Справа № 520/13812/21
Суддя: Русанова В.Б.
Дата ухвалення: 2023-02-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2023 р.Справа № 520/13812/21
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Русанової В.Б.,

Суддів: Жигилія С.П. , Перцової Т.С. ,

за участю секретаря судового засідання Пукшин Л.Т.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 11.01.2022 (головуючий суддя І інстанції: Бідонько А.В., повний текст складено 18.01.22 року) по справі № 520/13812/21

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області

про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулась до суду з позовом, в якому, з урахуванням уточнень, просила:

- скасувати наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області №144 від 15.06.2021 про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

- зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області прийняти рішення про прийняття заяви від 15.06.2021 громадянки Ісламської Республіки Інжезарі Дуні про визначення біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 11.01.2022 у задоволенні позову відмовлено.

Позивач, не погодившись із судовим рішенням, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, просила скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позов.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, судом першої інстанції не враховано, що з моменту звернення позивача з попередньою заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (2018 р.) значно змінилась ситуація у країні її громадянської належності. Вказує, що при прийнятті рішення відповідач належним чином не вивчав і взагалі не аналізував матеріали та документи, не досліджував інформацію по країні походження. Натомість, позивач маючи обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань та ув`язнення через політичні та релігійні причини, а також у зв`язку з систематичним порушенням прав людини, не може повернутися до країни походження Афганістану.

Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області (далі відповідач) подало відзив на апеляційну скаргу, в якому просило апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін.

Зазначає, що всі доводи заявника були перевірені та не знайшли свого підтвердження, а тому рішення про відмову ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту прийнято законно та обґрунтовано.

Відповідно до ч. 4 ст. 229, ч. 1 ст. 308 КАС України справа розглядається в межах доводів та вимог апеляційної скарги, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, відзиву на неї, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , як громадянка Ісламської Республіки Афганістан 15.06.2021 звернулась до ГУ ДМС України в Харківській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 103-113).

В обґрунтування заяви зазначила, що її повернення до Ісламської Республіки Афганістан призведе до смерті, оскільки не має чоловіка, а за законами Талібану вона не має права виходити на вулицю, що є жорстоким порушенням. Зазначила, що через віросповідання її родичів, позивача чекає найсуворіше покарання. Зауважувала, що якщо люди з ОСОБА_2 дізнаються, що вона, як жінка проживала в Європі одна та повернулась до Афганістану, тому одразу ж вб`ють її. Також, вказувала, що чоловік, з яким вона розлучена є контрабандистом, тому також може її вбити.

Крім того зазначила, що у Ісламській Республіці Афганістан у неї немає ні будинку, ні рідних, до яких вона може повернутися, отже їй доведеться жити на вулиці.

Отже, вважала, що не може повернутись до країни своєї громадської належності через те, що їй загрожує небезпека.

Відповідачем розглянуто заяву ОСОБА_1 , вивчено документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання позивача особою, яка потребує додаткового захисту, а також врахована інформація по країні походження.

За результатами розгляду заяви Головним управлінням Державної міграційної служби України в Харківській області прийнято наказ №144 від 15.06.2021 про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, обґрунтований відсутністю нових обставин, які б вплинули на розгляд справи, а також підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». (а.с. 143-148).

Позивач, не погоджуючись з рішенням відповідача, звернулась до суду за захистом своїх прав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що рішення відповідача прийнято правомірно, в межах повноважень та у спосіб встановлений законом.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту визначається Законом України від 08.07.2011 № 3671-VI «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон № 3671-VI).

