Справа № 320/8357/21
Суддя: Панова Г. В.
Дата ухвалення: 2023-02-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
13 лютого 2023 року № 320/8357/21
Київський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Панової Г.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,
В С Т А Н О В И В:

До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі також позивач, ОСОБА_1 ) з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області (далі також відповідач ГУ ПФУ у Київській області), в якому позивач просив суд:

- визнати дії ГУ ПФУ у Київській області протиправними щодо відмови призначити ОСОБА_1 пенсії зі зниженням пенсійного віку, скасувавши рішення № 18 від 12.02.2021;

- зобов`язати ГУ ПФУ у Київській області призначити та виплачувати ОСОБА_1 пенсію зі зниженням віку відповідно до ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС», скасувавши рішення № 18 від 12.02.2021, з урахуванням періоду його проживання та роботи з 30.05.1986 по 23.11.1987 у в/ч НОМЕР_1 , яка приймала участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та період роботи з 02.08.1989 по 01.01.1993 на Рівненській АЕС, починаючи з 09.02.2021.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що своїм рішенням № 18 від 12.02.2021 відповідач протиправно відмовив йому у призначенні пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до ст. 55 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» з причини відсутності у ОСОБА_1 права на призначення такої пенсії. При цьому, саме орган Пенсійного фонду України послався у тексті вказаного Рішення про відмову у призначенні пенсії за віком на невідповідність довідки Сопачівської сільської ради вих. № 227 від 08.02.2021 даним виданого позивачу посвідчення громадядина, який постійно проживав на території зони посиленого радіоекологічного контролю (категорія 4) серії НОМЕР_2 . З такою позицією суб`єкта владних повноважень позивач не погоджується та вважає, що ним було надано всі необхідні документи, які підтверджують факт його проживання та виконання робіт у зоні посиленого радіоекологічного контролю упродовж не менше ніж 4-х років та водночас наявність у позивача необхідного пільгового стажу на роботах за спиком № 2, що у сукупності підтверджують виникнення у позивача права на призначення пенсії за віком у 54-річному віці.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду (суддя Терлецька О.О.) від 27.08.2021 відкрито провадження у справі № 320/8357/21 та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними матеріалами справи.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, проведено повторний автоматизований розподіл адміністративної справи № 320/8357/21, яку передано на розгляд головуючій судді Пановій Г.В.

Згідно ухвали від 14.06.2022 суддею Пановою Г.В. матеріали цієї справи прийняті до провадження, та розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (у письмовому провадженні).

На виконання вимог суду представник відповідача подав до суду відзив на позовом, де просив відмовити у задоволенні позовних вимог повністю. Свої заперечення проти позову відповідач мотивує тим, що обов`язковою умовою призначення позивачу пенсії зі зменшенням пенсійного віку на підставі ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» є постійне проживання та/або робота в зоні посиленого радіоекологічного контролю не менше 4-х років станом на 01.01.1993. Проаналізуваши подані позивачем разом із заявою з питання призначення пенсії документи ГУ ПФУ у Київській області встановило, що посвідченням громадянина (громадянки), який (яка) постійно проживає на території зони посиленого радіоекологічного контролю (категорія 4) серії НОМЕР_2 від 13.07.1995, записами трудової книжки підтверджено роботу у зоні посиленого радіологічного контролю до 01.01.1993, лише в обсязі 3 років 4 місяців 29 днів. Таким чином, наведена законодавча вимога щодо проживання або роботи особи у зоні посиленого радіологічного контролю упродовж 4-х років у період до 01.01.1993 документально не підтверджена. При цьому, згідно тексту довідки Сопачіваської сільської ради вих. №227 від 08.02.2021 засвідчено обставину проживання позивача у період з 23.11.1987 по 16.12.1989 в селі Сопачів Володимирського району Рівненської області, яке у свою чергу відноситься до 3-ої зони радіоактивного забруднення (тобто, зони гарантованого добровільного відселення), а отже суперечить даним наведеним у посвідченні серії НОМЕР_2 . За наведених обставин відповідач дійшов висновку про відсутність у позивача права на призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку.

