Справа № 160/14948/22
Суддя: Боженко Наталія Василівна
Дата ухвалення: 2023-02-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 вересня 2022 року, через систему «Електронний суд», до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Національної академії Національної гвардії України, в якій позивач просить:
- стягнути з Національної академії Національної гвардії України на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплата компенсації за невикористані 28 календарних днів додаткової відпустки як учаснику бойових дій) у розмірі 224 846,05 грн. за період з 09 грудня 2020 року по 19 вересня 2022 року;
- зобов`язати Національну академію Національної гвардії України нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 компенсацію за втрату частини доходу у зв`язку з порушенням строків виплати компенсації за невикористані 28 календарних днів додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 09.12.2020 по 19.09.2022.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 03 жовтня 2022 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору за звернення до суду із позовом немайнового характеру, відмовлено. Вказана позовна заява була залишена без руху та цією ухвалою було запропоновано позивачу усунути недоліки позовної заяви.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17 жовтня 2022 року продовжено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви. Запропоновано позивачу протягом п`яти днів з дня отримання копії цієї ухвали виконати вимоги, що в ній викладені та усунути недоліки позовної заяви.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24 жовтня 2022 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження по справі, розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 21 листопада 2022 року у задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі відмовлено.
09 грудня 2022 року на адресу суду представником відповідача повторно надано клопотання про зупинення провадження у справі, посилаючись на те, що у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану в Україні» Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» в Україні введено воєнний стан із 05 годин 30 хвилин 24 лютого 2022 року по теперішній час, тому особовий склад Національної академії Національної гвардії України залучається до виконання бойових, службово-бойових завдань. Враховуючи перебування відповідача Національної академії Національної гвардії України, як сторони адміністративного процесу, у складі Національної гвардії України, переведення її на особливий режим діяльності в умовах запровадження в країні воєнного стану, залучення відповідача до участі у заходах, необхідних для забезпечення оборони Країни, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, існують правові підстави для зупинення провадження у справі до припинення (скасування) воєнного стану або ж виключення Національної академії Національної гвардії України з числа військових формувань, що переведенні на воєнний стан та приймають участь у зазначених заходах.
Також, 07 грудня 2022 року представником Національної академії Національної гвардії України подано клопотання, відповідно до якої зазначає, що відповідачем не отримано копію позовної заяви, у зв`язку з чим просить надіслати копію позовної заяви та змінити строк подання відповідачем відзиву на позовну заяву, визначивши його не менше п`ятнадцяти днів з дня отримання позовної заяви та доданих до неї документів.
17 січня 2023 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду представником відповідача подано відзив на позовну заяву (вх. №4923/23), відповідно до якого зазначає. Що на дату видання наказу про виключення позивача із списків особового складу Академії та всіх видів забезпечення всі нарахування, необхідні при переміщенні військовослужбовця у зв`язку з припиненням (розірванням) контракту про навчання курсантів для подальшого проходження військової служби, проведені не пізніше дати виключення ОСОБА_1 зі списків особового складу. Виплата грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку за невикористані календарні дні як учаснику бойових дій за період з 26.07.2019 по 09.12.2020, виходячи з грошового забезпечення станом на день переміщення по військовій службі не виплачувалася з конкретних підстав. Вказує, що грошова компенсація за невикористані дні щорічної додаткової відпустки виплачено на підставі постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 16.02.2022, тобто після вирішення спору на корись ОСОБА_1 . Звертає увагу, що спір про невиплату грошової компенсації тривав з 06.08.2021 по 29.04.2022 по незалежним від Академії причин. Командування Академії вважає, що середнє грошове забезпечення може бути обраховане з моменту винесення постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 29.04.2022, тобто з моменту вирішення спору по суті, а не з 09.12.2020. На підставі обґрунтувань, викладених у відзиві, просить у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.
Згідно положень ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглянув справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) за наявними у ній матеріалами.
Дослідивши матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позову, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку.
Судом встановлено, що в період з 26 липня 2019 року по 09 грудня 2020 року ОСОБА_1 проходив військову службу (навчання) на посаді курсанта в Національній академії Національної гвардії України (наказ №716 від 26.07.2019 року та наказ №261 від 09.12.2020 року відповідно).
Позивач має статус учасника бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_2 від 17.05.2018 року
Наказом начальника Національної академії Національної гвардії України від 26.07.2019 №716 "Про зарахування кандидатів на навчання курсантами на здобуття ступеня вищої освіти бакалавра (тактичний рівень)" солдат ОСОБА_1 зарахований з числа осіб рядового, сержантського та старшинського складу Національної гвардії України на навчання за державним замовленням на здобуття ступеня вищої освіти бакалавра тактичного рівня підготовки за спеціальністю 255 "Озброєння та військова техніка", спеціалізація "Експлуатація та відновлення автомобілів та бойових машин Національної гвардії України".
Відповідно до витягу з наказу начальника Національної академії Національної гвардії України від 29.07.2019 року № 170 (по стройовій частині) солдата ОСОБА_1 зараховано в списки перемінного складу та на всі види забезпечення, призначено на посаду курсанта та укладено контракт про проходження військової служби (навчання) у Національній гвардії України курсантами Національної академії Національної гвардії України строком на період навчання з 26.07.2019 року. 26.07.2019 року між Міністерством внутрішніх справ України в особі начальника Національної академії Національної гвардії України та старшим солдатом ОСОБА_1 укладено контракт про проходження військової служби (навчання) у Національній гвардії України курсантами Національної академії Національної гвардії України.
Відповідно до наказу начальника Академії № 261 (по стройовій частині) від 09.12.2020 контракт про проходження військової служби (навчання), укладений між МВС України в особі начальника Академії і ОСОБА_1 достроково припинений (розірваний), а останній відрахований з навчального закладу та виключений зі списків перемінного складу курсантів за наявності підстав, передбачених пунктом "ж" (у зв`язку із систематичним невиконанням умов контракту військовослужбовцем) пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".
Вважаючи протиправною бездіяльність Національної академії Національної гвардії України щодо не нарахування та невиплати йому грошової компенсації за невикористані 28 календарних днів додаткової відпустки як учаснику бойових дій, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби та не нарахування та невиплати йому індексації грошового забезпечення за період з 26 липня 2019 року по 09 грудня 2020 року, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби, позивач звернувся до суду з позовом.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 08 жовтня 2021р. у справі № 160/13190/21 адміністративний позов ОСОБА_1 до Національної академії Національної гвардії України про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії - задоволено частково:

