Справа № 363/844/23
Суддя: Рукас О. В.
Дата ухвалення: 2023-02-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

"14" лютого 2023 р. Справа № 363/844/23
У Х В А Л А

14 лютого 2023 року м. Вишгород

Суддя Вишгородського районного суду Київської області Рукас О.В., розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 (адреса проживання: АДРЕСА_1 ) до Управління патрульної поліції у м. Києві Департаменту патрульної поліції (03151, м. Київ, вул. Народного ополчення, 9) про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення, -

ВСТАНОВИВ:

10 лютого 2023 року до Вишгородського районного суду Київської області звернувся ОСОБА_1 з адміністративним позовом до Управління патрульної поліції у м. Києві Департаменту патрульної поліції про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення.

Згідно з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями головуючим суддею по справі визначено суддю Рукас О.В.

Адміністративний позов поданий у зв`язку з виникненнями публічно-правового спору щодо правомірності рішення суб`єкта владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності. Порядок розгляду і вирішення публічно-правових спорів, що виникають з таких підстав, визначається у ст. 286 КАС України.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 171 КАС України суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, зокрема, чи відповідає позовна заява вимогам, встановленим ст. 160, 161, 172 КАС України.

Відповідно до ч. 1 ст. 169 КАС України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, встановлених ст. 160, 161 КАС України, протягом п`яти днів з дня подання позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху з зазначенням недоліків позовної заяви.

Ознайомившись з матеріалами адміністративного позовну та додатків до нього, суд доходить до висновку, що позовна заява підлягає залишенню без руху з наступних підстав.

Аналіз відкритих відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань дає можливість зробити висновок, що відсутні будь-які реєстраційні відомості щодо такої юридичної особи як «Управління патрульної поліції у м. Києві Департаменту патрульної поліції Національної поліції України», яку ОСОБА_1 обрав як відповідача по справі. При цьому позивачем не зазначено ідентифікаційний код юридичної особи-відповідача, внаслідок чого суд позбавлений можливості перевірити належність особи відповідача та наявність реєстраційних відомостей про нього.

Натомість за адресою, яка вказана як адреса відповідача, знаходиться юридична особа «Управління патрульної служби МВС у м. Києві» (ідентифікаційний код юридичної особи 39856296), яка перебуває у стані припинення та не обиралася позивачкою як відповідач по справі.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України - органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб`єкт владних повноважень» означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (п. 7 ч. 1 ст. 4 КАС України).

Завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності (ст. 245 КУпАП).

Згідно зі ст. 213 КУпАП, справи про адміністративні правопорушення розглядаються, зокрема, органами Національної поліції, органами державних інспекцій та іншими органами (посадовими особами), уповноваженими на те цим Кодексом.

Відповідно до ст. ст. 1, 13 Закону України "Про Національну поліцію", поліція України - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку. Систему поліції складають центральний орган управління поліцією та територіальні органи поліції. Діяльність поліції спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України згідно із законом.

Згідно п. 11 ч. 1 ст. 23, п.1 ч. 1 ст. 35 Закону України "Про Національну поліцію", поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі. Поліцейський може зупиняти транспортні засоби у разі якщо водій порушив Правила дорожнього руху.

Нормами ст. 222 КУпАП встановлено, що органи Національної поліції розглядають справи про такі адміністративні правопорушення: про порушення громадського порядку, правил дорожнього руху, правил паркування транспортних засобів, правил, що забезпечують безпеку руху транспорту, правил користування засобами транспорту, правил, спрямованих на забезпечення схоронності вантажів на транспорті, а також про незаконний відпуск і незаконне придбання бензину або інших паливно-мастильних матеріалів (статті 80 і 81 (в частині перевищення нормативів вмісту забруднюючих речовин у відпрацьованих газах транспортних засобів), частина перша статті 44, стаття 89, частина друга статті 106-1, частини перша, друга, третя, четверта і шоста статті 109, стаття 110, частина третя статті 114, частина перша статті 115, стаття 116-2, частина друга статті 117, частини перша і друга статті 119, частини перша, друга, третя, п`ята і шоста статті 121, статті 121-1, 121-2, частини перша, друга, третя і п`ята статті 122, частина перша статті 123, 124-1, 125, частини перша, друга і четверта статті 126, частини перша, друга і третя статті 127, статті 128-129, стаття 132-1, частини перша, друга та п`ята статті 133, частини третя, шоста, восьма, дев`ята, десята і одинадцята статті 133-1, частина друга статті 135, стаття 136 (за винятком порушень на автомобільному транспорті), стаття 137, частини перша, друга і третя статті 140, статті 148, 151, частини шоста і сьома статті 152-1, статті 161, 164-4, статтею 175-1 (за винятком порушень, вчинених у місцях, заборонених рішенням відповідної сільської, селищної, міської ради), статтями 176, 177, частини перша і друга статті 178, статті 180, 181-1, частина перша статті 182, статті 183, 192, 194, 195).

Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.

Із системного аналізу вказаних норм, необхідно прийти до висновку, що розгляд справ про адміністративні правопорушення, зокрема, передбачені ч. 3 ст. 122 КУпАП, відноситься до компетенції органів Національної поліції. Працівники органів поліції, які мають спеціальні звання поліції мають накладати адміністративні стягнення та розглядають справи про адміністративні правопорушення від імені цих органів.

Приписами ч. 1 ст. 1 Закону України «Про Національну поліцію» визначено, що національна поліція України (поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.

Згідно ч. 1 ст. 13 Закону України «Про Національну поліцію» систему поліції складають: 1) центральний орган управління поліцією; 2) територіальні органи поліції.

Територіальні органи поліції утворюються як юридичні особи публічного права в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, районах, містах, районах у містах та як міжрегіональні (повноваження яких поширюються на декілька адміністративно-територіальних одиниць) територіальні органи у межах граничної чисельності поліції і коштів, визначених на її утримання (ч. 1 ст. 15 Закону України «Про Національну поліцію»).

Приписами ч. 3 ст. 288 КУпАП визначено порядок оскарження постанови у справі про адміністративне правопорушення, передбачено, що постанову іншого органу (посадової особи) про накладення адміністративного стягнення, постанову по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване в автоматичному режимі можна оскаржити у вищестоящий орган (вищестоящій посадовій особі) або в районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд, у порядку, визначеному Кодексом адміністративного судочинства України, з особливостями, встановленими цим Кодексом.

Аналіз наведених норм права свідчить про те, що при розгляді справ про адміністративні правопорушення, зокрема, передбачених ч. 2 ст. 126 КУпАП відповідний орган поліції діє не як самостійний суб`єкт владних повноважень, а від імені органів Національної поліції, а саме - від імені Департаменту патрульної поліції Національної поліції України і її територіальних органів.

Отже, враховуючи вищевикладене, суд доходить до висновку, що працівник поліції, який виніс оскаржувану постанову по справі про адміністративне правопорушення, а також відповідне управління поліції не може виступати самостійним відповідачем у таких справах, оскільки належним відповідачем є саме відповідний орган, на який, зокрема положеннями ст. 222 КУпАП покладено функціональний обов`язок розглядати справи про адміністративне правопорушення, передбачені зокрема ч. 3 ст. 126 КУпАП.

Відповідно до ст. ст. 25, 26, 42 КАС України на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі.

Використання у зазначених вище нормах формулювань «від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення», «розгляд яких віднесено до відання органів, зазначених у ст.222 - 244-20 КУпАП» вказує на те, що відповідачем у таких справах, які розглядаються судом в порядку, визначеному КАС України, є саме орган державної влади - суб`єкт владних повноважень, а не територіальний орган, який перебуває з цим органом і від його імені здійснює розгляд справ про адміністративні правопорушення та накладає адміністративні стягнення.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 17.09.2020 року у справі за №742/2298/17 та від 26.12.2019 року у справі за №724/716/16-а.

Так, Верховний Суд виклав правовий висновок про те, що у справах про оскарження постанов про адміністративне правопорушення належним відповідачем у таких справах є саме орган, а не особа, яка перебуває з цим органом у трудових відносинах та від його імені здійснює розгляд справ про адміністративні правопорушення та накладає адміністративні стягнення.

