Справа № 380/13943/22
Суддя: Клименко Оксана Миколаївна
Дата ухвалення: 2023-02-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 лютого 2023 року м. Львів

Львівський окружний адміністративний суд, суддя Клименко О.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання протиправною та скасування постанови,-

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (Позивачка) звернулася до Львівського окружного адміністративного суду із позовом до Державної служби України з безпеки на транспорті (Відповідач), в якому просить:

- визнати протиправною та скасувати постанову № 343037 від 27 липня 2022 року про застосування до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 адміністративно-господарського штрафу у розмірі 17000,00 грн;

- стягнути з відповідача судові витрати.

Свої вимоги позивачка обґрунтовує тим, що постановою Відділу державного нагляду (контролю) у Львівській області Державної служби України з безпеки на транспорті від 27 липня 2022 року № 343037 (далі також оскаржувана постанова) до неї застосовано адміністративно-господарський штраф за порушення: допущено перевезення пасажирів та вантажів за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених статтями 39 і 48 Закону України «Про автомобільний транспорт», відповідальність за яке передбачена абзацом 3 частини 1 статті 60 цього Закону. Позивачка не погоджується з оскаржуваною постановою, вважає, що її винесено незаконно, а тому така підлягає скасуванню з огляду на таке.

Транспортний засіб позивачки здійснював внутрішнє перевезення вантажів територією України без перетину державного кордону України. Тож обладнання транспортних засобів позивачки контрольними пристроями (тахографами) не вимагалося згідно із Законом, а відтак притягнення позивачки до відповідальності за відсутність у водія протоколу адаптації та повірки тахографу та особистої картки водія до цифрового тахографу відповідно до оскаржуваної постанови є протиправним.

Також позивачка зазначає, що суб`єктом відповідальності за статтею 60 Закону України «Про автомобільний транспорт» є автомобільний перевізник. Однак транспортний засіб, який вказаний в оскаржуваній постанові, не перебуває в користуванні позивачки, позивачка не здійснює перевезення вантажів чи (та) пасажирів цим транспортним засобом. Під час перевірки відповідач не встановив, чи є позивачка автомобільним перевізником. У спірному випадку відсутній суб`єкт відповідальності, передбачений абзацом 3 частини 1 статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт», що є самостійною підставою для визнання її протиправною та скасування.

З огляду на вищенаведене адміністративний позов просить задовольнити в повному обсязі.

Також у позовній заяві позивачка зазначає, що орієнтована сума судових витрат, зокрема витрат на правничу допомогу, які вона очікує понести у зв`язку з розглядом справи, складає 10000,00 грн. Докази понесення судових витрат будуть подані протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.

Позиція відповідача викладена у відзиві на позовну заяву. Відповідач вказує, що твердження позивачки про неможливість притягнення її відповідальності є хибним та таким, що не відповідає чинним нормам законодавства про автомобільний транспорт, а такий документ як картка водія є «іншим документом» в контексті статті 48 Закону України «Про автомобільний транспорт» та повинна бути пред`явлена особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху. Чинним законодавством відсутність контролю робочого часу щодо певної категорії водіїв не передбачена. Водій транспортного засобу не зазначив у поясненнях як здійснюється фіксування його режиму праці та відпочинку.

Щодо тверджень позивачки про те, що вона не є автомобільним перевізником відповідач зазначає, що на підтвердження належного виконання умов договору оренди транспортного засобу, який долучено до позовної заяви, не надано ні акта приймання-передачі транспортного засобу, ні доказів сплати орендної плати. Сама по собі наявність договору оренди транспортного засобу не свідчить про його реалізацію сторонами. Станом не момент проведення перевірки та на момент розгляду справи про порушення повідомлення від позивачки про наявність договору оренди транспортного засобу не надходило. Водій транспортного засобу заперечень щодо визначення позивачки автомобільним перевізником в акті перевірки не висловив. Крім того, для транспортних засобів, що перебувають, зокрема у користуванні фізичних чи юридичних осіб, реєстраційним документом, наявність якого є обов`язковою згідно з вимогами статей 39, 48 Закону України «Про автомобільний транспорт» є тимчасовий реєстраційний талон на транспортний засіб, якого надано не було.

