Справа № 600/3813/22-а
Суддя: Григораш Віталій Олександрович
Дата ухвалення: 2023-02-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2023 р. м. Чернівці Справа №600/3813/22-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Григораша В.О., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби в Чернівецькій області про визнання протиправною, незаконною та скасування вимоги, -

ВСТАНОВИВ:

04.11.2022 до Чернівецького окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби в Чернівецькій області з такими позовними вимогами:

- визнати протиправною, незаконною та скасувати вимогу Головного управління Державної податкової служби у Чернівецькій області від 19.04.2019 №Ф-24050-56 про сплату боргу (недоїмки) у розмірі 18276,72 гривні.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 17.02.2006 зареєструвалась як фізична особа-підприємець. 21.10.2022 припинила підприємницьку діяльність. Відповідно до довідки від 21.10.2022 №26 позивач працює в ПП "Колос" на посаді бухгалтера з 23.05.2007 по теперішній час. Вважає, що підстави для нарахування їй заборгованості по ЄСВ відсутні, оскільки з 2007 року по теперішній час роботодавець сплачував та сплачує за неї 22 % ЄСВ.

Зазначала, що у фізичної особи-підприємця, яка обрала спрощену систему оподаткування та не отримує дохід (не здійснює підприємницьку діяльність) не виникає обов`язку сплачувати внесок у мінімальному розмірі. Посилалась на те, що не подавала звітність та уповноваженим органом не проведено стосовно неї перевірку.

Позивач вважає, що хоча вона була зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте являється найманим працівником, а тому була застрахованою особою і платником єдиного внеску за неї був роботодавець. Тому мета збору ЄСВ була досягнута за рахунок сплати ЄСВ роботодавцем, а тому, на думку позивача, вимога про сплату ЄСВ є такою, що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхованого внеску.

Відповідач, не погоджуючись з позовними вимогами, подав до суду відзив на позовну заяву в якому зазначив, що ОСОБА_1 перебуває на обліку як фізична особа-підприємець на загальній системі оподаткування з 17.02.2006. 21.10.2022 платником прийнято рішення про припинення підприємницької діяльності, але не знято з обліку. В 2017 році місячний мінімальний розмір страхового внеску становив 704 грн, а мінімальний річний розмір страхового внеску 8448 грн. В 2018 році місячний мінімальний розмір страхового внеску становив 819,06 грн, а мінімальний річний розмір страхового внеску 9828,72 грн.

Вказано, що з 2017 року по теперішній час позивач не сплачувала зазначені суми єдиного соціального внеску. Сума заборгованості по єдиному соціальному внеску складає 18276,72 грн: 8448 грн. - нарахування за 2017 рік; 2457,18 грн - нарахування за І квартал 2018 року; 2457,18 грн - нарахування з ІІ квартал 2018 року; 2457,18 грн - нарахування за І квартал 2018 року; 2457,18 грн - нарахування за VІ квартал 2018 року.

Щодо тверджень позивача про те, що він є застрахованою особою і ЄСВ за нього в період за який винесена вимога нараховував та сплачував роботодавець, відповідач зазначав, що офіційне працевлаштування не є підставою для звільнення від сплати єдиного соціального внеску, в тому числі обов`язку своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок за себе, як фізичну особу-підприємець.

Стосовно доводів позивача щодо не проведення контролюючим органом перевірки його підприємницької діяльності та щодо отримання ним доходів, відповідач стверджував, що положеннями законодавства не передбачено обов`язкової та єдиної умови для формування вимоги проведення перевірки та складення за її результатами відповідного акту.

Стосовно адреси на яку було направлено оскаржувану вимогу, зазначав, що вимогу було направлено на податкову адресу позивача та вручено ним особисто 12.06.2019, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

Ухвалою суду від 09.11.2022 позовну заяву залишено без руху, надано позивачу строк для усунення недоліків. В строки визначені судом позивач усунув недоліки позовної заяви, шляхом подання клопотання про поновлення строку звернення до адміністративного суду.

