Справа № 380/16652/22
Суддя: Чаплик Ірина Дмитрівна
Дата ухвалення: 2023-02-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 лютого 2023 року

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Чаплик І.Д. розглянув у письмовому провадженні в м.Львові за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними та скасування наказів, зобов`язання до вчинення дій, -

встановив:

ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) звернувся до суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (місцезнаходження: АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ), Військової частини НОМЕР_1 (місцезнаходження: АДРЕСА_3 , код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ), в якому просить:

визнати протиправними та скасувати окремі положення п. 2 та п.2.52. наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 №39 від 25.02.2022, відповідно до якого ОСОБА_1 було призвано на військову службу під час мобілізації в особливий період;

визнати протиправними та скасувати окремі положення п.12.17 наказу начальника військової частини НОМЕР_1 №185 від 28.07.2022, відповідно до якого ОСОБА_1 було зараховано до списків особового складу військової частини та на всі види забезпечення;

зобов`язати командира військової частини НОМЕР_1 звільнити з військової служби ОСОБА_1 ;

стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань відповідачів судові витрати у розмірі 2977 грн. 20 коп.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що за чинного правового регулювання не можуть бути призвані та проходити військову службу особи, які були засуджені до позбавлення волі за вчинення тяжкого злочину. Такі особи, зокрема і позивач, не є військовозобов`язаними в розумінні норм чинного законодавства, повинні бути виключені з військового обліку та не можуть бути призвані на військову службу, а тому наказ про призов на військову службу позивача, на думку останнього, підлягає скасуванню.

Позивач вважає, що має право на звільнення з військової служби, позаяк відповідно до пп. «в» п.2 ч.4 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, звільняються з військової служби на підставі набрання законної сили обвинувальним вироком суду, яким призначено покарання у виді позбавлення волі, обмеження волі або позбавлення військового звання. При цьому, позивач вважає, що важливим є не час набрання законної сили вироком суду, а сам факт наявності такого вироку, який набрав законної сили.

Позивач також зазначає, що громадяни під час мобілізації зобов`язані з`явитися до ІНФОРМАЦІЯ_2 виключно у разі особистого отримання відповідних мобілізаційних документів, однак жодних документів позивач не отримував, а був викликаний до ІНФОРМАЦІЯ_3 шляхом телефонного дзвінка на свій телефонний номер.

Окрім цього, з врахуванням ефективного способу захисту прав, вважає позивач, що скасування наказу про призов на військову службу тягне за собою скасування наказу про зарахування до списків особового складу військової частини, при цьому також просить суд зобов`язати військову частину НОМЕР_1 звільнити позивача з військової служби.

Ухвалою від 13.01.2023 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін та запропоновано відповідачу у п`ятнадцятиденний строк з дня отримання зазначеної ухвали, подати відзив на позовну заяву та всі письмові докази, що підтверджують заперечення проти позову.

02.02.2023 від ІНФОРМАЦІЯ_3 на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача 1 просив у задоволенні позовної заяви відмовити. Відзив обґрунтований тим, що 24.02.2022 у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України та з метою забезпечення оборони держави Законом України №2105-ІХ затверджено Указ Президента України від 24.02.2022 №69 «Про загальну мобілізацію», відповідно до якого оголошено та розпочато загальну мобілізацію.

Водночас, підстави за яких військовозобов`язані не підлягають призову на військову службу під час мобілізації чітко визначені ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та є вичерпними. Наявність судимості при проведенні мобілізації не береться до уваги, оскільки основним є захист цілісності та суверенітету Держави та її народу.

10.02.2023 від Військової частини НОМЕР_1 на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача 2 просив у задоволенні позовної заяви відмовити. Відзив обґрунтований тим, що в статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», в якій визначено перелік осіб, що не підлягають мобілізації, відсутня категорія осіб, що зняті з військового обліку, як таких, що не підлягають мобілізації. Щодо підстави звільнення з військової служби позивача відповідач 2 зазначає, що звільнення військовослужбовців, призваних по мобілізації в період воєнного стану з підстави набрання законної сили обвинувальним вироком суду, яким призначено покарання у виді позбавлення волі, обмеження волі або позбавлення військового звання можливе лише у випадку набрання законної сили обвинувальним вироком суду під час проходження військової служби.

Сторони належним чином повідомлялися про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження.

Клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін в порядку частини сьомої статті 262 КАС України від учасників справи не надходило. Суд на підставі частини шостої статті 162 КАС України вирішує справу за наявними в справі матеріалами.

Дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі обставини.

ОСОБА_1 30.08.2016 був прийнятий на військову службу за контрактом до лав Збройних Сил України, що підтверджується військовим квитком позивача серії НОМЕР_5 .

Вироком Яворівського районного суду Львівської області від 14 травня 2018 року в справі 460/852/18 ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.407 КК України та призначено йому покарання у вигляді 3 (трьох) років позбавлення волі. На підставі ст. 75 КК України звільнено засудженого ОСОБА_1 від відбування призначеного покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк тривалістю 1 (один) рік, якщо він протягом іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки. Вирок набрав законної сили 14.06.2018.

22 лютого 2019 року ОСОБА_1 на підставі наказу командира в/ч НОМЕР_6 від 22.02.19 №32-н, звільнений в запас у зв`язку з набранням законної сили обвинувальним вироком суду, що підтверджується записом у військовому квитку позивача серії НОМЕР_5 .

Відповідно до витягу з наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 від 25.02.2022 №39 ОСОБА_1 , відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 №69/2022 «Про загальну мобілізацію» та законів України «Про військовий обов`язок і військову службу» та «Про мобілізаційну підготовку» з 25 лютого 2022 року було призвано за загальною мобілізацією на військову службу до Збройних Сил України та направлено у військову частину НОМЕР_7 .

26.02.2022 позивач був призначений на посаду оператора обслуги відділення 3-го взводу батареї звукометричної розвідки 1 дивізіону артилерійської розвідки у військовій частині НОМЕР_7 , що визнається сторонами.

Згідно з витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 185 від 28.07.2022 солдата ОСОБА_1 , який проходить військову службу під час мобілізації, зарахований у розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 наказом командувача Сухопутних військ Збройних Сил України (по особовому складу) від 21.07.2022 №192-рс, що прибув з військової частини НОМЕР_7 , зараховано до списків військової частини та на всі види забезпечення з 28.07.2022, а на котлове забезпечення з 29.07.2022 та призначено на посаду водія-слюсаря ремонтної майстерні електрообладнання та електромеханічних приладів ремонтного взводу радіотехнічних і радіолокаційних станцій, пунктів управління ремонтної роти зенітного та радіолокаційного озброєння ремонтно-відновлювального батальйону.

Судом також встановлено, що 09.07.2022 позивач звернувся до командира Військової частини НОМЕР_7 з рапортом щодо звільнення його з військової служби на підставі призову на військову службу внаслідок фактичної помилки працівників РТЦК та СП.

На вказаний рапорт відповідач листом від 13.07.2022 № 4009 надав відповідь, в якій зазначив, що підстави для звільнення з військової служби під час воєнного стану чітко визначені п.2 ч.4 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», серед яких відсутня така підстава як допущення помилки посадовими особами ІНФОРМАЦІЯ_4 під час призову громадянина України на військову службу під час мобілізації.

Позивач вважаючи такі дії відповідачів протиправними звернувся з цим позовом до суду.

Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склалися, суд виходить з такого.

Відповідно до статті 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.

Статтею 65 Конституції України встановлено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України Президент України приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.

У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України від 12.05.2015 № 389-VIII "Про правовий режим воєнного стану", указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 постановлено ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Строк дії Указу в подальшому продовжено відповідними Указами Президента України (№ 133/2022 від 14.03.2022, № 259/2022 від 18.04.2022, № 341/2022 від 17.05.2022, № 573/2022 від 12.08.2022, № 757/2022 від 07.11.2022) з 21 листопада строком на 90 діб.

При цьому, Указом Президента України № 69/2022 від 24.02.2022, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України та з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, оголошено проведення загальної мобілізації.

Правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, визначає засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності (далі - підприємства, установи і організації), повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів встановлені Законом України від 21.10.93 № 3543-XII "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" (далі - Закон № 3543-XII).

У статті 1 Закону № 3543-XII містяться визначення понять "мобілізація" та "особливий період", відповідно до яких:

мобілізація - це комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу; Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

За частинами 1, 2 ст. 4 Закону № 3543-XII організація і порядок проведення мобілізаційної підготовки та мобілізації визначаються цим Законом, актами Президента України та Кабінету Міністрів України. Загальна мобілізація проводиться одночасно на всій території України і стосується національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту, підприємств, установ і організацій.