Відповідач уважає, що позивачкою не було вжито всіх залежних від неї заходів для недопущення господарського правопорушення.

Відповідач підсумовує, що доводи позовної заяви не підтверджують наявності порушень в діях контролюючого органу під час проведення рейдової перевірки транспортного засобу позивачки, а оскаржувана постанова є такою, що прийнята відповідно до вимог чинного законодавства.

З огляду на вищенаведене у задоволенні адміністративного позову просить відмовити в повному обсязі.

Відповідно до пункту 3 частини 3 статті 246 КАС України суд зазначає, що ухвалою судді від 11 жовтня 2022 року позовну заяву залишено без руху.

Ухвалою судді від 28 жовтня 2022 року відкрито спрощене позовне провадження в адміністративній справі без повідомлення (виклику) сторін.

Суд встановив наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини:

09 лютого 2022 року об 14 год. 10 хв. (місце проведення перевірки автодорога М-09, 35 км) посадовою особою Відділу державного нагляду (контролю) у Львівській області Державної служби України з безпеки на транспорті на підставі направлення на перевірку від 07 лютого 2022 року № 012812 проведено перевірку транспортного засобу марки MERCEDES-BENZ, номерний знак НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_2 , за результатами якої складено акт № 313667 від 09 лютого 2022 року проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час здійснення перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом.

Згідно зі змістом вказаного акту під час перевірки виявлено порушення статті 48 Закону України «Про автомобільний транспорт»: «Перевозився вантаж, де на момент перевірки була відсутня «картка водія», відповідальність за яке передбачена абзацом 3 частини 1 статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт» перевезення вантажів за відсутності на момент перевірки документів, визначених статтею 48 цього Закону.

27 липня 2022 року начальник Відділу державного нагляду (контролю) у Львівській області Шульга Олександр, розглянувши справу про порушення законодавства про автомобільний транспорт, виніс постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу № 343037, якою постановив стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (транспортний засіб марки MERCEDES-BENZ, номерний знак НОМЕР_1 ) адміністративно-господарський штраф у сумі 17000,00 гривень за порушення: допущено перевезення пасажирів та вантажів за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених статтями 39 і 48 Закону України «Про автомобільний транспорт», відповідальність за яке передбачена абзацом 3 частини 1 статті 60 цього Закону.

Позивачка, вважаючи вказану постанову відповідача протиправною, звернулася з цим позовом до суду.

Предметом розгляду у цій справі є оцінка правомірності постанови Відділу державного нагляду (контролю) у Львівській області Державної служби України з безпеки на транспорті про застосування адміністративно-господарського штрафу № 343037 від 27 липня 2022 року.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з такого.

Відповідно до вимог частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Тобто, суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

За приписами частини 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з частиною 2 цієї ж статті у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Засади організації та діяльності автомобільного транспорту визначає Закон України від 05 квітня 2001 року № 2344-III «Про автомобільний транспорт» (далі - Закон № 2344-III).

Відповідно до частини дванадцятої статті 6 Закону № 2344-ІІІ державному контролю підлягають усі транспортні засоби українських та іноземних перевізників, що здійснюють автомобільні перевезення пасажирів і вантажів на території України.

Згідно з частинами чотирнадцятою, сімнадцятою статті 6 Закону № 2344-ІІІ державний контроль автомобільних перевізників на території України здійснюється шляхом проведення планових, позапланових і рейдових перевірок (перевірок на дорозі).

Рейдові перевірки (перевірки на дорозі) дотримання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом здійснюються шляхом зупинки транспортного засобу або без такої зупинки посадовими особами центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті, та його територіальних органів, які мають право зупиняти транспортний засіб у форменому одязі за допомогою сигнального диска (жезла) відповідно до порядку, затвердженого Кабінетом Міністрів України.