Розглянувши подані сторонами у справі документи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 , є громадянином України, про що свідчить паспорт серії НОМЕР_3 , виданий Кузнецовським МВ УМВС України в Рівненській області 11.11.1997. За даними вказаного паспорта місцем народження позивача значиться с. Сопачів Володимирецького району Рівненської області.

13.07.1995 Рівненською обласною радою видано позивачу посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрови, - а саме посвідчення громадянина, який постійно проживає на території зони посиленого радіоекологічного контролю (категорія 4) серії НОМЕР_2 .

Судом встановлено, що позивач 09.02.2021 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області із заявою про призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку відповідно до ст. 55 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». До зазначеної заяви, як стверджує позивач та заперечив відповідач, ОСОБА_1 були додані, зокрема наступні документи: посвідчення громадянина, який постійно проживає на території зони посиленого радіоекологічного контролю (категорія 4) серії НОМЕР_2 ; трудова книжка колгоспника № НОМЕР_4 , дата заповнення якої 21.07.1989; трудова книжка серії НОМЕР_5 , дата заповнення якої визначена 02.08.1989; військовий квиток серії НОМЕР_6 , виданий 24.10.1985; довідка Сопачівської сільської ради Володимирецького району Рівненської області вих. № 227 від 08.02.2021; накази Рівненської атомної електростанції про результати атестації робочих місць; наказ відокремленого підрозділу «Рівненська атомна елктростанція» ДП НАЕК «Енергоатом» від 17.11.2003 №4836 «Про надання додаткової відпустки та Переліки професій і посад на пільгове призначення пенсії»; довідка ВП «Рівненська атомна елктростанція» ДП НАЕК «Енергоатом» вих. №362 від 18.08.2020 про підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній.

Проте, за за результатом розгляду по суті зазначених документів ГУ ПФУ у Київській області прийняло рішення №18 від 12.02.2021 про відмову у призначенні пенсії за віком. Своє Рішення відповідач мотивував наступним: «Відповідно до абзацу 1 ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (надалі - Закон) передбачено, що особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку встановленого ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу.

Особам, потерпілим від Чорнобильської катастрофи вік виходу на пенсію зменшується в залежності від того в якій зоні радіоактивного забруднення ці особи проживали та від періодів проживання у відповідних зонах радіоактивного забруднення.

Пенсійний вік за бажанням особи може бути знижено тільки за однією підставою, передбаченою цією статтею, якщо не обумовлено інше.

Потерпілим від Чорнобильської катастрофи, які постійно проживали або проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні посиленого радіологічного контролю за умови, що вони станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 4 років пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, передбаченого ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» на 2 роки та додатково на 1 рік за 3 роки проживання, роботи, але не більше 5 років.

Початкова величина 2 роки зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначеній зоні з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період.

Потерпілим від Чорнобильської катастрофи які працювали на роботах з шкідливими і важкими умовами праці за Списком № 2 (чоловіки 12 років 6 місяців), вік виходу на пенсію зменшується додатково на один рік понад передбачений цією статтею.

Згідно до пп. 5 п. 2.1 розділу II Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1 та зареєстрованого Міністерством юстиції України від 27.12.2005 за № 1566/11846 до заяви про призначення пенсії за віком додається посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи (для осіб що відносяться до 4 категорії - за наявності) та довідка про період (періоди) проживання (роботи) на територіях радіоактивного забруднення, видана органами місцевого самоврядування (підприємствами, установами, організаціями).

Посвідченням громадянина (громадянки) який (яка) постійно проживає на території зони посиленого радіоекологічного контролю 4 категорії серія НОМЕР_2 від 13.07.1995, та записами трудової книжки підтверджено роботу у зоні посиленого радіологічного контролю до 01.01.1993 року - 3 роки 4 місяці 29 днів, тобто не виконується умова проживання або роботи у зоні посиленого радіологічного контролю - 4 роки до 01.01.1993 року. Будь-яких документів, що підтверджують проживання у зоні посиленого радіологічного контролю з моменту аварії до 01.01.1993 року заявник не надав.