- визнано протиправною бездіяльність Національної академії Національної гвардії України щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, за період з 26 липня 2019 року по 09 грудня 2020 року виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби;

- зобов`язано Національну академію Національної гвардії України нарахувати і виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, за період з 26 липня 2019 року по 09 грудня 2020 року виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби;

- у задоволенні решти позовної заяви - відмовлено.

Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 16 лютого 2022 року апеляційну скаргу Національної академії Національної гвардії України на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 08 жовтня 2021 р. у справі № 160/13190/21 - залишено без задоволення.

09 вересня 2022 року на виконання рішення суду на банківський рахунок позивача зараховані кошти в сумі 9654,38 грн.

Позивач вважає, що оскільки у день звільнення з військової служби відповідачем не виплачено позивачу всіх належних сум, зокрема компенсації за невикористані 28 календарних днів додаткової відпустки як учаснику бойових дій, то відповідно до ст.117 Кодексу законів про працю України він має право на виплату середнього заробітку за весь період затримки такого розрахунку - з 09 грудня 2020 року по 19 вересня 2022 року. Наведене і зумовило позивача звернутись до суду з даним позовом.

Вирішуючи спір, суд застосовує наступні норми права.

Щодо позовної вимоги про стягнення з Національної академії Національної гвардії України на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплата компенсації за невикористані 28 календарних днів додаткової відпустки як учаснику бойових дій) у розмірі 224 846,05 грн. за період з 09 грудня 2020 року по 19 вересня 2022 року, суд зазначає наступне.

Частиною другою ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

При цьому, ст.43 Конституції України визначено, що кожен має право, зокрема, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до частини другої ст.9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 року №2011-XII (далі - Закон №2011-XII), до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону (ч.3 ст.9 Закон №2011-XII).

Згідно зі ст.3 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Статтею 47 КЗпП України визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно зі ст.116 Кодексу законів про працю України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму.