Ухвалою суду від 02.12.2022 визнано поважними причини пропуску ОСОБА_1 строку звернення до адміністративного суду з даним позовом та поновлено такий строк. Відкрито провадження у даній справі та призначено її до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Відповідно до ч. 5 ст. 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Зважаючи на відсутність клопотання будь-якої зі сторін про інше, суд вважає за можливе продовжити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Перевіривши матеріали справи, встановивши фактичні обставини в справі, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши та оцінивши надані докази в сукупності, проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено такі обставини у справі та відповідні їм правовідносини.

ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт громадянина України серії НОМЕР_2 , виданий Першотравневим РВ УМВС України в Чернівецькій області.

Позивач з 17.02.2006 зареєстрована як фізична особа-підприємець за №0009340, основним видом економічної діяльності: роздрібна торгівля взуттям.

21.10.2022 внесено запис про припинення підприємницької діяльності позивача, за власним рішенням.

Згідно з обліковою карткою платника податків за позивачем обліковується заборгованість по єдиному соціальному внеску у сумі 18276,72 грн: 8448 грн. - нарахування за 2017 рік; 2457,18 грн - нарахування за І квартал 2018 року; 2457,18 грн - нарахування з ІІ квартал 2018 року; 2457,18 грн - нарахування за І квартал 2018 року; 2457,18 грн - нарахування за VІ квартал 2018 року.

Відповідно до ст. 25 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" та на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів, відповідачем винесену вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 19.04.2019 №Ф-24050-56, якою вимагається від позивача сплатити недоїмку у сумі 18276,72 грн.

Разом із цим, судом встановлено, що 18.11.2019 головним державним виконавцем Другого відділу державної виконавчої служби міста Чернівці Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області Юзефовичем Е.Е. відкрито виконавче провадження з виконання вимоги №Ф-24050-56 від 19.04.2019.

Згідно інформації про виконавче провадження, з примусового виконання вимоги №Ф-24050-56 від 19.04.2019 вбачається, що державним виконавцем 12.11.2020 прийнято постанову про звернення стягнення на кошти на рахунках боржника; 20.06.2022 державним виконавцем прийнято постанову про накладення арешту на кошти боржника; 22.09.2022 звернено стягнення на кошти на рахунка боржника; 21.10.2022 державним виконавцем знято арешт з коштів.

Вважаючи протиправною вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 19.04.2019 №Ф-24050-56, позивач звернувся до суду з даним позовом про її скасування.

До вказаних правовідносин суд застосовує наступні положення законодавства та робить висновки по суті спору.

Спеціальним законом, який визначає правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку є Закон України Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування від 08.07.2010 №2464-VІ (далі - Закон №2464-VІ).

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 1 Закону №2464-VІ під єдиним внеском на загальнообов`язкове державне соціальне страхування розуміють консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Під застрахованою особою розуміють фізичну особу, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок (пункт 3 частини 1 статті 1 Закону №2464-VІ).

Отже, з викладеного слідує, що єдиний соціальний внесок є обов`язковим платежем, метою якого є забезпечення захисту прав застрахованих осіб, які такий внесок сплачували самостійно або за них такі внески сплачувались іншими особами.

Згідно частини 1 статті 12 Закону № 2464-VІ завданнями центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, є забезпечення адміністрування єдиного внеску шляхом його збору, ведення обліку надходжень від його сплати та здійснення контролю за сплатою єдиного внеску.

Пунктом 3 частини 2 статті 12 Закону України №2464-VІ передбачено, що Центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, відповідно до покладених на нього завдань здійснює контроль за додержанням законодавства про збір та ведення обліку єдиного внеску, правильністю нарахування, обчислення, повнотою і своєчасністю сплати єдиного внеску.

Статтею 4 Закону №2464-VІ визначено перелік платників єдиного соціального внеску, серед яких роботодавці підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами (п. 1 ч. 1).

Окрім того, пунктом 4 частини 1 статті 4 Закону №2464 платниками єдиного внеску визначено фізичних осіб-підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

У той же час, відповідно до частини 2 статті 50 Цивільного кодексу України фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом.

Згідно з частиною 9 статті 4 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань", фізична особа - підприємець позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності цією фізичною особою.