Згідно довідки Сопачіваської сільської ради № 227 від 08.02.2021 підтверджено проживання в селі Сопачів Володимирського району Рівненської області, яке відноситься до 3- ої зони радіоактивного забруднення (зона гарантованого добровільного відселення) в період з 23.11.1987 по 16.12.1989 роки, що не відповідає наявному посвідченню.

Відповідно до підпункту 2 пункту 2 ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» право на пенсію за віком на пільгових умовах незалежно від місця останньої роботи мають особи, які працювали повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 55 років і за наявності страхового стажу не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах.

Відповідно до п. 2 ст. 24 Закону страховий стаж обчислюється за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

За наданими документами страховий стаж становить 20 років 2 місяці 17 днів, в тому числі за списком № 2 12 років 7 місяців 4 дні.

Право на призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку відсутнє. Право на призначення пенсії за віком відповідно статті 26 Закону ОСОБА_1 набуде по досягненню віку 65 років.».

Не погоджуючись із таким рішення відповідача про відмову в призначенні пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку, позивач звернувся до суду із цим позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам суд виходив з наступного.

Статтею 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та створення єдиного порядку визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення визначені Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 № 796-XII (далі - Закон № 796-XII).

Згідно зі ст. 9 Закону № 796-XII особами, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, інших ядерних аварій та випробувань, військових навчань із застосуванням ядерної зброї, є:

1) учасники ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС - громадяни, які брали безпосередню участь у ліквідації аварії та її наслідків;

2) потерпілі від Чорнобильської катастрофи - громадяни, включаючи дітей, які зазнали впливу радіоактивного опромінення внаслідок Чорнобильської катастрофи;

3) громадяни, які брали безпосередню участь у ліквідації інших ядерних аварій та їх наслідків, у ядерних випробуваннях, у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, у складанні ядерних зарядів та здійсненні на них регламентних робіт;

4) громадяни, які постраждали від радіоактивного опромінення внаслідок будь-якої аварії, порушення правил експлуатації обладнання з радіоактивною речовиною, порушення правил зберігання і захоронення радіоактивних речовин, що сталося не з вини потерпілих.

Статтею 11 Закону № 796-XII визначено осіб, які належать до потерпілих від Чорнобильської катастрофи, якими згідно пунктів 3 і 4 частини першої цієї статті є:

- особи, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а у зоні гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років;

- особи, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються на території зони посиленого радіоекологічного контролю, за умови, що вони за станом на 01.01.1993 прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у цій зоні не менше чотирьох років.

Відповідно до абз. 8 ч. 3 і ч. 4 ст. 14 Закону № 796-XII для встановлення пільг і компенсацій визначаються такі категорії осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи:

- особи, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються у зонах безумовного (обов`язкового) та гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у зоні безумовного (обов`язкового) відселення не менше двох років, а у зоні гарантованого добровільного відселення - не менше трьох років, - категорія 3;

- особи, які постійно проживають або постійно працюють чи постійно навчаються на території зони посиленого радіоекологічного контролю, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали чи постійно навчалися у цій зоні не менше чотирьох років, - категорія 4.
За змістом ст. 15 Закону № 796-XII підставами для визначення статусу потерпілих від Чорнобильської катастрофи, які проживають або працюють на забруднених територіях, є довідка про період проживання, роботи на цих територіях. Видача довідок про період роботи (служби) по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, а також на територіях радіоактивного забруднення, про заробітну плату за цей період здійснюється підприємствами, установами та організаціями (військкоматами), а про період проживання на територіях радіоактивного забруднення, евакуацію, відселення, самостійне переселення - органами місцевого самоврядування.

Визначення рівнів забруднення, доз опромінення, відновлення їх шляхом розрахунку здійснюється Кабінетом Міністрів України за поданням відповідних державних органів та обласних державних адміністрацій.

Умови надання пенсій за віком особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення визначені ст. 55 Закону № 796 -ХІІ.

Так, згідно із частиною першої вказаної норми Закону № 796 -ХІІ, особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу.