За приписами ст.117 цього Кодексу, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, суд вважає, що нерозповсюдження на військовослужбовців норм Кодексу законів про працю України стосується лише норм, якими врегульована оплата праці (виплата грошового забезпечення) вказаних осіб та спорів щодо цього забезпечення, таких як: спорів щодо розміру посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії, одноразових додаткових видів грошового забезпечення, порядку їх нарахування та виплати. Разом з тим, питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу, неврегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення, тому щодо них необхідно застосувати положення Кодексу законів про працю України, а саме ст. ст.116, 117 цього Кодексу, оскільки трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціальних законів не врегульовано спірних правовідносин.

Так, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.

Необхідно зазначити, що непоширення норм Кодексу законів про працю України на рядовий і начальницький склад військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

При цьому, питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення) - не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення. Такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України.

У постановах Верховного Суду, зокрема, від 04.04.2018 року по справі №524/1714/16-а, та постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року по справі №761/9584/15-ц сформована позиція щодо застосування принципу співмірності.

Конституційний Суд України у рішенні від 22.02.2012 року №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень ст.233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями ст.ст.117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що згідно з ст.47 Кодексу законів про працю України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку.

Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 Кодексу законів про працю України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Отже, можливість задоволення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні перебуває у залежності від проведення фактичного розрахунку. Не встановивши конкретну дату повного розрахунку, суд позбавлений можливості достеменно встановити період затримки, а відтак і розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Суд враховує, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 року у справі №821/1083/17 зазначила, що на переконання Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, висновок, викладений у рішенні ЄСПЛ від 08.04.2010 року у справі Меньшакова проти України, а саме у п.57 рішення, не узгоджується та суперечить практиці Верховного Суду України, за яким після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум (постанова від 15.09.2015 року провадження №21-1765а15), та підсумувала, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене ст.117 Кодексу законів про працю України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Зважаючи на приписи ч.2 ст.116 Кодексу законів про працю України, відповідач зобов`язаний був виплатити позивачу у день звільнення 09 грудня 2020 року усі належні йому суми, проте виконав свій обов`язок у повному обсязі лише 19 вересня 2022 року. Тому, відповідно до вимог ст.117 Кодексу законів про працю України, позивач має право на виплату середнього заробітку за весь період затримки такого розрахунку.

При цьому, суд зазначає, що згідно з пунктом 10.4 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20.05.2013 року № 7 «Про судове рішення в адміністративній справі», задовольняючи позов про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суди повинні вказувати розмір виплати, період вимушеного прогулу та розрахунок розміру виплати необхідно зазначати в мотивувальній частині судового рішення.

Як встановлено із матеріалів справи, остаточний розрахунок з позивачем було проведено не в день звільнення, а лише 19 вересня 2022 року згідно з випискою з банку, а тому відповідач зобов`язаний нарахувати та виплатити позивачу компенсацію за затримку розрахунку при звільненні - середнє грошове забезпечення (середній заробіток) за період затримки обраховується відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100.

Пунктом 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 передбачено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

За пунктом 8 вищеназваного Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період .

Так, згідно з Розрахунком фактичних видатків державного бюджету по КЕКВ-2112 «Грошове забезпечення військовослужбовців» грошове забезпечення позивача за жовтень 2020 року (31 к.д.) 10566,87 грн., за листопад 2020 року (30 к.л.) 10566,87 грн., отже середньоденний розмір грошового забезпечення позивача розраховується наступним чином: (10566,87 грн. + 10566,87 грн.) / 61 (кількість днів) 346,45 грн.

Таким чином, сума середньомісячного заробітку позивача за прострочений період складає 224846,05 грн., виходячи із наступного розрахунку (346,45 грн. (середньоденний розмір грошового забезпечення) * 649 (кількість днів затримки з 10 грудня 2020 року (наступного дня після звільнення) по 19 вересня 2022 року).

Водночас, суд звертає увагу, що в порівнянні із виплаченою позивачу сумою компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій у розмірі 9654,38 грн., суму середнього заробітку за не проведення вчасного розрахунку при звільненні в розмірі 224 846,05 грн., не можна вважати співмірною, оскільки вона значно перевищує суму такої компенсації.