За змістом абзацу другого частини першої статті 34 Закону № 2344-ІІІ автомобільний перевізник повинен виконувати вимоги цього Закону та інших законодавчих і нормативно-правових актів України у сфері перевезення пасажирів та/чи вантажів.

Частиною першою статті 48 Закону № 2344-III передбачено, що автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення.

Згідно із частиною другою статті 48 Закону № 2344-ІІІ документами для здійснення внутрішніх перевезень вантажів є:

для автомобільного перевізника - документ, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством;

для водія - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством.

З аналізу вказаних положень статті 48 Закону № 2344-III слідує, що законодавцем при визначенні документів для здійснення внутрішніх перевезень вантажів не встановлено їх вичерпний перелік, проте зазначено про необхідність наявності інших документів, передбачених законодавством, які водій повинен мати при собі та надавати для перевірки уповноваженим на те посадовим особам.

Відповідно до статті 18 Закону № 2344-ІІІ з метою організації безпечної праці та ефективного контролю за роботою водіїв транспортних засобів автомобільні перевізники зобов`язані:

організовувати роботу водіїв транспортних засобів, режими їх праці та відпочинку відповідно до вимог законодавства України;

здійснювати заходи, спрямовані на забезпечення безпеки дорожнього руху;

забезпечувати виконання вимог законодавства з питань охорони праці;

здійснювати організацію та контроль за своєчасним проходженням водіями медичного огляду, забезпечувати їх санітарно-побутовими приміщеннями й обладнанням.

Контроль за роботою водіїв транспортних засобів має забезпечувати належне виконання покладених на них обов`язків і включає організацію перевірок режимів їх праці та відпочинку, а також виконання водіями транспортних засобів вимог цього Закону та законодавства про працю.

Положення щодо режимів праці та відпочинку водіїв транспортних засобів визначається законодавством.

У розумінні вказаної норми контроль за роботою водіїв повинен здійснюватися роботодавцем незалежно від протяжності маршрутів та інших обставин.

Відповідно до Конвенції Міжнародної організації праці 1979 року № 153 про тривалість робочого часу та періоди відпочинку на дорожньому транспорті, статті 18 Закону № 2344-ІІІ та з метою організації безпечної праці та ефективного контролю за роботою водіїв колісних транспортних засобів наказом Міністерства транспорту і зв`язку України від 07 червня 2010 року № 340, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 14 вересня 2010 року за № 811/18106, затверджено Положення про робочий час і час відпочинку водіїв колісних транспортних засобів, яке встановлює особливості регулювання робочого часу та часу відпочинку водіїв колісних транспортних засобів (далі - водії) та порядок його обліку (пункт 1.2) (далі Положення № 340).

Відповідно до пункту 1.3 Положення № 340 вимоги цього Положення поширюються на автомобільних перевізників та водіїв, які здійснюють внутрішні перевезення пасажирів чи/та вантажів колісними транспортними засобами (далі ТЗ).

Згідно з пунктом 6.1 Положення № 340 автобуси, що використовуються для нерегулярних і регулярних спеціальних пасажирських перевезень, для регулярних пасажирських перевезень на міжміських автобусних маршрутах протяжністю понад 50 км, вантажні автомобілі з повною масою понад 3,5 тонн повинні бути обладнані діючими та повіреними тахографами.

Водії зберігають записи щодо режиму праці та відпочинку протягом робочої зміни та 28 днів з дня її закінчення.

Пунктом 6.3 Положення № 340 передбачено, що водій, що керує ТЗ, який не обладнаний тахографом, веде індивідуальну контрольну книжку водія (додаток 3) або повинен мати копію графіка змінності водіїв.

Згідно з визначенням, наведеним у абзаці дванадцятому пункту 1.5 Положення № 340, тахограф - обладнання, призначене для встановлення на транспортних засобах для показу та реєстрації в автоматичному чи напівавтоматичному режимі інформації про рух таких транспортних засобів та про певні періоди роботи їх водіїв.