Частиною п`ятою статті 4 Закону № 3543-XII регламентовано, що вид, обсяги, порядок і строк проведення мобілізації визначаються Президентом України в рішенні про її проведення.

Відповідно до статті 2 Закону № 3543-XII правовою основою мобілізаційної підготовки та мобілізації є Конституція України, Закон України "Про оборону України", цей та інші закони України, а також видані відповідно до них нормативно-правові акти.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України № 2232-XII від 25.03.92 "Про військовий обов`язок і військову службу" (із змінами) (Закон № 2232-XII.)

Згідно із статтею 1 Закону № 2232-XII захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Відповідно до частини п`ятої статті 1 Закону № 2232-XII від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом.

Частина дев`ята статті 1 Закону № 2232-XII визначає такі категорії громадяни України щодо військового обов`язку:

допризовники - особи, які підлягають приписці до призовних дільниць;

призовники - особи, приписані до призовних дільниць;

військовослужбовці - особи, які проходять військову службу;

військовозобов`язані - особи, які перебувають у запасі для комплектування Збройних Сил України та інших військових формувань на особливий період, а також для виконання робіт із забезпечення оборони держави;

резервісти - особи, які проходять службу у військовому резерві Збройних Сил України, інших військових формувань і призначені для їх комплектування у мирний час та в особливий період.

Проходження військової служби здійснюється громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом (частина друга статті 2 Закону № 2232-XII).

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 24 Закону № 2232-XII початком проходження військової служби для громадян, призваних на військову службу під час мобілізації, вважається день відправлення у військову частину з відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки.

Відповідно до частини першої статті 39 Закону № 2232-XII призов резервістів та військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації проводиться в порядку, визначеному цим Законом та Законом № 3543-XII.

Статтею 22 Закону № 3543-XII встановлені обов`язки громадян щодо мобілізаційної підготовки та мобілізації. Громадяни зобов`язані, зокрема, з`являтися за викликом до територіального центру комплектування та соціальної підтримки для взяття на військовий облік військовозобов`язаних чи резервістів, визначення їх призначення на особливий період.

Відповідно до частини третьої вищезазначеної статті під час мобілізації громадяни зобов`язані з`явитися до військових частин або на збірні пункти територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строки, зазначені в отриманих ними документах (мобілізаційних розпорядженнях, повістках керівників територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки).

Також, частина шоста статті 22 Закону № 3543-XII встановлює, що громадянам, які перебувають на військовому обліку, з моменту оголошення мобілізації забороняється зміна місця проживання без дозволу посадової особи, визначеної у частині третій цієї статті.

Разом з тим, статтею 23 № 3543-XII встановлено вичерпний перелік осіб, яким надається відстрочка від призову на військову службу під час мобілізації та перелік осіб, які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період.

Як встановлено судом, ОСОБА_1 з 25 лютого 2022 року призвано за загальною мобілізацією на військову службу до Збройних Сил України та направлено у військову частину НОМЕР_7 , відповідно до витягу з наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 від 25.02.2022 №39.

Згідно з матеріалами справи 25 лютого 2022 року позивач добровільно прибув до ІНФОРМАЦІЯ_3 , особисто отримав мобілізаційне розпорядження, яке вручене 25.02.2022, що підтверджується відповідною відміткою у військовому квитку позивача серії НОМЕР_5 .

Доводи позивача про відсутність в уповноважених представників права здійснювати виклик до ІНФОРМАЦІЯ_3 шляхом телефонного дзвінка суд оцінює критично, оскільки вказаний факт не може свідчити про недобровільність з`явлення ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Водночас, заяв стосовно відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації або стосовно звільнення від призову на військову службу під час мобілізації від позивача до ІНФОРМАЦІЯ_3 не надходило, доказів протилежного позивачем не подано, а судом не встановлено.

Суд зауважує, що незгода з призовом є активною формою поведінки особи, однак матеріалами справи не підтверджується активність позивача щодо незгоди з призовом та проходженням його служби аж до 09.07.2022 заявлення рапорту щодо звільнення з військової служби, поданню якого передувало тривале проходження військової служби з 25.02.2022 до 27.07.2022 на посаді оператора обслуги відділення 3-го взводу батареї звукометричної розвідки 1 дивізіону артилерійської розвідки у військовій частині НОМЕР_7 .

