Справа № 804/1655/16
Суддя: Букіна Лілія Євгенівна
Дата ухвалення: 2023-02-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

14 лютого 2023 року Справа №804/1655/16
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя - Букіна Л.Є.,

суддів - Дєєв М.В.,

Ільков В.В.,

розглянувши у письмовому провадженні заяву ОСОБА_1 про перегляд судового рішення за виключними обставинами в адміністративній справі № 804/1655/16 за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області про визнання протиправною відмову та зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

До Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області про визнання протиправною відмови відповідача щодо ненарахування й невиплати позивачці вихідної допомоги та зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити вихідну, допомогу у розмірі 248 040,00 грн. у зв`язку з виходом у відставку.

В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначила, що оскільки вона прийнята на посаду судді в період дії Закону України «Про статус суддів», який передбачав при виході у відставку право судді на отримання вихідної допомоги, та продовжувала свою роботу на цій посаді на час дії Закону України «Про судоустрій та статус суддів» від 07.07.2010 № 2453-VІ, який також встановлював право на отримання вихідної допомоги (стаття 136), то вона мала законні сподівання на отримання такої допомоги. Відповідно, позбавлення позивачки цього права є порушенням її конституційних прав та передбачених законом гарантій незалежності судді, а також права власності в контексті ст. 1 Протоколу №1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14 квітня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 14 липня 2016 року, у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Позивачка звернулася із заявою про перегляд постанови Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14 квітня 2016 за виключними обставинами з підстави, передбаченої п. 1 ч. 5 ст. 361 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), згідно із якої просить цю постанову скасувати та прийняти нову постанову, якою позовну задовольнити повністю.

Заява про перегляд за виключними обставинами обґрунтована тим, що рішенням Конституційного Суду України від 15.04.2020 року № 2-р(II)/2020 визнано неконституційною норму права, яка застосована судом першої та апеляційної інстанції під час постановлення відповідних судових актів у рамках поданого позивачкою позову.

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду 10.11.2020 року відкрито провадження за виключними обставинами у цій адміністративній справі, призначено розгляд заяви про перегляд судового рішення за виключними обставинами у порядку спрощеного позовного провадження.

Відповідач надіслав на адресу суду відзив, в якому просив заяву позивачки про перегляд судового рішення за виключними обставинами залишити без задоволення, посилаючись на те, що на момент виходу позивачки у відставку, законодавством не було передбачено таких виплат, а рішення Конституційного Суду України не поширюється на правовідносини, що виникли до набрання ним чинності; відсутні підстави для перегляду рішення за виключними обставинами, оскільки у задоволенні позову відмовлено, відповідно, рішення не підлягало примусовому виконанню, що відповідає вимогам п.1 ч.5 статті 361 Кодекса адміністративного судочинства.

Ухвалою суду від 08.12.2020 року зупинено провадження у справі № 804/1655/16 за заявою ОСОБА_1 про перегляд судового рішення за виключними обставинами в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області про визнання протиправною відмову та зобов`язання вчинити дії.

Ухвалою суду від 13.02.2023 року провадження у справі поновлено.

Досліджуючи матеріали справи, проаналізувавши вимоги чинного законодавства суд виходить із такого.

22 червня 1982 року позивачка обрана суддею Апостолівського районного народного суду Дніпропетровської області. З 11 травня 1989 року - суддя Дніпропетровського обласного суду, а з 14 жовтня 1999 року - суддя Самарського районного суду м. Дніпропетровська. Загальний стаж роботи на посаді судді складає 33 роки 8 місяців і 1 день.

Постановою Верховної Ради України від 04 лютого 2016 року за № 996-VІІІ позивачка звільнена з посади судді Самарського районного суду м. Дніпропетровська у відставку, відповідно до п. 9 ст. 126 Конституції України.

Наказом голови Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 24 лютого 2016 року за № 4/ос, який прийнятий на підставі постанови Верховної Ради України від 04 лютого 2016 року за № 996-VІІІ, позивачку відраховано зі штату Самарського районного суду м. Дніпропетровська з 24 лютого 2016 року, у зв`язку з виходом у відставку.

Зі змісту Наказу голови Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 24 лютого 2016 року за № 4/ос, судом встановлено, що позивачці призначено до виплати компенсацію за 31 календарний день невикористаних відпусток.