Отже, тахограф - контрольний пристрій, який встановлюється на ТЗ для показу та реєстрації в автоматичному чи напівавтоматичному режимі інформації про рух таких ТЗ та про певні періоди роботи їх водіїв. Іншим способом контролю водіїв є індивідуальна контрольна книжка, яка відображає відомості про тривалість змінного періоду керування.

Своєю чергою Порядок установлення, технічного обслуговування та використання контрольних пристроїв (тахографів) на автомобільних транспортних засобах (крім таксі), які використовуються для надання послуг з перевезення пасажирів та вантажів встановлено Інструкцією з використання контрольних пристроїв (тахографів) на автомобільному транспорті, затвердженою наказом Міністерства транспорту та зв`язку України від 24 червня 2010 року № 385 (далі Інструкція № 385).

Відповідно до пункту 1.4 Інструкції № 385: контрольний пристрій (тахограф) - обладнання, яке є засобом вимірювальної техніки, призначене для встановлення на транспортних засобах для показу та реєстрації в автоматичному чи напівавтоматичному режимі інформації про рух таких транспортних засобів та про певні періоди роботи їхніх водіїв; картка - картка контрольного пристрою (тахографа) з вбудованою мікросхемою, призначена для використання в цифровому тахографі.

Згідно з положеннями пункту 3.3 Інструкції № 385 водій транспортного засобу, обладнаного тахографом: забезпечує правильну експлуатацію тахографа та управління режимами його роботи відповідно до інструкції виробника тахографа; своєчасно встановлює, змінює і заповнює тахокарти та забезпечує їх належне зберігання; використовує тахокарти (у разі використання аналогового тахографа) або у разі використання цифрового тахографа - особисту картку водія кожного дня, протягом якого керував транспортним засобом; має при собі: протокол про перевірку та адаптацію тахографа до транспортного засобу; заповнені тахокарти у кількості, що передбачена ЄУТР, або картку водія чи роздруківку даних роботи тахографа у разі обладнання транспортного засобу цифровим тахографом; у разі несправності або пошкодження аналогового тахографа своєчасно записує від руки дані щодо режиму роботи та відпочинку на зворотному боці тахокарти, де нанесена сітка з відповідними графічними позначками, інформує про це відповідну посадову особу перевізника, з яким водій перебуває у трудових відносинах (для найманих водіїв); у разі несправності або пошкодження цифрового тахографа або картки до нього своєчасно записує від руки дані щодо режиму роботи та відпочинку на зворотному боці аркуша, призначеного для роздруківки даних, що використовують у даному тахографі, та забезпечує належне зберігання таких записів.

Відповідно до положень пункту 3.5 Інструкції № 385 перевізники: забезпечують водіїв, які відправляються в рейс, необхідною кількістю тахокарт або паперу для роздруківки даних, що відповідають типу тахографа (аналоговий, цифровий); зберігають інформацію, отриману за допомогою тахографа, кожного водія протягом 12 місяців з дати останнього запису, а протоколи перевірки та адаптації тахографа до транспортного засобу, свідоцтва про повірку - протягом одного року з дати закінчення терміну їх дії; аналізують інформацію щодо дотримання режимів праці та відпочинку водіїв, отриману за допомогою тахографа, а в разі виявлення порушень вживають заходів щодо недопущення та запобігання виникненню їх в подальшому.

Пунктом 3.6 Інструкції № 385 передбачено, що перевізники забезпечують належну експлуатацію тахографів та транспортних засобів з установленими тахографами та згідно з вимогами ЄУТР здійснюють періодичні інспекції, які включають перевірку, зокрема наявності у водіїв транспортних засобів тахокарт у кількості, визначеній пунктом 3.3 цього розділу, або наявності та чинності картки для цифрового тахографа.

Відповідно до пункту «а» частини 1 статті 10 Конвенції Міжнародної організації праці 1979 року № 153 про тривалість робочого часу та періоди відпочинку на дорожньому транспорті (ратифікованої Україною у 2008 році) компетентні власті чи органи в кожній країні передбачають ведення індивідуальної контрольної книжки та визначають умови її видачі, її зміст і спосіб її заповнення водіями.