Так, застосування судом критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 року у справі № 761/9584/15-ц.

За висновками Великої Палати Верховного Суду зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Тобто, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Відтак, при визначенні розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, зокрема, застосовуючи висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 30.10.2019 року у справі №806/2473/18, де сформульована правова позиція щодо врахування істотності частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку, суд зазначає таке.

Істотність частки складових заробітної плати (грошового забезпечення) в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає 9654,38 грн. (компенсація за невикористані дні додаткової відпустки як часнику бойових дій) / 224846,05 грн. (середній заробіток за весь час затримки розрахунку з 10 грудня 2020 року по 19 вересня 2022 року) х 100 = 4,29 %.

Отже, сума, яка підлягає відшкодуванню з урахуванням істотності частки 4,29 % становить: 346,45 грн. (середньоденний розмір грошового забезпечення) х 4,29 % = 14,86 грн.; 14,86 грн. х 649 (днів затримки розрахунку) = 9644,14 грн.

Таким чином, виходячи з принципу справедливості та співмірності, суд дійшов висновку, що середній заробіток за час затримки розрахунку має бути виплачений позивачу у розмірі 9644,14 грн., з урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком, у зв`язку з чим позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 04.09.2020 року у справі № 260/348/19 та постанові від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19.

Щодо виходу за межі позовних вимог.

Відповідно до ч.1 ст. 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом:

1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень;

2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень;

3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій;

4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії;

5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень;

6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Згідно з ч.2 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про:

1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень;

2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень;

3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій;

4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії;

5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень;

6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини, та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю;

7) тимчасову заборону (зупинення) окремих видів або всієї діяльності об`єднання громадян;

8) примусовий розпуск (ліквідацію) об`єднання громадян;

8-1) заборону політичної партії та передачу майна, коштів та інших активів політичної партії, її обласних, міських, районних організацій, первинних осередків та інших структурних утворень у власність держави;

9) примусове видворення іноземця чи особи без громадянства за межі України;

10) інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів;

11) затримання іноземця або особи без громадянства з метою ідентифікації та (або) забезпечення примусового видворення за межі території України або про продовження строку такого затримання;

12) затримання іноземця або особи без громадянства до вирішення питання про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні;

13) затримання іноземця або особи без громадянства з метою забезпечення її передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію;

14) звільнення іноземця або особи без громадянства на поруки підприємства, установи чи організації;

15) зобов`язання іноземця або особи без громадянства внести заставу.

Таким чином, способи судового захисту визначені у ст. ст. 5, 245 КАС України. З урахуванням ст. 19 Конституції України суд позбавлений можливості задовольнити позовні вимоги позивача у заявленому вигляді.

Водночас, частиною 2 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

З урахуванням встановленого в ході розгляду даної справи протиправного характеру бездіяльності відповідача, яка полягала у тривалій невиплаті належного позивачу грошового забезпечення, а також встановленого права позивача на відшкодування середнього грошового забезпечення за тривалість такої виплати, що передбачено ст. 117 КЗпП України, суд вбачає підстави для виходу за межі позовних вимог для ефективного захисту прав позивача та визнає протиправною бездіяльність Національної академії Національної гвардії України щодо не нарахування та невиплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та стягнути з Національної академії Національної гвардії України на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (невиплати компенсації за невикористані 28 календарних днів додаткової відпустки як учаснику бойових дій) у розмірі 9644,14 гривень (дев`ять тисяч шістсот сорок чотири гривні 14 копійок).

Щодо позовної вимоги про зобов`язання Національної академії Національної гвардії України нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 компенсацію за втрату частини доходу у зв`язку з порушенням строків виплати компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій.

Питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані Законом України від19.10.2000 №2050-III "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України №159 від 21.02.2001 (далі - Порядок №159).

Згідно зі ст. ст.1, 2 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), така компенсація провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

При цьому, як вже було зазначено, основною умовою для виплати громадянину передбаченої ст.2 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" компенсації є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (і компенсація за порушення строків виплати такого доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією добровільно чи на виконання судового рішення.