Потерпілими від Чорнобильської катастрофи, за змістом абз. 5 і 6 п. 2 ч. 1 ст. 55 Закон № 796-ХІІ, вважаються

- особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років. У цьому випадку зменшується вік для виходу на пенсію на 3 роки та додатково 1 рік за 2 роки проживання, роботи, але не більше 6 років;

- особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні посиленого радіологічного контролю за умови, що вони за станом на 01.01.1993 прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 4 років. У цьому випадку зменшується вік для виходу на пенсію на 2 роки та додатково 1 рік за 3 роки проживання, роботи, але не більше 5 років.

При цьому, початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період (примітка перша до ч. 2 ст. 55 Закону № 796-ХІІ).

Таким чином, в даному випадку необхідними умовами виходу на пенсію зі зменшенням пенсійного віку для таких осіб, які постійно проживали та/або працювали у зоні посиленого радіологічного контролю, є наявність саме факту проживання та/або виконання робіт у зоні посиленого радіоактивного контролю протягом 4 років станом на 01.01.1993 для можливості виходу на пенсію зі зменшенням пенсійного віку на 2 роки та проживання/виконання робіт на такій території ще протягом 9 років для додаткового зменшення пенсійного віку ще на 3 роки.

Крім того, за змістом третьої примітки до частини ст. 55 Закону № 796-ХІІ, потерпілим від Чорнобильської катастрофи, які відпрацювали на інших роботах з шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 (чоловіки - 12 років 6 місяців і більше, жінки - 10 років і більше), вік виходу на пенсію зменшується додатково на один рік понад передбачений статтею.

З наданих позивачем до справи документальних доказів вбачається, що ОСОБА_1 має статус особи, яка постійно проживає на території зони посиленого радіоекологічного контролю (категорія 4), та відповідно є постраждалим внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_2 .

Згідно тексту довідки Сопачівської сільської ради Володимирецького району Рівненської області вих. № 227 від 08.02.2021, виданої ОСОБА_1 позивач у періоди з 28.08.1966 по 1985 рік та з 23.11.1987 по 16.12.1989 проживав в селі Сопачів Володимирецького району Рівненської області, яке відноситься до 3-ої зон радіоактичного забруднення.

За змістом військового квитка серії НОМЕР_6 , виданого ОСОБА_1 24.10.1985, у період з 30.05.1986 по 23.11.1987 позивач проходив строкову військову службу у військовій частині № НОМЕР_1 (місце дислокації якої смт. Гончарівське Чернігівської області). Зазначена Військова частина відповідно до наказу Міністерства оборони України від 15.11.1996 № 344 була включена до переліку військових частин, дислокованих у зонах радіоактивного забруднення (а саме у зоні посиленого радіоекологічного забруднення), що утворились внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС.

У контексті до наведеного суд зазначає, що відповідно до Переліку населених пунктів, віднесених до зон радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 23.07.1991 № 106, село Сопачів, Володимирецького району Рівненської області відносяться до зони гарантованого добровільного відселення, а смт. Гончарівське Чернігівської області до зони посиленого радіоекологічного забруднення.

Крім того, як вбачається зі змісту наявної у матеріалах справи трудової книжки серії НОМЕР_5 у період з 02.08.1989 по 16.02.2004 ОСОБА_2 правцював на посаді «покрівельник» (3, 4 розрядів) на відокремленому підрозділі «Рівненська атомна електростанція» ДП НАЕК «Енергоатом».

За даними довідки ВП «Рівненська атомна електростанція» ДП НАЕК «Енергоатом» вих. № 362 від 18.08.2020 про підтвердження наявного трудового стажу для признаення пенсії за відсутності трудової книжки або віповідних записів у ній, зазначені періоди роботи позивача (всього 12 років 11 місяців і 11 днів) на посаді покрівельника у підрозділах ІНФОРМАЦІЯ_1 (місце розташувння якої біля міста Вараш) віднесені до робіт за списком № 2.

У контексті до наведеного суд зазначає, що відповідно до Переліку населених пунктів, віднесених до зон радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 23.07.1991 № 106, місто Вараш (колишнє назва якого Кузнецовськ) Рівненської області відноситься до зони посиленого радіоекологічного забруднення.