Згідно з частиною 3 статті 10 цієї Конвенції традиційні засоби контролю, зазначені в пунктах 1 та 2 цієї статті, якщо це потрібно для деяких категорій транспорту, заміняються або доповнюються, наскільки це можливо, сучасними засобами, такими, наприклад, як тахографи згідно з правилами установленими компетентними властями чи органами в кожній країні.

Приписи пункту «а» частини 1 статті 10 вказаної Конвенції, на думку суду, є універсальними для будь-якого транспортного засобу, на якому використовується наймана праця водія.

В той же час ведення тахографу передбачене для деяких категорій транспорту, в тому числі вантажних автомобілів з повною масою понад 3,5 тонн.

Аналіз вказаних норм дає підстави для висновку про те, що водій, який здійснює перевезення на вантажному автомобілі, та який обладнаний тахографом, повинен мати при собі: протокол про перевірку та адаптацію тахографа до транспортного засобу; заповнені тахокарти у кількості, що передбачена ЄУТР, або картку водія чи роздруківку даних роботи тахографа у разі обладнання транспортного засобу цифровим тахографом. У разі, якщо транспортний засіб не обладнаний тахографом, водій веде індивідуальну контрольну книжку водія або повинен мати копію графіка змінності водіїв. Водночас на перевізника покладений обов`язок забезпечувати належну експлуатацію тахографів та транспортних засобів з установленими тахографами та згідно з вимогами ЄУТР, здійснювати періодичні інспекції, які включають перевірку, зокрема наявності у водіїв транспортних засобів тахокарт у визначеній Інструкцією № 385 кількості, або наявності та чинності картки для цифрового тахографа.

Суд встановив, що в акті проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час здійснення перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом № 313667 від 09 лютого 2022 року відповідач зробив висновок про порушення позивачкою статті 48 Закону України «Про автомобільний транспорт». Суть виявленого порушення полягає в тому, що на момент проведення перевірки водій, який здійснював перевезення вантажу, не мав при собі картки водія.

У позовній заяві позивачка зазначеної обставини не спростовує, а проте вказує, що належний їй транспортний засіб здійснював внутрішнє перевезення вантажів територією України без перетину державного кордону України, тож обладнання транспортних засобів позивачки контрольними пристроями (тахографами) не вимагалося згідно із законом, а відтак притягнення її до відповідальності за відсутність у водія протоколу адаптації та повірки тахографу та особистої картки водія до цифрового тахографу відповідно до оскаржуваної постанови є протиправним.

Суд оцінює критично такий довід позивачки, оскільки згідно з пунктом 1.3 Положення № 340, яке встановлює особливості регулювання робочого часу та часу відпочинку водіїв колісних транспортних засобів та порядок його обліку, його вимоги поширюються саме на автомобільних перевізників та водіїв, які здійснюють внутрішні перевезення пасажирів чи/та вантажів колісними транспортними засобами.

Покликання позивачки на те, що підпунктом 5 пункту 5 Положення № 340 Державну службу України з безпеки на транспорті уповноважено забезпечити здійснення перевірок щодо наявності встановлених тахографів виключно на транспортних засобах, якими здійснюються міжнародні автомобільні перевезення є хибними, оскільки такого підпункту пункт 5 Положення № 340 не містить, а має такий зміст: «Якщо зупинення роботи неможливо через виробничо-технічні умови (безперервно діючі підприємства), а також у зв`язку із здійсненням робіт, пов`язаних з необхідністю обслуговування населення і виконання ремонтних та вантажно-розвантажувальних робіт, то допускається за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) робота водіїв у святкові та неробочі дні. У разі встановлення підсумованого обліку робочого часу передбачена графіком змінності робота у святкові та неробочі дні включається до розрахунку норми робочого часу облікового періоду».