Компенсація громадянам втрати частини доходів, у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, які вже були нараховані.

Суд зазначає, що компенсація втрати частини доходів може бути нарахована лише на ту частину заборгованості, яка була фактично виплачена позивачу та в місяць виплати такої заборгованості.

Даний висновок суду узгоджується із позицією Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, викладеною в постанові від 10.07.2018 у справі № 404/6317/16-а.

Використане у статті 3 Закону №2050-ІІІ та пункті 4 Порядку формулювання, що компенсація обчислюється як добуток "нарахованого, але не виплаченого грошового доходу" за відповідний місяць, означає, що має існувати обов`язкова складова обчислення компенсації - невиплачений грошовий дохід, який може бути або нарахований, або який можна нарахувати, зокрема, і на підставі судового рішення.

У постанові Верховного Суду від 26.02.2020 у справі №826/8319/16, зазначено, що аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку, що положення Закону №2050-III та Порядку №159 право на компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати не ставлять у залежність від порядку виплати доходу - у добровільному чи судовому порядку. Компенсація за порушення строків виплати виникає тоді, коли грошовий дохід (заробітна плата) особи (працівника) з вини відповідача не нараховувався, своєчасно не виплачувався і через це особа зазнала втрат. Наведене нормативне регулювання не встановлює першості нарахування і виплати доходу, який своєчасно не був виплачений, та не ставить у залежність компенсацію втрати частини грошових доходів від попереднього, окремого нарахування доходів. За цим регулюванням правове значення має те, чи з порушенням строків був виплачений нарахований дохід, чи виплачений і коли цей платіж, чи не нараховувався і не виплачувався грошовий дохід, право на який визнано судовим рішенням. Саме ці події є тими юридичними фактами, з якими пов`язується виплата компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати.

У рішенні від 29.04.2020 №420/2093/16-а Верховний Суд наголосив, що компенсація, передбачена Законом №2050-ІІІ, виплачується у разі порушення строків виплати доходу (перерахованої допомоги), а не виконання рішення суду. Оскільки суми нараховані в результаті протиправної виплати належних коштів у меншому розмірі, ніж було встановлено, та відновлення прав позивача, вказана сума є доходом в розумінні ст.2 Закону №2050-ІІІ.

Враховуючи те, що у матеріалах справи наявні докази виплати 19.09.2022 позивачу компенсації за невикористані 28 календарних днів додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 26 липня 2019 року по 09 грудня 2020 року включно, суд вважає правомірними, обґрунтованими та доведеними позовні вимоги позивача про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити компенсацію втрати частини грошових доходів позивачу, у зв`язку з порушенням строків їх виплати, відповідно до Закону України від 19 жовтня 2000 року № 2050-ІІІ "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати".

Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу, а за змістом ст. 90 цього Кодексу суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Оцінюючи усі докази, які були досліджені судом у їх сукупності, суд дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає частковому задоволенню.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд зазначає, що позивачем при зверненні до суду сплачено судовий збір у розмірі 1798,76 гривень, згідно квитанції від 19.10.2022 року №5824-8361-7744-4078, отже за рахунок бюджетних асигнувань відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір у розмірі 77,16 грн., пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, згідно ч.3 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись ст. ст. 139, 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Національної академії Національної гвардії України (61001, м. Харків, майдан Захисників України, буд. 3, код ) про стягнення середнього грошового забезпечення та зобов`язання вчинити дії - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Національної академії Національної гвардії України щодо не нарахування та невиплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені.

Стягнути з Національної академії Національної гвардії України на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (невиплати компенсації за невикористані 28 календарних днів додаткової відпустки як учаснику бойових дій) у розмірі 9644,14 гривень (дев`ять тисяч шістсот сорок чотири гривні 14 копійок).

Зобов`язати Національну академію Національної гвардії України нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 компенсацію за втрату частини доходу у зв`язку з порушенням строків виплати компенсації за невикористані 28 календарних днів додаткової відпустки як учаснику бойових дій.

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Стягнути з Національної академії Національної гвардії України (61001, м. Харків, майдан Захисників України, буд. 3, ) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір у розмірі 77, 16 гривень (сімдесят сім гривень 16 копійок).

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Н.В. Боженко