Водночас, матеріалами справи підтверджується відсутність будь-яких доказів щодо наявності у ІНФОРМАЦІЯ_3 інформації про те, що позивач не підлягав призову на військову службу. Виключенню з військового обліку осіб, які були раніше засуджені до позбавлення волі за вчинення тяжкого або особливо тяжкого злочину, з урахуванням приписів Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» не є підставою, за якої військовозобов`язані не підлягають призову на військову службу під час мобілізації.

В даному контексті слід зазначити, що адміністративний суд погоджується з твердженням позивача про те, що відповідно до п.6 ч.6 ст. 37 Закону України № 2232-XII виключенню з військового обліку у відповідних районних (міських) територіальних центрах комплектування та соціальної підлягають громадяни України, які були раніше засуджені до позбавлення волі за вчинення тяжкого або особливо тяжкого злочину, однак таке виключення стосується лише військового обліку громадян та не є підставою звільнення останніх від призову та проходження військової служби, позаяк на військову службу під час мобілізації призиваються резервісти та військовозобов`язані, які перебувають у запасі і не заброньовані в установленому порядку на період мобілізації.

Таким чином, судом не встановлено жодної підстави за якої позивач не підлягав призову на військову службу під час мобілізації та матеріали справи не містять належних, допустимих та достовірних доказів, що з достатньою переконливістю свідчили б про порушення відповідачем порядку мобілізації військовозобов`язаного ОСОБА_1 , визначеного Законом № 3543-XII.

Тому суд дійшов висновку про те, що ІНФОРМАЦІЯ_5 , відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 № 69/2022 "Про загальну мобілізацію", правомірно 25.02.2022 призвано ОСОБА_1 , до лав Збройних Сил України на військову службу за мобілізацією, тому позов у цій частині позовних вимог задоволенню не підлягає.

Суд також враховує положення статті 19 Конституції України, які встановлюють, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

При цьому кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб (стаття 55 Конституції України).

Право на судовий захист відображене і в частині першій статті 5 КАС, відповідно до якої кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Завданням адміністративного судочинства є ефективний захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Відповідно у випадку звернення зацікавленої особи з позовом до суду адміністративний суд повинен надати правову оцінку діям суб`єкта владних повноважень при прийнятті того чи іншого рішення та перевірити його відповідність критеріям правомірності, які пред`являються до рішень суб`єктів владних повноважень та які закріплені у статті 2 КАС.

За приписами пункту 8 частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).

Відповідно до частини другої статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Право особи, яка звертається до суду з позовом, самостійно та на свій розсуд розпоряджатися своїми правами, зокрема і щодо визначення предмета і підстав позову є складовою диспозитивності як одного із принципів адміністративного судочинства (пункт 4 частини третьої статті 2 КАС України).

Отже, обсяг позовних вимог та їх формулювання належить виключно позивачу. Розгляд спору за межами підстав заявленого позову, за відсутності перешкод в ефективному захисті порушених прав позивача, вказує на порушення положень принципу змагальності сторін, диспозитивності та офіційного з`ясування всіх обставин у справі.

Гарантуючи кожній особі право в порядку, встановленому КАС, звернутися до адміністративного суду, якщо вона вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, стаття 5 КАС України одночасно визначає, у який спосіб особа може просити суд їх захистити.

ОСОБА_1 у позовній заяві визначив спосіб захисту свого права шляхом визнання протиправними та скасування окремих положення п. 2 та п.2.52. наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 №39 від 25.02.2022, яким позивача було призвано за загальною мобілізацією на військову службу, тобто шляхом визнання протиправними та скасування індивідуального акту.

Пунктом 19 частини першої статті 4 КАС визначено, що індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.

За владно-регулятивною природою всі юридичні акти поділяються на правотворчі, правотлумачні (правоінтерпретаційні) та правозастосовні. Нормативно-правові акти належать до правотворчих, а індивідуальні - до правозастосовних.

Індивідуально-правові акти як результати правозастосування адресовані конкретним особам, тобто є формально обов`язковими для персоніфікованих (чітко визначених) суб`єктів; містять індивідуальні приписи, у яких зафіксовані суб`єктивні права та/чи обов`язки адресатів цих актів; розраховані на врегулювання лише конкретної життєвої ситуації, а тому їх юридична чинність (формальна обов`язковість) вичерпується одноразовою реалізацією. Крім того, такі акти не можуть мати зворотної дії в часі.