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671-VI особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Частинами 2, 4 ст. 5 Закону № 3671-VI визначено, що особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо така особа під час незаконного перетинання державного кордону України звернулася із зазначеною заявою до посадової особи Державної прикордонної служби України, вона зобов`язана надати цій посадовій особі пояснення про причини незаконного перетинання державного кордону України. У разі відсутності у такої особи документів, що посвідчують її особу, або якщо такі документи є фальшивими, вона повинна повідомити в поясненні про цю обставину, а також викласти причини зазначених обставин. Під час надання пояснень особою, яка не володіє українською або російською мовами, орган Державної прикордонної служби України повинен забезпечити перекладача з мови, якою така особа може спілкуватися. Після надання пояснень особа, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна бути протягом 24 годин передана посадовими особами Державної прикордонної служби України представнику центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту. Особа, зазначена в частині другій цієї статті, не несе відповідальності за незаконне перетинання державного кордону України, якщо вона без зволікань звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така особа не несе відповідальності за порушення правил перебування в Україні, якщо вона перебуває на території України протягом часу, необхідного для подання заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Приписами ст. 6 Закону № 3671-VI визначено, що не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Частинами 1, 8, 12 ст. 7 Закону № 3671-VI передбачено, що оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту: реєструє заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та подані документи; ознайомлює заявника або його законного представника під їх власний підпис з порядком прийняття рішення за їх заявами, правами та обов`язками особи, стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; проводить дактилоскопію особи, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; у разі потреби направляє особу на обстеження для встановлення віку у порядку, встановленому законодавством України; заповнює реєстраційний листок на особу, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та членів її сім`ї, які не досягли вісімнадцятирічного віку, або на дитину, розлучену із сім`єю, від імені якої заяву про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, подав її законний представник; заповнює інші необхідні документи; оформлює особову справу; роз`яснює порядок звернення про надання безоплатної правової допомоги відповідно до закону, що регулює надання безоплатної правової допомоги; заносить отримані відомості до централізованої інформаційної системи.

Частиною 4 ст. 8 Закону № 3671-VI передбачено, що рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Відповідно до частин 6, 7 ст. 8 Закону № 3671-VI рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

У разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом трьох робочих днів з дня його прийняття надсилає заявнику або його законному представнику письмове повідомлення з викладенням причини відмови і роз`ясненням порядку оскарження такого рішення.

Статтею 10 Закону № 3671-VI визначено, що спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону № 3671-VI рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протягом п`яти робочих днів з дня отримання повідомлення про відмову можуть бути оскаржені в установленому законом порядку до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, а також до суду у строки, встановлені цим Законом.

Відповідно до п. 4.1 Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом МВС України від 07.09.2011 № 649 під час попереднього розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС (особа, яка веде справу) протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви: а) проводить співбесіду із заявником з дотриманням правил, встановлених частинами другою та третьою статті 8 Закону.

Результати співбесіди оформлюються відповідним протоколом співбесіди з особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що підписується цією особою або її законним представником, перекладачем, адвокатом, психологом, педагогом (за наявності);

б) розглядає відомості, наведені в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та інші документи, вимагає додаткові відомості, що можуть підтверджувати наявність чи відсутність підстав для прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

в) готує письмовий висновок щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У висновку обов`язково робиться посилання на використану інформацію про країну походження заявника, включаючи сторінки, назви інформаційних звітів, роки та найменування установ чи організацій, що його підготували, посилання на електронну адресу, якщо звіти було опубліковано в Інтернеті, та її співвідношення із змістом заяви та відомостями, отриманими під час співбесіди із заявником або його законним представником. Цей висновок повинен включати посилання на точну, актуальну інформацію з декількох джерел.

Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року визначено, що поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Отже, при вирішенні питання щодо визнання або відмови у визнані біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, мають враховуватися усі чотири підстави, наведені вище.

Управлінням Верховного комісара ООН у справах біженців (далі - УВКБ ООН) ухвалено Керівництво з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця, відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992 рік) (далі - Керівництво УВКБ ООН), яке встановлює критерії оцінки при здійсненні процедур розгляду заяви особи щодо надання їй статусу біженця.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва УВКБ ООН, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Відповідно до статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту (29.04.2004) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Відповідно до пункту 195 Керівництва УВКБ ООН (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Крім того, пункт 37 Керівництва визначає, що для надання статусу біженця, у першу чергу, важлива оцінка клопотання шукача, а не судження про ситуацію, яка склалася у країні походження.