Посилання позивачки на частину 7 статті 53 Закону № 2344-ІІІ, згідно з якою у транспортних засобах, що здійснюють міжнародні перевезення пасажирів та/або вантажів, установлюються і використовуються контрольні пристрої тахографи суд відхиляє, оскільки вказана норма міститься у розділі IV Закону № 2344-ІІІ «Міжнародні перевезення пасажирів і вантажів», відповідно така регулює особливості організації міжнародних перевезень пасажирів і вантажів. Наявність цієї норми жодним чином не спростовує необхідності дотримання автомобільними перевізниками, які здійснюють внутрішні перевезення, дотримання порядку регулювання робочого часу та часу відпочинку водіїв колісних транспортних засобів та його обліку.

Щодо тверджень позивачки про те, що у спірному випадку вона не є суб`єктом відповідальності за статтею 60 Закону № 2344-ІІІ, оскільки не є автомобільним перевізником, суд зазначає наступне.

На підтвердження тієї обставини, що позивачка не є автомобільним перевізником, до матеріалів позовної заяви нею долучено наступні докази:

- договір про оренду транспортного засобу № 12-3/2021 від 29 жовтня 2021 року;

- товарно-транспортну накладну № 76-3 від 09 лютого 2022 року.

Оцінюючи доводи позивачки у цій частині з урахуванням наданих нею доказів та аргументів, наведених відповідачем, суд виходить з такого.

Суд не заперечує, що суб`єктом відповідальності за порушення законодавства про автомобільний транспорт згідно зі статтею 60 Закону № 2344-ІІІ є автомобільний перевізник, оскільки це прямо випливає зі змісту вищевказаної норми.

При цьому відповідно до визначення, яке міститься у частині першій статті 1 Закону № 2344-ІІІ, автомобільний перевізник фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами.

Суд встановив, що 29 жовтня 2021 року між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (Орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Альфа ТІДА» укладено договір про оренду транспортного засобу № 12-3/2021 (Договір).

Відповідно до пункту 1 Договору Орендодавець передає Орендарю в користування вантажний автомобіль марки MERCEDES-BENZ ACTORS 1836 (фургон-рефрижератор) з державними реєстраційними номерами НОМЕР_1 , номер шасі: НОМЕР_2 , рік випуску: 2006 для використання в господарській діяльності підприємства, а Орендар приймає автомобіль та оплачує його використання.

Згідно з пунктом 2.1 Договору передача автомобіля в оренду здійснюється в момент підписання цього Договору.

Орендна плата встановлюється в розмірі 30000,00 грн на місяць (пункт 3.1 Договору).

Відповідно до частини першої статті 798 Цивільного кодексу України предметом договору найму транспортного засобу можуть бути повітряні, морські, річкові судна, а також наземні самохідні транспортні засоби тощо.

Статтею 799 Цивільного кодексу України визначено, що договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі.

Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Оскільки однією зі сторін договору про оренду транспортного засобу № 12-3/2021 від 29 жовтня 2021 року є фізична особа, то такий договір у силу імперативної норми частини другої статті 799 Цивільного кодексу України має бути нотаріально посвідчений.

Суд встановив, що договір про оренду транспортного засобу № 12-3/2021 від 29 жовтня 2021 року нотаріально не посвідчений.

Правові наслідки недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору визначені статтею 220 Цивільного кодексу України відповідно до частини першої якої у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Таким чином, позаяк договір про оренду транспортного засобу № 12-3/2021 від 29 жовтня 2021 року нотаріально не посвідчений, то в силу вимог частини 1 статті 220 Цивільного кодексу України він є нікчемним.

При цьому відповідно до частини другої статті 215 Цивільного кодексу України визнання цього Договору недійсним судом не вимагається.

Правові наслідки недійсності правочину визначені у статті 216 Цивільного кодексу України.

Згідно з частиною першою цієї статті недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

З огляду на викладене суд уважає, що договір про оренду транспортного засобу № 12-3/2021 від 29 жовтня 2021 року, не може слугувати підставою для підтвердження тієї обставини, що у межах спірних правовідносин автомобільним перевізником було Товариство з обмеженою відповідальністю «Альфа ТІДА», як сторона (Орендар) цього договору, а не позивачка.