Таким чином, зі змісту наведених вище документів вбачається за можливе встановити обставини проживання позивача та виконання ним робіт за основним місцем у період до 01.01.1993 в зоні посиленого радіологічного контролю не менше 4 років, а саме: проживання упродовж 1 року 5 місяців на території смт. Гончарівське Чернігівської області під час несення військової служби, виконання робіт на ІНФОРМАЦІЯ_2 , що розташована біля міста Вараш Рівненської області, упродовж 3 років 4 місяців.

У взаємозв`язку із наведеним суд враховує, що у період отримання позивачем посвідчення серії НОМЕР_2 діяв Порядок видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, що був затверджений постановою Кабінету Міністрів України «Про» від 25.08.1992 № 501. Даний Порядок регулював правила видачі посвідчень учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС і потерпілого внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Зокрема, відповідно до п. 2 Порядку було визначено, що посвідчення є документом, що підтверджує статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надає право користуватися пільгами й компенсаціями, встановленими Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Згідно із п.п. 4, і 10 цього Порядку громадянам, які постійно проживають або постійно працюютьна території зони посиленого радіоекологічного контролю, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 р. прожили або відпрацювали у цій зоні не менше чотирьох років, і віднесеним до категорії 4, видається посвідчення коричневого кольору, серія В.

Видача таких посвідчень іншим потерпілим і учасникам ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС - Радою Міністрів Республіки Крим, обласним, Київською та Севастопольською міськими державними адміністраціями за поданням районних державних адміністрацій за місцем проживання, та зокрема громадяни, які постійно проживають або постійно працюють на території зони посиленого радіоекологічного контролю, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 р. прожили або відпрацювали у цій зоні не менше чотирьох років, - на підставі довідки встановленого зразка (додаток № 7).

Отже, за наявності підстав передбачених ст. 14 Закону № 796-ХІІ особі видається відповідне посвідчення, яке надає право користуватися пільгами й компенсаціями, встановленими цим Законом, та після отримання такого посвідчення, особа вважається такою, що має статус потерпілої від Чорнобильської катастрофи відповідно до статті 11 Закону.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 65 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» посвідчення «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи» є документом, що підтверджує статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надає право користування пільгами, встановленими цим Законом.

Системний аналіз положень ст.ст. 9, 14 і 65 Закону № 796-ХІІ дають підстави для висновку, що основним доказом проживання, роботи або навчання на території зони радіоактивного забруднення є посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи, яке відповідно до змісту ст. 14 зазначеного Закону є підставою для призначення пенсії із зменшенням пенсійного віку (ст. 55 Закону № 796-ХІІ). При цьому, різного роду довідки про період проживання та роботи на забруднених територіях до 01.1.1993 є лише підставами для визначення в установленому порядку потерпілих від Чорнобильської катастрофи.

Таким чином, належним і достатнім документом, що підтверджує статус потерпілого від Чорнобильської катастрофи та надає право користування пільгами, встановленими Законом № 796-XII (зокрема, зменшення пенсійного віку для вирішення питання про призначення пенсійї за віком) є «посвідчення громадянина, який постійно проживає на території зони посиленого радіоекологічного контролю».

Аналогічна правова позиція була сформована Верховним Судом у своїх постановах від 11.09.2019 у справі № 205/8713/16-а, від 25.11.2019 у справі № 464/4150/17, від 09.01.2020 у справі №363/3976/16-а, від 26.03.2020 у справі № 652/610/16-а, від 18.06.2020 у справі № 751/2738/17.

Судом встановлено наявність у позивача вказаного посвідчення, яке є достатнім підтвердженням факту, що він протягом 4-х років проживав у зоні посиленого радіоекологічного контролю. На час звернення позивача до суду дане посвідчення серії НОМЕР_2 не було скасоване чи визнано недійсним, отже є таким, що підлягало врахуванню органом Пенсійного фонду України під час розгляду заяви позивача про призначення пенсії за віком із застосуванням зменшення пенсійного віку, необхідного для призначення пенсії відповідно до Законів України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» і «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Крім того, факти проживання (роботи) позивача на територіях зон посиленого радіоекологічного забруднення упродовж 4-х років станом на 01.01.1993, підтверджуються іншими наявними у позивача документами (військовим квитком, трудовою книжкою, довідкою-підтвердженням Рівненської АЕС про періоди трудового стажу). У зв`язку з цим суд оцінює посилання відповідача на недостовірність наведених у посвідчені серії НОМЕР_2 з огляду на обставину видачі позивачу довідки Сопачівської сільської ради вих. №227 від 08.02.2021 як безпідставні.