Як вбачається з відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ОСОБА_1 була зареєстрована в якості фізичної особи-підприємця у період з 17.02.2006 по 21.10.2022.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 6 Закону №2464 платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

Згідно з абз.1 п.1, п.3 ч.1 статті 7 Закону №2464 єдиний внесок нараховується:

- для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого) частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України "Про оплату праці", та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами;

- для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5 1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Разом з тим, відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї статусу фізичної особи-підприємця Законом №2464 не врегульовано.

Відповідно до частини 5 статті 8 Закону №2464-VI, єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.

Згідно з пунктом 4 частини 1 статті 1 Закону №2464-VI, максимальна величина бази нарахування єдиного внеску максимальна сума доходу застрахованої особи на місяць, що дорівнює п`ятнадцяти розмірам мінімальної заробітної плати, встановленої законом, на яку нараховується єдиний внесок.

Пунктом 5 частини 1 статті 1 Закону №2464-VI визначено, що мінімальний страховий внесок сума єдиного внеску, що визначається розрахунково як добуток мінімального розміру заробітної плати на розмір внеску, встановлений законом на місяць, за який нараховується заробітна плата (дохід), та підлягає сплаті щомісяця.

Абзацом 3 частиною 8 статті 9 Закону №2464-VI передбачено, що платники єдиного внеску, зазначені у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний рік, до 10 лютого наступного року, крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування, які сплачують єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.

Отже, сплата єдиного внеску фізичною особою-підприємцем за 2017 рік мала бути здійснена до 09.02.2018 у розмірі не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску та не менше за розмір мінімального страхового внеску.

В подальшому, законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" від 03.10.2017 №2148-VIII внесені зміни, до Закону №2464-VI, які набули чинності з 01.01.2018, зокрема, абзац 3 частини 8 статті 9 Закону №2464-VI викладено у новій редакції, а саме: "Платники єдиного внеску, зазначені у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок."

Частиною 12 статті 9 Закону №2464-VI передбачено, що єдиний внесок підлягає сплаті незалежно від фінансового стану платника.

Як зазначено у частині 16 статті 25 Закону №2464-VI строк давності щодо нарахування, застосування та стягнення недоїмки, штрафів, пені не застосовується.

З аналізу наведених законодавчих положень вбачається, що починаючи з 01.01.2017 відповідно до вищезазначених норм встановлений безальтернативний обов`язок фізичної особи-підприємця регулярно сплачувати єдиний внесок з дати державної реєстрації підприємницької діяльності до дати державної реєстрації припинення підприємницької діяльності. Натомість, фізичні особи-підприємці зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний рік, до 10 лютого наступного року (у період з 01.01.2017) та єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок (у період з 01.01.2018).

При цьому в разі неотримання доходу, за будь яких умов, єдиний внесок має бути сплачений у розмірі не менше розміру мінімального страхового внеску на місяць. Строк давності щодо нарахування, застосування та стягнення недоїмки, штрафів, пені не застосовується.

Законом України "Про державний бюджет України на 2017 рік" від 21.12.2016 №1801-VIII установлено щомісячний розмір мінімальної заробітної плати з 01.01.2017 - 3200,00 грн.

Законом України "Про державний бюджет України на 2018 рік" від 07.12.2017 №2246-VIII установлено щомісячний розмір мінімальної заробітної плати з 01.01.2018 - 3723,00 грн.

Як зазначалось вище, відповідно до частини 5 статті 8 Закону №2464-VI для зазначеної категорії платників встановлена обов`язкова ставка єдиного внеску, що дорівнює 22% бази нарахування.

Отже, з 01.01.2017 мінімальний страховий внесок становив на місяць 704,00 грн. (3200,00 грн. х 22%), з 01.01.2018 - 819,06 (3723,00 грн. х 22%).