Відповідно до Позиції УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців» (1998 року) факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доведення реалізовується заявником у формі надання правдивих фактів, що стосується його заяви, щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте відповідне рішення. Проте у зв`язку із особливостями ситуації біженців, посадова особа розділяє обов`язок встановлювати чи оцінювати всі факти, які стосуються справи. Це досягається у найбільшій мірі тим, що посадова особа володіє об`єктивною інформацією щодо відповідної країни походження, щодо питань загальновідомого характеру, направляє заявника в процесі наданням ним відповідної інформації та адекватно перевіряє допустимі факти, які можуть бути обґрунтовані.

Таким чином, у заяві про надання статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Разом з тим, побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем. При цьому, об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Оцінка таким побоюванням обов`язково повинна була надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку. Факти обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, зі звітів Міністерства закордонних справ України тощо.

При досліджені особової справа № 2021КН/о-36 громадянки Ісламскої Республіки Афганістан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 судом встановлено, що в заяві-анкеті позивач зазначала, що була одружена та має 5-тьох дітей, постійно проживала в місті Герат, Ісламської Республіки Афганістан, працювала у власному салоні краси. Після того як ОСОБА_1 розлучилась зі свої чоловіком, який не залишав її у спокої. Через побоювання зазнати переслідування з боку угрупування «Талібан», позивач вирішила виїхати з країни постійного проживання. Заявниця виїхала з Афганістану транзитом через Республіку Таджикистан, Російську Федерацію та прибула нелегально до України у 2013 році.

Вперше, 16.08.2013, ОСОБА_1 , вона ж ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зверталась до ГУДМС України в Закарпатській області. За матеріалами справи 2013UZ0044 заявниця мала паспортний документ громадянина Ісламської Республіки Афганістан серії НОМЕР_1 , виданий МВС Афганістану, м. Герат, який виданий 04.03.2013 терміном дії до 02.04.2016. За результатами вивчення матеріалів особової справи 2013UZ0044 ДМС України прийнято рішення від 11.02.2014 №15-14 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1, 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», відсутні.

Вдруге, 20.06.2014, ОСОБА_1 , вона ж ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зверталась до УДМС України в Чернігівській області. За матеріалами справи 2014СN0019 остання паспортного документа, який посвідчує її громадянство, не мала. На основі всебічного вивчення матеріалів особової справи 2014СN0019 ДМС України прийнято рішення від 21.11.2014 №636-14 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1,13 частини першої статті 1 Закону, відсутні.

Згідно матеріалів справи, постановою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 17.12.2014 примусово видворено за межі України громадянку ОСОБА_5 , 1976 року народження.

Втретє, 17.12.2018, ОСОБА_1 звернулась із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до ГУДМС України в Харківській області, за наслідками розгляду ДМС України прийняла рішення «Про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» №322-19 від 20.09.2019.

Рішення ДМС України від 20.09.2019 №322-19 оскаржено позивачкою в судовому порядку, за наслідками розгляду рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 17.01.2020 у справі №520/10612/19, яке набрало законної сили, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

15.06.2021 ОСОБА_1 вчетверте звернулась із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якій зазначила аналогічні попередній заяві підстави, за яких остання має побоювання повернутись до країни громадянської належності.

Дослідивши наявні в матеріалах справи особову справу, колегією суддів встановлено, що ОСОБА_1 при першому зверненні про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту до ГУ ДМС України в Закарпатській області, надавала свій національний паспорт громадянина Ісламської Республіки Афганістан, а при подальших зверненнях його приховує, а також при подачі чотирьох заяв-анкет (до ГУ ДМС України в Закарпатській області, У ДМС України в Чернігівській області та ГУ ДМС України в Харківській області) вказує різні дати народження, а саме: ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та різні ім`я ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .

З урахуванням наведеного є підстави вважати, що громадянка Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 намагається видати себе за іншу особу, описуючи іншу історію, що носить характер зловживання процедурою.

Колегія суддів вважає правомірним висновок суду першої інстанції стосовно того, що ОСОБА_1 свідомо постійно надає різну інформацію під час всіх звернень з заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на території України, оскільки, звертаючись чотири рази із такими заявами повідомляє різні особові дані, певні факти життя, причини виїзду з Афганістану. Тобто, інформація є суперечливою та неправдоподібною, а сама заявниця таким шляхом намагається легалізувати своє перебування на території України.

Крім того, рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 17.01.2020 у справі №520/10612/19 надано оцінку обставинам, на які посилається ОСОБА_1 як у заяві від 17.12.2018, як на підставу для надання їй статусу біженця в Україні та зазначено, що останні не вказують на наявність у неї об`єктивних причин для побоювання стати жертвою переслідувань у країні походження за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Згідно з частинами 4, 5 статті 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Враховуючи, що позивачем у заяві від 15.06.2021 зазначено такі ж обставини для надання їй статусу біженця як і у заяві від 17.12.2018, тому не підлягають доказуванню в даній адміністративній справі обставини та умови, визначені у пунктах 1 чи 13 частини 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", оскільки вони були предметом дослідження у справі №520/10612/19.

Доводи апелянта щодо значної зміни ситуації у країні її походження від часу подання попередньої заяви та не дослідження її відповідачем колегія суддів вважає помилковими з огляду на наступне.

Так, відповідачем здійснено аналіз матеріалів офіційних джерел по країні її походження, згідно яких встановлено: «… ОСОБА_6 пояснює, що формула, озвучена ОСОБА_7 , швидше за все, і буде суттю стратегії США при ОСОБА_8 «Якщо раніше спочатку передбачався виведення військ, а потім таліби вступали в переговори з офіційним Кабулом, то тепер спочатку талібам пропонується домовитися про мир з урядом, а вже потім почнеться виведення військ НАТО», говорить він. На думку експерта, це зміна стратегії вирішальним чином впливає на підхід країн ОСОБА_9 до врегулювання в сусідній державі».

«…Блінкен також зазначив, що Сполучені Штати продовжать свою дипломатичну й гуманітарну допомогу Афганістану та афганським Збройним силам та докладатимуть зусилля щодо сприяння мирному процесу в країні».

«…З Афганістану почали виводити війська НАТО. Очікується, що виведення завершиться до 11 вересня цього року. Північноатлантичний альянс (НАТО) почав виведення своїх військ з Афганістану. «Ми плануємо завершити виведення протягом кількох місяців», заявив у четвер, 29 квітня, представник НАТО агентству AFP…Цього ж дня у Білому домі повідомили про початок виведення військових підрозділів США з Афганістану».

«Офіційний Берлін готовий і далі підтримувати мирний процес в країні, відзначила ОСОБА_10 . За її словами, Афганістану вкрай необхідні перспективи і баланс між ворогуючими групами в суспільстві. Метою і раніше залишається упорядковане виведення солдатів бундесверу, підкреслила глава Міноборони ФРН. Уряд Німеччини 24 лютого вирішив продовжити місію бундесверу в Афганістані до 31 січня 2022 року».