З огляду на наведене суд дійшов висновку, що на час звернення (09.02.2021) до територіального органу Пенсійного фонду України позивач набув необхідного для призначення пенсії за віком пенсійного віку (з урахуванням зменшення такого відповідно до ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», внаслідок проживання та виконання робіт за списком №2 у зоні посиленого радіологічного контролю станом на 1 січня 1993 роки не менше 4 років, та після того). Як наслідок відмова відповідача у призначенні позивачу пенсії за віком з причини не досягнення ним достатнього пенсійного віку є протиправною.

За змістом ч. 3 ст. 55 Закону № 796-ХІІ призначення та виплата пенсій названим категоріям провадиться відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» і цього Закону.

Так, згідно із положеннями абз. 1 ч. 1 ст. 26 Закону № 1058-IV особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

Тобто, законодавцем чітко визначені умови для призначення особі пенсії за віком: досягнення особою пенсійного віку та наявність у такої особи певного страхового стажу.

За змістом абз. 2 ч. 1 ст. 26 Закону № 1058-IV, починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року - не менше 28 років.

Поряд з цим, нормами ст. 114 цього ж Закону передбачено, що право на пенсію за віком на пільгових умовах незалежно від місця останньої роботи мають особи, які працювали на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на роботах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, зазначених у частинах другій і третій цієї статті, а пенсії за вислугу років - на умовах, зазначених у частині четвертій цієї статті. Розміри пенсій для осіб, визначених цією статтею, обчислюються відповідно до статті 27 та з урахуванням норм статті 28 цього Закону.

На пільгових умовах пенсія за віком призначається працівникам, зайнятим повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 55 років і за наявності страхового стажу не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах.

За відсутності страхового стажу, встановленого абзацом першим цього пункту, у період до 1 квітня 2024 року пенсія за віком на пільгових умовах призначається за наявності на дату досягнення віку, встановленого абзацами першим і третім - тринадцятим цього пункту, страхового стажу: з 1 квітня 2020 року по 31 березня 2021 року - не менше 28 років у чоловіків і не менше 23 років у жінок.

При цьому, як вже було зазначено судом у тексті цієї постанови, у силу абз. 1 ч. 1 ст. 55 Закону № 796-ХІІ, особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу.

У тексті рішення ГУ ПФУ у Київській області від 12.02.2021 страховий стаж позивача складає 20 років 2 місяці 17 днів, з них трудовий стаж на роботах за списком № 2 12 років 7 місяців і 4 дні. Наведені обставини позивачем не заперечуються.

Як вже було встановлено судом, за результатами розгляду по суті заяви ОСОБА_2 про призначення пенсії за віком ГУ ПФУ у Київській області прийняло рішення № 18 про відмову в призначенні такої пенсії. Проаналізувавши зміст оспорюваного Рішення суд встановив, що при розгляді заяви позивача про призначення пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку Головне управління обмежилося лише дослідженням періоду проживання (роботи) позивача в зоні посиленого радіоекологічного до 01.01.1993, та констатувавши, що період проживання (роботи) позивача на території зазначеної зони станом на 01.01.1993 у межах 4-х років не підтверджено, з цих підстав відмовив у призначенні пенсії. Водночас у тексті свого Рішення орган Пенсійного фонду України не навів висновку про набуття чи не набуття позивачем достатнього страховового стажу для призначення пенсії за віком.

Стосовно наведеного суд зазначає, що порядок розгляду органом Пенсійного фонду України документів (заяв) з питання призначення пенсії врегульований Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку), поновлення пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», що затверджений постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1 (остання зареєстрована в Міністерстві юстиції України 27.12.2005 за № 1566/11846).