На виконання вимог Порядку подання документів для призначення і виплати щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці органами Пенсійного фонду України, який затверджено постановою правління Пенсійного фонду України 25.01.2008 за № 3-1, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 12 березня 2008 року за № 200/14891, ТУ ДСА України в Дніпропетровській області 26 лютого 2016 року видало позивачці Довідку про заробітну плату для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, у якій визначило, що заробітна плата станом на 01 жовтня 2015 року склала 24 804,00 грн.

На звернення від 29 лютого 2016 року щодо нарахування та виплати вихідної допомоги ТУ ДСА України в Дніпропетровській області 29 лютого 2016 року за вих № Б-с-394 надало позивачці відповідь, якою повідомлено, що ТУ ДСА України в Дніпропетровській області не має законних підстав для нарахування та виплати їх вихідної допомоги у зв`язку з виходом у відставку у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою, у зв`язку з тим, що стаття 136 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", що регламентувала виплату судді, який вийшов у відставку, вихідної неоподаткованої допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою, втратила свою чинність згідно з Законом України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" № 1166-VІІ від 27.03.2014, який набрав законної сили з 01 квітня 2014 року.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з яким погодилися апеляційний та касаційний суди, виходив з відсутності правових підстав для виплати позивачці вихідної допомоги у зв`язку з виходом у відставку, оскільки на час її звільнення така допомога чинним законодавством не передбачалась.

Частиною 1 ст. 136 Закону України від 07.07.2010 № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 2453-VI) було встановлено, що судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Пунктом 28 розділу ІІ Закону України від 27.03.2014 № 1166-VII «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» (далі - Закон № 1166-VII), який набрав чинності з 01.04.2014 року, у Законі № 2453-VI виключено статтю 136.

Статтею 143 Закону України від 02.06.2016 № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 1402-VIII), який набув чинності з 30.09.2016, відновлено право судді на отримання вихідної допомоги у зв`язку з відставкою в розмірі 3 місячних суддівських винагород за останньою посадою.

Отже, судді, щодо яких у період з 01.04.2014 року по 30.09.2016 року прийнято рішення Верховною Радою України про звільнення з посади у відставку, не мали права на отримання вихідної допомоги при звільненні.

15.04.2020 Конституційний Суд України прийняв рішення № 2-р (ІІ)/2020 у справі № 3-311/2018, яким визнав таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення підпункту 1 пункту 28 розділу II Закону № 1166-VII, яким із Закону № 2453-VI в редакції до внесення змін Законом України від 12.02.2015 № 192-VIII «Про забезпечення права на справедливий суд» (далі - Закон № 192-VIII) виключено статтю 136, частиною першою якої передбачалось право судді, який вийшов у відставку, на виплату вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Відповідно до п. 1 ч. 5 ст. 361 КАС підставами для перегляду судових рішень у зв`язку з виключними обставинами є встановлена Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, якщо рішення суду ще не виконане.

Статтею 91 Закону України від 13.07.2017 № 2136-VIII «Про Конституційний Суд України» встановлено, що закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

У Рішенні від 24.12.1997 № 8-зп у справі № 3/690-97 Конституційний Суд України зазначив, що ч. 2 ст. 152 Конституції України закріплює принцип, за яким закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність. За цим принципом закони, інші правові акти мають юридичну силу до визнання їх неконституційними окремим рішенням органу конституційного контролю.

У Рішенні від 30.09.2010 № 20-рп/2010 у справі № 1-45/2010 за конституційним поданням 252 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) Закону України «Про внесення змін до Конституції України» від 08.12.2004 № 2222-IV (справа про додержання процедури внесення змін до Конституції України) Конституційний Суд України вказав, що незалежно від того, наявні чи відсутні в рішеннях, висновках Конституційного Суду України приписи щодо порядку їх виконання, відповідні закони, інші правові акти або їх окремі положення, визнані за цими рішеннями неконституційними, не підлягають застосуванню як такі, що втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Отже, рішення Конституційного Суду України не має ретроактивності та змінює законодавче регулювання лише для правовідносин, що матимуть місце з дати ухвалення рішення, та не може застосовуватись до правовідносин, які виникли до прийняття такого рішення.

Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, висловленою у постановах від 23.01.2019 (справа № 820/2462/17), від 19.11.2018 (справа № 755/4893/18 (755/18431/15-а), від 15.05.2019 (справа № 640/20317/16а), а також в ухвалі Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 12.08.2020 (справа № 826/18177/15).

Положення підпункту 1 пункту 28 розділу II Закону № 1166-VII, яким із Закону № 2453-VI в редакції до внесення змін Законом № 192-VIII виключено статтю 136, втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення, тобто з 15.04.2020.

