його життя загрозу. Таким чином, через побоювання за своє життя заявник не має бажання повертатися до країни походження.

За наслідками розгляду заяви та доданих до неї документів, відповідачем 1 складено висновок від 22.10.2020, відповідно до якого рекомендовано прийняти рішення про відмову у оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стосовно ОСОБА_1 , оскільки відсутні умови, передбачені пунктами 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту».

22.10.2020 ГУ ДМС України в Харківській області наказом №3222 відмовило позивачу в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

ОСОБА_1 оскаржив зазначене рішення до ДМС України, за результатами чого, відповідач 2 прийняв рішення про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 08.02.2021 №08-21.

Позивач, не погоджуючись з вказаними рішеннями, звернувся до суду за захистом своїх прав.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив, з того, що при прийнятті оскаржуваного рішення Державною міграційною службою України не досліджено в повному обсязі підстави та обставини, з яким Закон України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" пов`язує надання статусу особи, яка потребує додаткового захисту.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначено Законом України від 08.07.2011 № 3671-VI «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон № 3671-VI ).

Відповідно до пунктів 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань;

Особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Враховуючи умови, передбачені ч. 1 ст. 1 Закону № 3671-VI, слід зазначити, що згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.

Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Положеннями абз. 4 ч. 1 ст. 6 Закону № 3671-VI визначено, що не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Відповідно до п. 45 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара ООН у справах біженців (1992 рік) особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Пунктами 66 та 195 названого Керівництва передбачено, що для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення достатньо обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками. У кожному окремому випадку усі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, а потім особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити усі доводи та достовірність тверджень заявника.

Отже, особа, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, має навести факти, що її подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує її життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок її переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Пунктом 5 ст. 4 Директиви Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують додаткового захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається" визначено, що заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільні пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є послідовними та правдоподібними і не протирічать загальній та конкретній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, зобов`язана вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа зобов`язана надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Під час вирішення питання щодо надання статусу біженця мають враховуватися всі чотири підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця, що визначені статтею 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року.

Судовим розглядом встановлено, що позивач через побоювання стати жертвою переслідувань за національною (етичною) ознакою віросповідання у випадку повернення до країни походження Азербайджанської Республіки, звернувся за захистом до відповідача шляхом отримання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Під час розгляду матеріалів за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідачем відмовлено позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно висновку, відповідач виходив з того, що при поверненні до країни громадянської належності об`єктивної підстави побоювання стати жертвою переслідування за ознаками раси, національності, віросповідання, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, тобто умови, передбачені п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", відсутні. Також встановлено, що при поверненні до країни громадянської належності, життю, безпеці чи свободі заявника не буде загрожувати смертна кара або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширене насильство в ситуації внутрішнього збройного конфлікту та систематичного порушення прав людини.

Колегія суддів зазначає, що відмова в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на попередній стадії приймається виключно в тому випадку, якщо заява є очевидно необґрунтованою, тобто в якій взагалі відсутні посилання на існування у заявника побоювань стати жертвою переслідування за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань, і які можуть бути оцінені як підстави для визнання заявника біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також у випадку, коли заявник видає себе за іншу особу, або повторно звертається із аналогічною заявою вже після того, як йому вже було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Правдоподібність встановлюється, якщо заявник подав заяву, яка є логічно послідовною, правдоподібною та не суперечить загальновідомим фактам і, отже, викликає довіру. "Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідування" є лише припущенням, яке має об`єктивні підстави, але перевірити його без ризику для життя чи особистої свободи людини майже неможливо. Оцінка побоювань позивача повинна надаватися з урахуванням аналізу інформації по країні походження щодо ситуації на момент звернення із заявою за захистом. Ситуація в країні походження при визначенні наявності підстав для надання міжнародного захисту може бути доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими.

Водночас слід враховувати, що оцінка обґрунтованості та реальності наведених заявником побоювань стати жертвою переслідувань в країні своєї громадянської належності, повинна здійснюватися міграційними органами вже на стадії після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Це висновується з положень частини другої статті 9 Закону № 3671-VI і пункту 5.1 Розділу V Правил №649.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону№ 3671-VI працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником.

Отже, відповідачі мали з`ясувати, чи має позивач суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідувань, та чи є ці побоювання цілком обґрунтованими.