Так, відповідно до п. 4.1 і 4.3 зазначеного Порядку, орган, що призначає пенсію, розглядає питання про призначення пенсії, перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також про переведення з одного виду пенсії на інший при зверненні особи з відповідною заявою (додаток 3).

Не пізніше 10 днів після надходження заяви та за наявності документів, необхідних для призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший та поновлення виплати пенсії (у тому числі документів, одержаних відповідно до абзацу другого підпункту 3 пункту 4.2 цього розділу), орган, що призначає пенсію, розглядає подані документи та приймає рішення щодо призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший, поновлення раніше призначеної пенсії без урахування періоду, за який відсутня інформація про сплату страхових внесків до Пенсійного фонду України.

При цьому, згідно із п. 4.7 цього ж Порядку право особи на одержання пенсії установлюється на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів органом, що призначає пенсію. Орган, що призначає пенсію, не пізніше 10 днів після винесення рішення видає або направляє адміністрації підприємства, установи, організації або особі повідомлення про призначення, відмову в призначенні, перерахунку, переведенні з одного виду пенсії на інший із зазначенням причин відмови та порядку його оскарження.

У контексті з наведеним суд зазначає, що оскаржуване рішення відповідача за своєю природою є актом індивідуальної дії. У свою чергу загальними вимогами, які висуваються до акта індивідуальної дії, як до акта правозастосування, є його обґрунтованість та вмотивованість, тобто наведення суб`єктом владних повноважень конкретних підстав його прийняття (фактичних і юридичних), а також переконливих і зрозумілих мотивів його прийняття.

У силу норм ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню.

Аналізуючи оскаржуване рішення органу Пенсійного фонду України, суд вказує, що принцип обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень, відповідно до ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, має на увазі, що рішення повинно бути прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

При цьому, рішення суб`єкта владних повноважень повинні ґрунтуватися на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення. Мають значення, як правило, ті обставини, які передбачені нормою права, що застосовується. Суб`єкт владних повноважень повинен врахувати усі ці обставини, тобто надати їм правову оцінку: прийняти до уваги або відхилити. У разі відхилення певних обставин висновки повинні бути мотивованими, особливо, коли має місце несприятливе для особи рішення.

Принцип обґрунтованості рішення вимагає від суб`єкта владних повноважень враховувати як обставини, на обов`язковість урахування яких прямо вказує закон, так і інші обставини, що мають значення у конкретній ситуації. Для цього він має ретельно зібрати і дослідити матеріали, що мають доказове значення у справі, наприклад, документи, пояснення осіб, тощо.

Водночас суб`єкт владних повноважень повинен уникати прийняття невмотивованих висновків, обґрунтованих припущеннями та неперевіреними фактами, а не конкретними обставинами. Так само, недопустимо надавати значення обставинам, які насправді не стосуються справи. Несприятливе для особи рішення повинно бути вмотивованим.

У даному випадку, як видно з тексту оспорюваного Рішення, відповідач всупереч вимог п. 4.7 Порядку № 22-1 під час розгляду заяви позивача про призначення пенсії за віком не з`ясував питання щодо наявності (відсутності) у позивача окрім пенсійного віку також достатнього для призначення пенсії за віком (в тому числі на пільгових умовах) страхового стажу, з урахуванням норм абз. 1 ч. 1 ст. 55 Закону № 796-ХІІ. Зазначене свідчить, що відповідачем (суб`єктом владних повноважень) був здійснений формальний підхід до розгляду по суті заяви позивача з питання призначення пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку, що порушує права позивача на соціальний захист.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною другою цієї статті Кодексу визначено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. При цьому, суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

За містом норм ч.ч. 1, 2 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України, при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково. У разі задоволення позову суд може прийняти рішення, зокрема про: визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

З огляду на все наведене у сукупності та враховуючи те, що встановлені обставини справи свідчать про протиправність прийнятого відповідачем рішення про відмову у призначенні пенсії позивачу як такого, що було прийнято без належного з`ясування всіх обставин справи, то суд вважає, що належним способом захисту права позивача у спірних відносинах має бути скасування такого рішення суб`єкта владних повноважень. Як наслідок суд дійшов висновку про необхідність виходу за межі позовних вимог для забезпечення ефективного захисту прав та інтересів позивача шляхом прийняття рішення про визнання протиправним і скасування рішення ГУ ПФУ у Київській області №18 від 12.02.2021 про відмову у призначенні пенсії за віком.