За таких обставин суд відхиляє посилання позивачки на договір про оренду транспортного засобу № 12-3/2021 від 29 жовтня 2021 року, як на підтвердження тієї обставини, що автомобільним перевізником згідно з указаним договором була не сама позивачка.

Водночас варто зауважити, що сама по собі наявність договору оренди транспортного засобу не свідчить беззаперечно про його реалізацію сторонами. Так, у матеріалах справи відсутній акт приймання-передачі транспортного засобу, який є предметом договору про оренду транспортного засобу № 12-3/2021 від 29 жовтня 2021 року, докази сплати Орендарем орендної плати Орендодавцю згідно з пунктом 3 цього договору.

Окрім цього, відповідно до абзацу 5 пункту 16 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1388 від 07 вересня 1998 року (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 23 грудня 2009 року № 1371), тимчасовий реєстраційний талон видається сервісним центром МВС за бажанням користувача чи розпорядника транспортним засобом та за зверненням власника, що передав транспортний засіб у користування і/або розпорядження фізичній або юридичній особі на строк, зазначений у його заяві або документах, які підтверджують право користування і/або розпорядження транспортним засобом.

Згідно з пунктом 6.3 Інструкції про порядок здійснення підрозділами Державтоінспекції МВС державної реєстрації, перереєстрації та обліку транспортних засобів, оформлення і видачі реєстраційних документів, номерних знаків на них, затвердженої наказом МВС України № 379 від 11 серпня 2010 року, якщо власник ТЗ передав у встановленому порядку право користування і (або) розпорядження ТЗ іншій фізичній або юридичній особі (особам), то їм за письмовою заявою, поданою ними особисто або уповноваженим представником (за винятком випадків, коли в Центрі наявна інформація про анулювання таких повноважень), працівниками Центру оформляється і видається тимчасовий реєстраційний талон на період дії документа, який підтверджує право користування і (або) розпорядження ТЗ.

Як вже зазначено вище, статтею 48 Закону № 2344-ІІІ передбачено, що документами для здійснення внутрішніх перевезень вантажів є: для автомобільного перевізника документ, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах.

Таким чином, для транспортних засобів, що перебувають, зокрема у користуванні у фізичних чи юридичних осіб, реєстраційним документом, наявність яких є обов`язковою згідно з вимогами статті 48 Закону № 2344-ІІІ, є тимчасовий реєстраційний талон на транспортний засіб.

Однак тимчасовий реєстраційний талон на транспортний засіб марки MERCEDES-BENZ, номерний знак НОМЕР_1 у матеріалах справи відсутній, такий під час перевірки посадовій особі Укртрансбезпеки не надавався.

Щодо товарно-транспортної накладної № 76-3 від 09 лютого 2022 року суд зазначає наступне.

Наказом Міністерства транспорту України від 14 жовтня 1997 року № 363 затверджено Правила перевезення вантажів автомобільним транспортом в Україні (далі Правила).

Відповідно до пункту 11.1 Глави 11 Правил основним документом на перевезення вантажів є товарно-транспортна накладна, форму якої наведено в додатку 7 до цих Правил.

Товарно-транспортну накладну суб`єкт господарювання може оформлювати без дотримання форми, наведеної в додатку 7 до цих Правил, за умови наявності в ній інформації про назву документа, дату і місце його складання, найменування (прізвище, ім`я, по батькові) Перевізника та/або експедитора, замовника, вантажовідправника, вантажоодержувача, найменування та кількість вантажу, його основні характеристики та ознаки, які дають можливість однозначно ідентифікувати цей вантаж, автомобіль (марка, модель, тип, реєстраційний номер), причіп/напівпричіп (марка, модель, тип, реєстраційний номер), пункти навантаження та розвантаження із зазначенням повної адреси, посади, прізвища та підписів відповідальних осіб вантажовідправника, вантажоодержувача, водія та/або експедитора.

Так, у товарно-транспортній накладній № 76-3 від 09 лютого 2022 року автомобільним перевізником зазначено Товариство з обмеженою відповідальністю «Альфа Тіда».