Суд звертає увагу на те, що визнання неконституційними певних положень чинного законодавства в подальшому, не може мати наслідком визнання протиправними дій/рішень відповідача, які були вчинені/прийняті до визнання таких норм неконституційними, оскільки відповідач є суб`єктом владних повноважень, який в своїй діяльності керується Конституцією України, законами України, указами Президента, постановами Верховної Ради України, актами Кабінету міністрів, які прийняті відповідно до Конституції та законів України, іншими нормативно-правовими актами, а тому не наділений повноваженнями не враховувати чинні на час прийняття відповідного рішення норми законодавства.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, яка входить до складу палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав, в постанові від 17.12.2019 у справі № 808/2492/18, відмовляючи у задоволенні заяви про перегляд судового рішення за виключними обставинами, зазначив, що наявність рішення Конституційного Суду України не змінює правового регулювання спірних правовідносин та не доводить факту допущення судом помилки під час розв`язання спору. На час виникнення спірних правовідносин та на час ухвалення рішення судом закон був чинним та підлягав застосуванню.

У постанові від 25.07.2019 у справі № 804/3790/17 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, що належить до палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян, відмовляючи у задоволенні заяви про перегляд судового рішення за виключними обставинами, висловив правову позицію про те, що рішення Конституційного Суду України на спірні правовідносини не може вплинути, оскільки такі виникли до прийняття зазначеного рішення Конституційного Суду України, а останнє не містить положень, які б поширювали його дію на правовідносини, що виникли до набрання ним чинності.

Таким чином, підхід, сформований рішеннями Верховного Суду, не визнає права на перегляд за виключними обставинами судових рішень з підстав, передбачених п. 1 ч. 5 ст. 361 КАС України, з тої причин, що на момент ухвалення судових рішень норма закону, згодом визнана неконституційною, була чинною.

Слід зазначити, що Положеннями частини першої статті 361 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що судове рішення, яким закінчено розгляд справи і яке набрало законної сили, може бути переглянуто, зокрема, за виключними обставинами.

Відповідно до пункту 1 частини п`ятої статті 361 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для перегляду судових рішень у зв`язку з виключними обставинами є встановлена Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, якщо рішення суду ще не виконане.

Тобто, положення пункту 1 частини п`ятої статті 361 Кодексу адміністративного судочинства України містять імперативний припис, що встановлена Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи може бути підставою для перегляду рішення за виключними обставинами тільки за умови, якщо таке рішення суду ще не виконане.

Згідно із правовою позицією, висловленою Верховним Судом у складі об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду у постанові від 19.02.2021 року у справі № 808/1628/18, у постанові Верховного Суду від 17 грудня 2019 року у справі № 808/2492/18, "словосполучення «ще не виконане», яке вживається у пункті 1 частини п`ятої статті 361 Кодексу адміністративного судочинства України не передбачає множинного тлумачення або множинного його розуміння. Вказана процесуальна норма має імперативний характер, є чіткою та не може бути застосована інакше ніж це передбачено процесуальним законодавством".

Враховуючи вказані положення чинного законодавства, а також, що постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14 квітня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 14 липня 2016 року, про перегляд якого за виключними обставинами з відповідною заявою звернулася заявниця, у задоволенні адміністративного позову відмовлено, колегія суддів зазначає, що не може вважатись невиконаним, в розумінні положень пункту 1 частини п`ятої статті 361 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду, що набрало законної сили та яким у задоволенні позову відмовлено, оскільки таке рішення не передбачає примусового його виконання.

Зважаючи на те, що Конституційний Суд України визначив, що підпункт 1 пункту 28 розділу II Закону № 1166-VII, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом рішення про їх неконституційність та не встановив ретроспективну дію рішення від 15.04.2020, а також враховуючи, що судове рішення, яке просить переглянути заявник є виконаним, суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення заяви про перегляд судового рішення за виключними обставинами.

Керуючись ст. 241-246, 295, 368, 369 Кодексу адміністративного судочинства України, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд судового рішення за виключними обставинами в адміністративній справі № 804/1655/16 за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області про визнання протиправною відмови та зобов`язання вчинити дії - відмовити.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, у разі якщо її не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного перегляду справи.

Ухвала суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня його складення.

Учасник справи, якому повне текст ухвали суду не вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Головуючий суддя Л.Є. Букіна

Суддя М.В. Дєєв

Суддя В.В. Ільков