З наявних матеріалів справи встановлено, що за позивачем обліковується заборгованість зі сплати єдиного соціального внеску, сума якої нарахована:

- за 2017 рік у розмірі 8448,00 грн. (сума мінімального страхового внеску станом на 01.01.2017 у розмірі 704,00 грн. х 12 місяців);

- 2457,18 грн - нарахування за І квартал 2018 року;

- 2457,18 грн - нарахування з ІІ квартал 2018 року;

- 2457,18 грн - нарахування за І квартал 2018 року;

- 2457,18 грн - нарахування за VІ квартал 2018 року.

Крім того, судом встановлено, що позивач, зокрема, з 23.05.2007 року по теперішній час працює як найманий працівник за трудовим договором в ПП "Колос" на посаді бухгалтера, що підтверджується довідкою №36 від 21.10.2022 року та довідкою форми ОК-7, з доходів якої роботодавцями нараховується та сплачується єдиний соціальний внесок.

Підпунктом 14.1.195 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України визначено, що «працівник» - це фізична особа, яка безпосередньо власною працею виконує трудову функцію згідно з укладеним з роботодавцем трудовим договором (контрактом) відповідно до закону.

Згідно з абзацом 2 пункту 1 частини 1 статті 4 Закону №2464-VI платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Відповідно до абзацу 1 пункту 1 частини 1 статті 7 Закону №2464-VI єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу 7), частини 1 статті 4 цього Закону - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України "Про оплату праці" та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами.

Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, підприємницької діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування єдиного соціального внеску.

Отже, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір єдиного соціального внеску не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць.

При цьому, за відсутності бази для нарахування єдиного соціального внеску у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, розмір єдиного внеску не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.

З огляду на таке, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Суд враховує, що необхідними умовами для сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, підприємницької діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Отже, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, однак за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, розмір єдиного внеску не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.

Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

При цьому задля досягнення зазначеної мети законодавчо встановлений обов`язок зі сплати фізичними особами-підприємцями мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.

У постанові Верховного Суду від 04.12.2019 у справі №440/2149/19 (провадження №К/9901/28514/19) сформовано правовий висновок відповідно до якого особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником.

Верховний Суд зазначив, що інше тлумачення норм Закону №2464 щодо необхідності сплати єдиного внеску особами, які перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.

З огляду на системне тлумачення наведених норм права, суд доходить висновку, якщо особа не веде господарську діяльність і є найманим працівником, така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.

Зазначена правова позиція узгоджується також з висновками Верховного Суду, викладених у постанові від 16.09.2022 у справі №500/92/19.

Суд зазначає, що у спірних правовідносинах предметом оскарження є вимога контролюючого органу, сформована за період з 2017 року по 2018 рік, при цьому, як встановлено судом, за вказаний період позивач працювала як найманий працівник та за неї її роботодавцями сплачувалися страхові внески згідно положень чинного законодавства як за застраховану особу.

Доказів отримання позивачем у вказаний період доходів від провадження підприємницької діяльності відповідачем не надано.

Таким чином, позивач є застрахованою особою і єдиний внесок за нього нараховував та сплачував роботодавець, що виключає обов`язок по сплаті єдиного внеску позивачем як підприємцем.

Враховуючи зазначене, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав у відповідача для прийняття вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 19.04.2019 №Ф-24050-56 про сплату боргу (недоїмки) у розмірі 18276,72 гривні.

Таким чином, оскаржувана вимога є протиправною та підлягає скасуванню.

Відповідно до ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Статтею 76 КАС України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши надані докази суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись статтями 241 - 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби в Чернівецькій області про визнання протиправною, незаконною та скасування вимоги, - задовольнити повністю.

2. Визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДПС у Чернівецькій області про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску від 19.04.2019 №Ф-24050-56.

3. Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Чернівецькій судові витрати на суму 998,40 сплачені відповідно до квитанції № 117 від 01.11.2022.

Згідно статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У відповідності до статей 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду першої інстанції можуть бути оскаржені в апеляційному порядку повністю або частково. Апеляційна скарга на рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне найменування учасників процесу:

Позивач ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНКОПП НОМЕР_1 );

Відповідач Головне управління Державної податкової служби в Чернівецькій області (вул. Героїв Майдану, 200 А, м. Чернівці, 58000, ).

Суддя В.О. Григораш