Щодо правомірності заявленої позивачем вимоги про зобов`язання відповідача призначити та виплачувати позивачу пенсію за віком зі зниженням пенсійного віку суд зазначає, що з урахуванням встановлених судом в ході розгляду даної справи обставини, такі вимоги є передчасними з огляду на наступне.

Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим ч. 3 ст. 2 КАС України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

У свою чергу згідно з п. 1.6 Методології проведення антикорупційної експертизи, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 24.04.2017 № 1395/5, дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

Таким чином, дискреція - це елемент управлінської діяльності. Вона пов`язана з владними повноваженнями і їх носіями - органами державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами. Дискрецію не можна ототожнювати тільки з формалізованими повноваженнями - вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб`єкта. Він не може ухилятися від реалізації своєї компетенції, але і не має права виходити за її межі.

Тобто, дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають в застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень.

Отже, у разі відсутності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта владних повноважень прийняти рішення конкретного змісту не можна вважати втручанням у дискреційні повноваження, адже саме такий спосіб захисту порушеного права є найбільш ефективним та направлений на недопущення свавілля в органах влади.

Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Частиною четвертою ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

З урахуванням наведеного, за відсутності правової оцінки, наданої територіальним органом Пенсійного фонду України щодо наявності усіх умов для надання позивачу пенсії із зменшенням пенсійного віку відповідно до ст. 55 Закону №796-ХІІ (у цьому випадку щодо наявності у позивача достатнього страхового стажу, в тому числі пільгового), суд позбавлений у межах цієї справи можливості дійти висновку про наявність у позивача права на призначення вказаної пенсії. Саме до повноважень органів Пенсійного фонду України віднесено зарахування певних періодів трудової діяльності до страхового стажу особи для призначення пенсій, тоді як суд такі повноваження не може перебирати та здійснює лише функцію судового контролю за правомірністю рішень про призначення/відмову у призначенні пенсій.

Відтак, суд, керуючись ч. 2 ст. 9 КАС України, з метою ефективного захисту прав позивача від порушень з боку суб`єкта владних повноважень дійшов висновку, що позовні вимоги про зобов`язання вчинити дії належить задовольнити частково. А саме задовольнити тавкі вимоги позивача у спосіб прийняття судом рішення про зобов`язання ГУ ПФУ у Київській області повторно розглянути заяву позивача від 09.02.2021 про призначення пенсії за віком із зменшенням пенсійного віку відповідно до ст. 55 Закону №796-ХІІ, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у цьому рішенні.

Беручи до уваги зазначене, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України, доказів, наявних в матеріалах справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Згідно з ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору (ч. 3 ст. 139 Кодексу).

Як вбачається з наявної у матеріалах справи квитанції від 01.08.2021 № 0.0..1 ОСОБА_1 під час звернення до суду із цим адміністративним позовом сплатив судовий збір у загальній сумі 908,00 грн. Враховуючи обсяг заявлених та задоволених позовних вимог суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача за рахунок його бюджетних асигнувань на користь позивача витрат по оплаті судового збору в зазначеному розмірі коштів повністю.

Керуючись статтями 9, 11, 14, 73 - 78, 90, 139, 143, 242 - 246, 250, 255, 260 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області № 18 від 12.02.2021 про відмову у призначенні пенсії за віком.

3. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 09.02.2021 про призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку відповідно до ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», та прийняти відповідне рішення з урахуванням висновків суду, наведених у тексті цього рішення.

4. В іншій частині позовних вимог відмовити.

5. Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_7 , адреса: АДРЕСА_1 ) понесені ним судові витрати по оплаті судового збору у розмірі 908,00 грн. (дев`ятсот вісім гривень) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області (, адреса: 08500, Київська обл., м. Фастів, вул. Саєнка Андрія, 10).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Панова Г. В.