В абзаці 4 пункту 1 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 23 червня 1997 року № 2-зп у справі № 3/35-313 вказано, що "… за своєю природою ненормативні правові акти, на відміну від нормативних, встановлюють не загальні правила поведінки, а конкретні приписи, звернені до окремого індивіда чи юридичної особи, застосовуються одноразово й після реалізації вичерпують свою дію".

У пункті 5 Рішення Конституційного Суду України від 22 квітня 2008 року № 9-рп/2008 в справі № 1-10/2008 вказано, що при визначенні природи "правового акта індивідуальної дії" правова позиція Конституційного Суду України ґрунтується на тому, що "правові акти ненормативного характеру (індивідуальної дії)" стосуються окремих осіб, "розраховані на персональне (індивідуальне) застосування" і після реалізації вичерпують свою дію.

Суд звертає увагу на приписи пунктів 4-7 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008 (надалі також Положення № 1153/2008), відповідно до яких громадяни, які вступили на військову службу за контрактом або за призовом, складають Військову присягу на вірність Українському народу в порядку, визначеному Статутом внутрішньої служби Збройних Сил України. Громадяни, які проходять військову службу, є військовослужбовцями Збройних Сил України (далі - військовослужбовці). Статус військовослужбовця підтверджується документом, що посвідчує особу. Форма та порядок його видачі встановлюються Міністерством оборони України.

Початок і закінчення проходження військової служби, строки військової служби, а також граничний вік перебування на ній визначено Законом № 2232-XII. Військова служба закінчується в разі звільнення військовослужбовця з військової служби в запас або у відставку, загибелі (смерті), визнання судом безвісно відсутнім або оголошення померлим.

Частина третя статті 24 Закону № 2232-XII передбачає, що закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Відповідно до пункту 12 Положення № 1153/2008 встановлення, зміна або припинення правових відносин військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом та за призовом осіб офіцерського складу (зокрема, присвоєння та позбавлення військового звання, пониження та поновлення у військовому званні, призначення на посади та звільнення з посад, переміщення по службі, звільнення з військової служби, залишення на військовій службі понад граничний вік перебування на військовій службі, направлення за кордон, укладення та припинення (розірвання) контракту, продовження його строку, призупинення контракту та військової служби тощо) оформлюється письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік та форма яких встановлюються Міністерством оборони України.

Право видавати накази по особовому складу надається командирам, командувачам, начальникам, керівникам (далі - командири (начальники) органів військового управління, з`єднань, військових частин, установ, організацій, вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти, які утримуються на окремих штатах (далі - військові частини), за посадами яких штатом передбачено військове звання полковника (капітана 1 рангу) і вище, а також керівникам служб персоналу Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України.

Як встановлено судом, наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 від 25.02.2022 №39 ОСОБА_1 з 25 лютого 2022 року було призвано за загальною мобілізацією на військову службу до Збройних Сил України та направлено у військову частину НОМЕР_7 .

26.02.2022 позивач був призначений на посаду оператора обслуги відділення 3-го взводу батареї звукометричної розвідки 1 дивізіону артилерійської розвідки у військовій частині НОМЕР_7 .

Наказом командувача Сухопутних військ Збройних Сил України (по особовому складу) від 21.07.2022 №192-рс солдат ОСОБА_1 зарахований у розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 , як такий, що прибув з військової частини НОМЕР_7 .

Згідно з витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 185 від 28.07.2022 солдата ОСОБА_1 , який проходить військову службу під час мобілізації, зараховано до списків військової частини та на всі види забезпечення з 28.07.2022, а на котлове забезпечення з 29.07.2022 та призначено на посаду водія-слюсаря ремонтної майстерні електрообладнання та електромеханічних приладів ремонтного взводу радіотехнічних і радіолокаційних станцій, пунктів управління ремонтної роти зенітного та радіолокаційного озброєння ремонтно-відновлювального батальйону.

Отже, після прийняття оскаржуваного наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 від 25.02.2022 №39 та призову на військову службу та до зарахування до списків військової частини НОМЕР_1 згідно з оскаржуваним наказом №185 від 28.07.2022 позивач проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_7 . Однак вимог до Військової частини НОМЕР_7 в даній справі позивач не заявляє та прийнятих Військовою частиною НОМЕР_7 наказів щодо проходження позивачем військової служби в цій частині не оскаржує.

