Справа № 380/16789/22
Суддя: Клименко Оксана Миколаївна
Дата ухвалення: 2023-02-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 лютого 2023 року м. Львів

Львівський окружний адміністративний суд, суддя Клименко О.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Львівській області про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (Позивач) звернувся до Львівського окружного адміністративного суду із позовом до Головного управління Національної поліції у Львівській області (Відповідач), в якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції у Львівській області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 матеріальної допомоги на оздоровлення за 2017 та 2019 роки;

- зобов`язати Головне управління Національної поліції у Львівській області нарахувати і виплатити ОСОБА_1 матеріальну допомогу на оздоровлення за 2017 та 2019 роки в розмірі посадового окладу.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що з 07 листопада 2015 року по 22 травня 2019 року проходив службу в Головному управлінні Національної поліції у Львівській області та був звільнений зі служби в поліції відповідно до наказу Головного управління Національної поліції у Львівській області від 20 травня 2019 року № 310 о/с від 20 травня 2019 року «Про особовий склад». Станом на день звільнення позивача зі служби в поліції відповідач не нарахував та не виплатив йому матеріальну допомогу для оздоровлення за 2017 та 2019 роки.

Таку бездіяльність відповідача позивач уважає протиправною, оскільки поліцейським в межах асигнувань, що виділяються на їх утримання, один раз на рік надається матеріальна допомога для оздоровлення в розмірі посадового окладу. Позивач, покликаючись на правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 11 листопада 2020 року у справі № 500/1022/19 та від 29 квітня 2020 року у справі № 810/3246/16, вказує, що матеріальна допомога для оздоровлення при наданні щорічної відпустки виплачується до відпустки або її частини незалежно від періоду. За своєю суттю матеріальна допомога для оздоровлення прив`язана до фонду оплати праці, а не до конкретного періоду. Це право гарантоване державою і держава через створювані нею органи несе обов`язок щодо своєчасної та повної її виплати саме у розмірах, які нею визначені та закріплені у законі.

З огляду на це позивач висновує, що мав право на отримання матеріальної допомоги для оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення у 2017 та 2019 роках. Відповідач, не виплативши позивачу матеріальну допомогу для оздоровлення за спірні роки, вчинив протиправну бездіяльність, а тому позивач за захистом своїх прав звернувся з цим позовом до суду, який просить задовольнити повністю.

Позиція відповідача викладена у відзиві на позовну заяву. Відповідач вказує, що матеріальна допомога для оздоровлення надається поліцейському за двох умов: 1) подання поліцейським рапорту на отримання відповідної допомоги; 2) наявність відповідних бюджетних асигнувань на зазначені цілі. Нормами чинного законодавства не визначено імперативного обов`язку для керівника органу поліції надавати в обов`язковому порядку щороку матеріальну допомогу для оздоровлення, що є додатковим видом грошового забезпечення, не є постійним та обов`язковим і надається в межах затверджених асигнувань. В аспекті викладеного відповідач зазначає, що позивачу матеріальна допомога для оздоровлення в 2017 та 2019 роках не нараховувалася та не виплачувалася, оскільки відповідні рапорти ним не подавалися. Відтак підстав для нарахування та виплати позивачу матеріальної допомоги для оздоровлення за 2017 та 2019 роки не було та немає. Відповідач уважає, що позовні вимоги позивача є безпідставними, а тому в задоволенні заявленого позову просить відмовити повністю.

Відповідно до пункту 3 частини 3 статті 246 КАС України суд зазначає, що ухвалою судді від 25 листопада 2022 року відкрито спрощене позовне провадження в адміністративній справі без повідомлення (виклику) сторін.

Ухвалою судді від 16 грудня 2022 року позовну заяву позивача після відкриття провадження у справі залишено без руху.

Ухвалою суду від 05 січня 2023 року розгляд справи продовжено.

Ухвалою суду від 10 лютого 2023 року у задоволенні клопотання представника відповідача про залишення позовної заяви без розгляду у зв`язку із пропущенням строку звернення до адміністративного суду відмовлено; заяву позивача про поновлення строку звернення до адміністративного суду задоволено; визнано поважними причини пропуску позивачем строку звернення з цим позовом до суду та поновлено його.

Суд встановив наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини:

ОСОБА_1 з 07 листопада 2015 року по 22 травня 2019 року проходив службу в Головному управлінні Національної поліції у Львівській області.

Наказом Головного управління Національної поліції у Львівській області № 310 о/с від 20 травня 2019 року «Про особовий склад» старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1 звільнено зі служби в поліції за пунктом 7 частини 1 статті 77 (за власним бажанням) Закону України «Про Національну поліцію» з 22 травня 2019 року.

Відповідно до наданої Головним управлінням Національної поліції у Львівській області інформації про нараховану та виплачену матеріальну допомогу для оздоровлення та матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за час служби в ГУНП у Львівській області ОСОБА_1 за період з 07 листопада 2015 року по 22 травня 2019 року позивачу за 2017 та 2019 роки не виплачувалася матеріальна допомога для оздоровлення.

Позивач, уважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати матеріальної допомоги для оздоровлення за 2017 та 2019 роки, звернувся з цим позовом до суду.

Предметом розгляду у цій справі є оцінка наявності підстав для зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу матеріальну допомогу для оздоровлення за 2017 та 2019 роки.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з такого.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право, зокрема, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначає Закон України від 02 липня 2015 року № 580-VIII «Про Національну поліцію» (далі Закон № 580).

Відповідно до частини першої статті 3 Закону № 580 у своїй діяльності поліція керується Конституцією України, міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цим та іншими законами України, актами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, а також виданими відповідно до них актами Міністерства внутрішніх справ України, іншими нормативно-правовими актами.