Проте в аспекті цього суд зазначає, що за змістом статті 48 Закону № 2344-ІІІ товарно-транспортна накладна є документом на вантаж, натомість до автомобільного перевізника ставиться вимога про надання саме документа, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах, якого посадовій особі Уктрансбезпеки під час проведення перевірки надано не було.

З урахуванням фактичних обставин справи суд доходить висновку про те, що у спірних правовідносинах фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 , яка є власником транспортного засобу MERCEDES-BENZ, номерний знак НОМЕР_1 згідно з свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 , належить вважати автомобільним перевізником та суб`єктом відповідальності, передбаченої статтею 60 Закону № 2344-ІІІ.

Отже, за встановлених фактичних обставин справи позивачка здійснювала із використанням залученого вантажного транспорту перевезення вантажів, через що підпадає під визначення автомобільного перевізника в розумінні Закону № 2344-ІІІ.

В той же час суд бере до уваги посилання відповідача також на те, що водій транспортного засобу, який був об`єктом перевірки, заперечень щодо визначення позивачки автомобільним перевізником в акті перевірки не висловив.

Разом з цим суд зауважує, позивачка була належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт, яка була призначена до розгляду на 13 липня 2022 року. 12 липня 2022 року позивачка звернулася до відповідача із заяво про відкладення розгляду справи. Цю заяву позивачки відповідач задовольнив та відклав розгляд справи по порушення на 27 липня 2022 року, яка цього ж дня була розглянута.

Таким чином, позивачка не була позбавлена права під час розгляду справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт надати пояснення та/або додаткові докази Відділу державного нагляду (контролю) у Львівській області щодо складення документів стосовно неналежної особи.

Зважаючи на викладене у сукупності, суд дійшов висновку про невиконання позивачкою вимог, установлених статтею 48 Закону № 2344-ІІІ, в частині подання при проведенні перевірки визначених цією статтею документів.

За таких обставин в розглядуваному випадку саме позивачку, яка є власником спірного транспортного засобу, слід вважати автомобільним перевізником і, відповідно, вона несе відповідальність за порушення вимог законодавства у сфері автомобільного транспорту під час перевезення вантажів, оскільки факт відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених статтею 48 Закону № 2344-ІІІ (а саме: картки водія), не спростовується матеріалами справи, що, насамперед, зумовлює накладення штрафу за таке порушення.

Відповідно до абзацу третього частини першої статті 60 Закону № 2344-ІІІ за порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників застосовуються адміністративно-господарські штрафи за перевезення пасажирів та вантажів за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених статтями 39 і 48 цього Закону, - штраф у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Наявними у матеріалах справи доказами підтверджено здійснення транспортним засобом позивачки вантажних перевезень без оформлення необхідних документів, які передбачені законодавством, що є складом правопорушення, за яке абзацом 3 частини 1 статті 60 Закону № 2344-ІІІ передбачена відповідальність у вигляді штрафу у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Отже, оскаржувана постанова Відділу державного нагляду (контролю) у Львівській області про застосування адміністративно-господарського штрафу № 343037 від 27 липня 2022 року є правомірною, а тому підстави для визнання її протиправною та скасування відсутні.

Згідно з вимогами статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Оцінивши докази, які є у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та, враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову повністю.

Відповідно до статті 139 КАС України повернення судових витрат позивачу, якому відмовлено у задоволенні позову, не передбачено.

Керуючись ст.ст. 19-21, 72-77, 242-246, 255, 293, 295, підп.15.5 п.15 Перехідних положень, п. 3 Розділу VI Прикінцевих положень КАС України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Державної служби України з безпеки на транспорті (пр. Перемоги, 14, м. Київ, 03135) про визнання протиправною та скасування постанови відмовити повністю.

Розподіл судових витрат не здійснюється.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржене за правилами, встановленими ст.ст. 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України відповідно, з урахуванням положень підп.15.5 п.15 розд. VII «Перехідні положення» та п. 3 Розділу VI «Прикінцеві положення» цього Кодексу.

Повний текст рішення складено 13 лютого 2023 року.

Суддя Клименко О.М.