З наведеного суд дійшов до висновку, що оскаржуваний наказ від 25.02.2022 №39 є актом індивідуальної дії, тобто актом одноразового застосування, станом на час вирішення справи такий вичерпав свою дію внаслідок мобілізації позивача та направлення його для проходження військової служби, а також прийняття на його підставі наказів Військовою частиною НОМЕР_7 щодо проходження позивачем військової служби, які в межах цієї справи не оскаржуються.

Після видання спірного наказу виникли нові правовідносини проходження військової служби, особливості яких визначаються Законом № 2232-XII та Положенням № 1153/2008. Даними актами законодавства не передбачено звільнення з військової служби шляхом скасування наказів про призов. Цей наказ вже реалізовано, а тому його скасування без прийняття відповідного рішення про звільнення з військової служби не відновить початковий стан і не призведе до захисту прав та інтересів позивача, про які він просить у позові.

Суд наголошує, що аналіз наведених вище законодавчих і підзаконних актів свідчить про те, що військова служба з моменту її початку покладає на її учасників (військовослужбовця та держави) велике коло взаємних прав та обов`язків матеріального, та фінансового забезпечення військовослужбовця, його соціального захисту, виконання ним безпосередньо покладених на нього службових обов`язків та інше.

Водночас позивач приступив до виконання службових обов`язків.

У питанні скасування акту індивідуальної дії разового застосування, який вичерпав свою дію фактом його виконання, Верховний Суд має сталу та послідовну позицію, відповідно до якої такий акт не може бути скасованим після його виконання через порушення гарантій стабільності суспільних відносин та принципу правової визначеності (зокрема, таку правову позицію висловила Велика Палата Верховного Суду у постановах від 12 травня 2021 року у справі № 9901/286/19, від 8 вересня 2021 року у справі № 816/228/17, Касаційний адміністративний суд у рішеннях від 14 липня 2021 року у справі № 9901/96/21, від 27 жовтня 2022 року у справі № П/9901/97/21).

Виходячи із зазначеної в даних судових рішеннях Верховного Суду правових висновків та екстраполюючи їх на правовідносини, які досліджуються у справі, що розглядається, суд зазначає, що скасування після їх реалізації та вичерпання своєї дії оскаржуваного позивачем акту індивідуальної дії про його призов та призначення до військової частини порушить стабільність публічно-правових відносин та принцип правової визначеності.

За наведених обставин, підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в частині визнання протиправним та скасування окремих положень п. 2 та п.2.52. наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 №39 від 25.02.2022, відповідно до якого ОСОБА_1 було призвано на військову службу під час мобілізації відсутні.

Щодо позовних вимог про зобов`язання командира військової частини НОМЕР_1 звільнити з військової служби ОСОБА_1 , то суд зазначає таке.

Відповідно до пункту 12.1 розділу XII Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністра оборони України від 10.04.2009 року № 170, звільнення військовослужбовців з військової служби (крім військовослужбовців строкової військової служби) здійснюється наказами посадових осіб, визначених пунктом 225 Положення № 1153/2008.

Згідно з абзацом другим пункту 225 Положення № 1153/2008 звільнення військовослужбовців із військової служби здійснюється під час дії особливого періоду (з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації) - на підставах, передбачених частиною третьою, пунктом 2 частини четвертої, пунктом 3 частини п`ятої та пунктом 3 частини шостої статті 26 Закону № 2232-XII у військових званнях до майстер-сержанта (майстер-старшини) включно за всіма підставами - командирами бригад (полків, кораблів 1 рангу) і посадовими особами, які відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України прирівняні до них.

Пункт 233 Положення № 1153/2008 передбачає, що військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються:

підстави звільнення з військової служби;

думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю;

районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

Частиною четвертою статті 26 Закону № 2232-XII визначені підстави звільнення з військової служби під час воєнного стану військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період. Зокрема, військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах: 2) під час воєнного стану: в) у зв`язку з набранням законної сили обвинувальним вироком суду, яким призначено покарання у виді позбавлення волі, обмеження волі або позбавлення військового звання.