«Представники руху «Талібан» гарантують, що права жінок на роботу і освіту, якщо вони не суперечать ісламу, будуть дотримуватися. Про це заявив в п`ятницю, 9 липня, офіційний представник політичного офісу руху ОСОБА_11 . За його словами, в «Талібан» вже неодноразово заявляли про свою позицію з прав жінок і висловив здивування, чому для кого-то це питання, з одного боку, здається цікавим, а інший прихованим. «Ми мусульмани, і права, які священна релігія іслам дала жінкам, гарантовані. Це наша відповідальність, якщо це право на освіту або на роботу, або на щось ще. Якщо це не суперечить ісламу, нашої нації і країні, у нас в цьому відношенні немає проблем. Ми говорили це не один раз», цитує його « ІНФОРМАЦІЯ_4 ». Також ОСОБА_12 заявив, що сусіднім з ОСОБА_13 країн не варто турбуватися про безпеку на своїх кордонах. При цьому він закликав не втручатися у внутрішні справи країни. «Ми нікому цього не дозволяємо. Ми хочемо вирішувати будь-які проблеми шляхом діалогу і розуміння», заявив він. Зазначалося, що представники руху підтвердили зацікавленість в досягненні стійкого миру в країні через переговори, що враховують інтереси всіх етнічних груп населення Афганістану. Також вони висловили готовність дотримуватися прав людини, в тому числі жінок, в рамках ісламських норм і афганських традицій, підкреслили у відомстві».

Інформаційне агентство «Інтерфакс-Україна»: «Рух «Талібан» заявив, що готовий до мирного вирішення афганського конфлікту на основі вибудовування системи, заснованої на принципах ісламу. «Справжня Ісламська система найкращий засіб для вирішення всіх проблем афганців», цитують західні ЗМІ заступника лідера «Талібану» ОСОБА_14 . Він визнав, що ця система вплине на права жінок, заявивши, що тема «внесена в рамки внутрішньоафганських переговорів». Барадар запевнив, що надалі в Афганістані будуть враховані права всіх афганців, зокрема жінок. Водночас таліби прихильні мирному врегулюванню ситуації після виведення американських військ з Афганістану. «Сама наша участь у переговорах відкрито свідчить про те, що ми віримо у вирішення питань на основі взаєморозуміння», сказав він. Паралельно з цим таліби продовжують переговори з Кабулом з приводу мирного вирішення багаторічного конфлікту».

«Для цивільного населення, яке живе глибоко в районах талібського контролю, яке живе без загрози повітряних ударів, масштабних наземних операцій або нічних нальотів, життя набуло звичної норми, яку багато років не знали».

При цьому, колегія суддів зазначає, що загальна ситуація у країні походження не надає безумовних підстав для визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Крім того, інформація по країні походження не може бути самостійною підставою для позитивного вирішення питання щодо надання статусу біженця особам, які прибули в Україну.

Вказане в сукупності свідчить про те, що побоювання позивача стати жертвою переслідувань не підтверджуються доводами, а причини та обставини, за яких заявник покинула країну громадянської належності не є такими, що підпадають від перелік підстав для визнання біженцем або особою, які потребують додаткового захисту в Україні відповідно до умов , що передбачені п.1 чи 13 ч.1 ст.13 Закону № 3671-УІ.

Оскільки позивачем не наведено конкретних фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань, смертної кари та нелюдського поводження, надані позивачем відомості свідчать про те, що до міграційного органу позивач звернувся не з метою отримання міжнародного захисту , а виключно з метою легалізації свого статусу в Україні.

За матеріалами особової справи не спостерігаються елементи переслідування або дискримінації особи в країні громадянської належності. Стосовно шукача захисту ніколи не висувалися офіційні звинувачення за політичними мотивами в країні громадянської належності.

Крім того, колегія суддів зауважує, що заява від 15.06.2021 носить характер зловживання, оскільки ОСОБА_1 , з метою визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу та після відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону, зазначені позивачем умови не змінилися.

Отже, відповідачем належним чином проаналізовано всі подані позивачем відомості про її особу та причини звернення за захистом, і на підставі ст.8 Закону прийнято правомірне рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права

Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги спростовані наведеними вище обставинами та нормативно - правовим обґрунтуванням, у зв`язку з чим підстав для скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.

Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 316, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 11.01.2022 по справі № 520/13812/21 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя В.Б. Русанова
Судді С.П. Жигилій Т.С. Перцова
Повний текст постанови складено 13.02.2023 року