Згідно із пунктом 4 частини десятої статті 62 Закону № 580 поліцейський своєчасно і в повному обсязі отримує грошове забезпечення та інші компенсаційні виплати відповідно до закону та інших нормативно-правових актів України.

За змістом частини першої статті 92 Закону № 580 поліцейським надаються щорічні чергові оплачувані відпустки в порядку та тривалістю, визначених цим Законом.

Відповідно до частин 1, 2 статті 94 Закону № 580 поліцейські отримують грошове забезпечення, розмір якого визначається залежно від посади, спеціального звання, строку служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наявності наукового ступеня або вченого звання.

Порядок виплати грошового забезпечення визначає Міністр внутрішніх справ України.

Абзацом першим пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2015 року № 988 «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції» (далі Постанова № 988, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) установлено, що грошове забезпечення поліцейських складається з посадового окладу, окладу за спеціальним званням, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер), премії та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Підпунктом 3 пункту 4 Постанови № 988 надано право керівникам органів, закладів та установ Національної поліції в межах затверджених для них асигнувань на грошове забезпечення надавати поліцейським матеріальну допомогу для оздоровлення в розмірі посадового окладу.

Згідно із пунктом 3 розділу І Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06 квітня 2016 року № 260 (далі Порядок № 260, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) грошове забезпечення поліцейських визначається залежно від посади, спеціального звання, стажу служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наукового ступеня або вченого звання. До складу грошового забезпечення входять: 1) посадовий оклад; 2) оклад за спеціальним званням; 3) щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер); 4) премії; 5) одноразові додаткові види грошового забезпечення.

За змістом пункту 13 розділу ІІ Порядку № 260 поліцейським у межах асигнувань, що виділяються на їх утримання, один раз на рік надається матеріальна допомога для оздоровлення в розмірі посадового окладу.

Допомога для оздоровлення надається поліцейському за його рапортом, погодженим керівником фінансового підрозділу, в межах асигнувань на зазначені цілі.

Поліцейським, які перебувають у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в дозволених законодавством випадках - шести років, матеріальна допомога не надається.

Аналіз наведених норм права дає підстави дійти висновку про те, що матеріальна допомога для оздоровлення надається поліцейському в межах асигнувань на зазначені цілі. При цьому з огляду на положення абзацу другого пункту 13 розділу ІІ Порядку № 260 (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) імперативною умовою надання поліцейському матеріальної допомоги для оздоровлення є подання ним рапорту, який повинен бути погодженим керівником фінансового підрозділу.

Відповідно до листа Управління забезпечення та бухгалтерського обліку Головного управління Національної поліції у Львівській області від 06 грудня 2022 року № 3130/17/01-2022 матеріальна допомога для оздоровлення у 2017 та 2019 роках позивачу не нараховувалася і не виплачувалася, рапорти від нього до УФЗБО не надходили.

За таких обставин, зважаючи на відсутність у 2017 та 2019 роках рапортів від позивача про надання матеріальної допомоги для оздоровлення за вказані роки, погоджених керівником фінансового підрозділу, у відповідача були відсутні законні підстави для надання позивачу такої допомоги за ці спірні у цій справі роки.

З огляду на викладене суд висновує, що відповідач не допустив протиправної бездіяльності щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 матеріальної допомоги для оздоровлення за 2017 та 2019 роки, а тому позовна вимога в цій частині є безпідставною та задоволенню не підлягає.

Суд також звертає увагу позивача на абзац другий пункту 11 розділу І Порядку № 260, згідно з яким виплата одноразових додаткових видів грошового забезпечення здійснюється, якщо звернення про їх отримання надійшли до закінчення трьох років з дня виникнення права на їх отримання.

Проте в матеріалах справи відсутні докази звернення позивача за виплатою матеріальної допомоги для оздоровлення з урахуванням положень абзацу другого пункту 11 розділу І Порядку № 260.

Покликання позивача на правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 11 листопада 2020 року у справі № 500/1022/19 та від 29 квітня 2020 року у справі № 810/3246/16, суд відхиляє, оскільки вказані постанови прийняті за різних фактичних обставин спору, з урахуванням різної нормативної бази, що у своїй сукупності не дозволяє аналогічно застосувати ті ж самі положення законодавства та, відповідно, правові позиції у цій справі.

Позовна вимога позивача про зобов`язання Головного управління Національної поліції у Львівській області нарахувати і виплатити ОСОБА_1 матеріальну допомогу на оздоровлення за 2017 та 2019 роки в розмірі посадового окладу є похідною від основної, в задоволенні якої суд відмовив, а тому також не підлягає задоволенню.

Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури.

Відповідно до частини 1 статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно із статтею 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідач, як суб`єкт владних повноважень, довів суду, з посиланням на положення діючого законодавства та доводи, викладені у відзиві, безпідставність заявлених позовних вимог.

Таким чином, з огляду на викладене суд уважає, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню з урахуванням наведених висновків суду щодо їх безпідставності.

Оскільки судом відмовлено у задоволенні позовних вимог, то відповідно до положень статті 139 КАС України відсутні підстави для розподілу судових витрат.

Керуючись ст.ст. 19-21, 72-77, 242-246, 255, 293, 295, підп.15.5 п.15 Перехідних положень, п.3 Розділу VI Прикінцевих положень КАС України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Головного управління Національної поліції у Львівській області (пл. Григоренка, 3, м. Львів, 79007) про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії відмовити повністю.

Розподіл судових витрат не здійснюється.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржене за правилами, встановленими ст.ст. 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України відповідно, з урахуванням положень підп.15.5 п.15 розд. VII «Перехідні положення» та п. 3 Розділу VI «Прикінцеві положення» цього Кодексу.

Повний текст рішення складено 13 лютого 2023 року.

Суддя Клименко О.М.