За змістом рапорту ОСОБА_1 від 09.07.2022 про звільнення з лав Збройних Сил України підставою звільнення позивач зазначає наявність вироку Яворівського районного суду Львівської області від 14 травня 2018 року в справі 460/852/18, яким позивача визнано винним у вчиненні тяжкого злочину, передбаченого ч.4 ст.407 КК України та призначено покарання у вигляді 3 (трьох) років позбавлення волі та про помилку працівників РТЦК та СП в результаті якої позивач перебуває на військовому обліку та був мобілізований до Збройних Сил України.

Однак, на переконання суду, звільнення з військової служби під час воєнного стану військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації у зв`язку з набранням законної сили обвинувальним вироком суду, яким призначено покарання у виді позбавлення волі, обмеження волі або позбавлення військового звання, з огляду на буквальне тлумаченна даної правової норми, передбачає наявність певного причинно-наслідкового зв`язку за якого перебування (вступ) на військовій службі передує в часі набранню законної сили обвинувальним вироком суду, яким призначено покарання у виді позбавлення волі, обмеження волі або позбавлення військового звання.

В іншому випадку існувала б передбачена Законом підстава, за якої особи, які проходять відповідну військову службу, не підлягали призову, зокрема під час мобілізації, а не звільнялися з військової служби.

Також відбування покарання у виді позбавлення волі, обмеження волі або позбавлення військового звання безпосередньо перешкоджає проходженюю військової служби.

Системний аналіз статті 26 Закону України № 2232-XII «Звільнення з військової служби» дає підстави для висновку саме про наступне звільнення військовослужбовців у випадку настання певних життєвих обставин, зокрема, у зв`язку з набранням законної сили обвинувальним вироком суду, яким призначено відповідне покарання.

Отже суд відхиляє доводи позивача про те, що важливим є не час набрання законної сили вироком суду, а сам факт наявності даного вироку, який набрав законної сили, з вищевказаних міркувань.

При цьому суд звертає увагу позивача, що рапорт про звільнення з військової служби від 09.07.2022 був поданий військовослужбовцем військової частини НОМЕР_7 ОСОБА_1 командуванню військової частини НОМЕР_7 й саме т.в.о. командира військової частини НОМЕР_7 розглянув зазначений рапорт та надав відповідь, оформлену листом №4009 від 13.07.2022.

Однак позивач просить зобов`язати звільнити його з військової служби командира військової частини НОМЕР_1 , якому рапорт про звільнення ОСОБА_1 не подавав та який, відповідно, його (рапорт) не розглядав та владне рішення не приймав, а тому такі позовні вимоги є небоґрунтовані та передчасні.

Оскільки позовні вимоги про визнання протиправними та скасування окремих положення п.12.17 наказу начальника військової частини НОМЕР_1 №185 від 28.07.2022, відповідно до якого ОСОБА_1 було зараховано до списків особового складу військової частини та на всі види забезпечення, обґрунтовано позивачем мотивами аналогічними до обґрунтування вимоги про зобов`язання командира військової частини НОМЕР_1 звільнити з військової служби ОСОБА_1 , про безпідставність якої стверджено судом, тому такі вимоги також задоволенню не підлягають та відхиляються адміністративним судом.

За приписами частини 1 статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до положень статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно з частинами 1 та 4 статті 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до приписів статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частиною 1 статті 77 КАС України закріплено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 р. у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

З огляду на вищевикладене, всі інші доводи та міркування учасників справи, які не стосуються суті спірних правовідносин, не досліджуються судом, так як з огляду на встановлені фактичні обставини справи, суд дав відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Із заявлених позовних вимог, на підставі системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Відповідно до частини 1 статті 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Оскільки в задоволенні позову було відмовлено, то судові витрати в силу вимог ст. 139 КАС України розподілу не підлягають.

Керуючись ст. ст. 2, 8-10, 14, 72-79, 90, 139, 242-246, 250, 257-262, п. п. 15.5 п. 15 розділу Перехідні положення КАС України, суд, -

в и р і ш и в:

у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) до ІНФОРМАЦІЯ_1 (місцезнаходження: АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ), Військової частини НОМЕР_1 (місцезнаходження: АДРЕСА_3 , код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) про визнання протиправними та скасування наказів, зобов`язання до вчинення дій відмовити повністю.

Судові витрати розподілу не підлягають.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду із врахуванням п.п.15.5 п.15 розділу Перехідні положення КАС України протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя Чаплик І.Д.