Так, причиною виїзду позивача з країни громадянської належності у 1993 році були військові дії в ОСОБА_4 , що обумовило побоювання за життя та здоров`ю через етнічне походження, тоді як у грудні 2020 року на зазначеній території порушено режим припинення вогню, розпочато наступальні дії у районі населених пунктів ОСОБА_5 і ОСОБА_6 у

ОСОБА_2 обґрунтування своїх вимог, позивач посилався на те, що у нього є побоювання, що у разі повернення в Азербайджанську республіку будуть переслідувати через його етнічну приналежність, оскільки він є вірменином, через що він може стати також жертвою тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження.

Натомість, висновок про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відносно позивача не містить жодної інформації про країну його походження станом на дату подання заяви, надана інформація за посиланням https://azertag.az/ru/xeber/1367401 «Христиан Йоханнес Генрих: Осуществляемые в Азербайджане реформы обеспечат дальнейшее развитие страны» датована 14.12.2019 р. та не є інформацією по країні походження, тоді як інші публікації meclis.gov.az, ІНФОРМАЦІЯ_1 "Гражданство" не висвітлюють питань переслідування за віросповіданням, стану дотримання прав людини у вказаному регіоні.

Посилання апелянта на те, що заявник приїхав на територію України у 1993 р, жодного разу не виїзжав, був одружений на громадянці України, має дитину громадянку України не спростовують висновків суду щодо не дослідження відповідачами інформації про країну походження позивача станом на дату подання ним заяви.

Судом першої інстанції вірно зазначено, що відповідачем, під час складання висновку, на підставі якого прийнято оскаржуване рішення, не здійснено вичерпної оцінки громадянина-іноземця за усіма критеріями, відповідно до п.13 ч.1 ст.1 Закону України " Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", зокрема щодо дослідження ситуації в країні походження позивача та співвідношення такої інформації із змістом заяви та відомостями, отриманими під час співбесіди із заявником.

Відповідно до позиції УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказу в заявах біженців» від 16.12.1998, пункт 5 і 6: « 5. Факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні так і документальні. Обов`язок надання доказів на користь повідомлених фактів вважається «обов`язком доказування». 6.У відповідності до загальних правових принципів доказового права цей обов`язок покладається на особу, яка виказує твердження.

Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доказу реалізовується заявником у формі надання правдивих фактів, що стосуються його заяви, щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте відповідне рішення. Проте у зв`язку із особливостями ситуації біженців, посадова особа розділяє обов`язок підтверджувати чи оцінувати всі факти, які стосуються справи. Це досягається у найбільшій мірі тим, що посадова особа володіє об`єктивною інформацією щодо відповідної країни походження, щодо питань загальновідомого характеру, направляє заявника в процесі надання ним відповідної інформації та адекватно перевіряє допустимі факти, які можуть бути обґрунтовані".

Разом з тим, відповідачем не здійснено вичерпної оцінки громадянина-іноземця за усіма критеріями, відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України " Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", зокрема щодо дослідження ситуації в країні походження позивача на час звернення із заявою та співвідношення такої інформації із змістом заяви та відомостями, отриманими під час співбесіди із заявником, не врахована поточна та актуальна інформації по ситуації в Азербайджанській республіці та не спростована можливість загрози життю позивача, його безпеці чи свободі в країні походження в разі повернення.

На підставі викладеного, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції щодо наявності підстав для скасування оскаржуваних рішення Державної міграційної служби України від 08.02.2021 №08-21 та наказу Головного управління Державної міграційної служби України у Харківській області від 22.10.2020 №322.

При цьому, суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що вирішення питання щодо визнання особи біженцем є компетенцією Державної міграційної служби України, повноваження якої в цих правовідносинах є дискреційними, з огляду на що доцільним є зобов`язання Державної міграційної служби України повторно розглянути заяву позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту з урахуванням висновків суду у даній справі.

Інші доводи апеляційної скарги не впливають на правильність висновків суду . Відповідно до Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги спростовані наведеними вище обставинами та нормативно - правовим обґрунтуванням, у зв`язку з чим підстав для скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.

Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 316, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 29.07.2022 по справі № 520/7396/21 в частині задоволення позову залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя В.Б. Русанова
Судді С.П. Жигилій Т.С. Перцова
Повний текст постанови складено 13.02.2023 року