Таким чином органом Національної поліції, у даній справі, є Департамент патрульної поліції Національної поліції України, який позивачем не вказаний.

При цьому суд звертає увагу, що Департамент патрульної поліції Національної поліції України є не тільки належним відповідачем по даним категоріям справ, але і юридичною особою, відомості про які містяться у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Зазначена юридична особа має ідентифікаційний код 40108646 та не перебуває у стані припинення.

Залишення позовної заяви без руху не є обмеженням у доступі до правосуддя. Так, згідно практики Європейського суду з прав людини, сформульовану, зокрема, в рішеннях від 20 травня 2010 року у справі «Пелевін проти України» (пункт 27), від 30 травня 2013 року у справі «Наталія Михайленко проти України» (пункт 31) зазначено, що право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою: регулювання може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб. Крім того необхідно врахувати позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема, у пункті 55 справи «Креуз проти Польщі», що обмеження, накладене на доступ до суду, буде несумісним із пунктом першим статті 6 Конвенції, якщо воно не переслідує законної мети або коли не існує розумної пропорційності між застосованими засобами та законністю цілі, якої прагнуть досягти.

Враховуючи вищевикладене, позивачу необхідно уточнити належного відповідача у справі, шляхом подання до суду уточненої редакції позовної заяви з додатками, а також копії такої позовної заяви з додатками для відповідача, в якій вказати повне найменування юридичної особи відповідача, її місцезнаходження, поштовий індекс; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України, відомі номери засобів зв`язку, офіційна електронна адреса або адреса електронної пошти.

Крім того, суд доходить до висновку, що адміністративний позов підлягає залишенню без руху з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 288 КУпАП постанова по справі про адміністративне правопорушення іншого органу (посадової особи) може бути оскаржена до суду у порядку, визначеному Кодексом адміністративного судочинства України.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про судовий збір» - судовий збір справляється за подання до суду позовної заяви та інших документів процесуального характеру.

Відповідно до ч. 3 ст. 161 КАС України до позовної заяви додається документ про сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі або документи, які підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору.

При цьому відповідно до положень ст. 288 КУпАП особа, яка оскаржила постанову по справі про адміністративне правопорушення, звільняється від сплати державного мита.

Враховуючи вищевикладене, суд звертає увагу, що особа, яка оскаржує постанову по справі про адміністративне правопорушення, звільняється лише від сплати державного мита.

Одночасно з цим державне мито це платіж, що є відмінним від судового збору, який у відповідності до вимог КАС України сплачується у будь-якому випадку за подання до суду позовної заяви, якщо тільки особа у відповідності до чинного законодавства не звільнена від сплати судового збору.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 року у справі № 543/775/17 дійшла до висновку, що особи, стосовно яких ухвалено судове рішення про накладення адміністративного стягнення, є платниками судового збору. У випадку незгоди із судовим рішенням про накладення адміністративного стягнення, прийнятим за наслідками розгляду справи цієї категорії, учасники справи вправі оскаржити його в апеляційному порядку і Закон № 3674-VI винятків чи застережень щодо сплати судового збору за оскарження таких судових рішень не містить.

Отже, за системного, цільового та граматичного тлумачення до наведеного законодавчого регулювання відносин, пов`язаних зі сплатою судового збору, Велика Палата Верховного Суду в контексті фактичних обставин справи та зумовленого ними застосування норм процесуального права зазначає, що у справах щодо оскарження постанов про адміністративне правопорушення у розумінні положень статей 287, 288 КУпАП, як і в інших справах, які розглядаються судом у порядку позовного провадження, слід застосовувати статті 2-5 Закону № 3674-VІ, які пільг за подання позовної заяви, відповідних скарг у цих правовідносинах не передбачають.

Разом з тим, з огляду на необхідність однакового підходу у визначенні розміру судового збору, який підлягає застосуванню у справах щодо накладення адміністративного стягнення та справляння судового збору, він складає за подання позовної заяви 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Тобто, Велика Палата Верховного Суду дійшла до висновку, що за подання адміністративного позову на постанову по справі про адміністративне правопорушення особа, яка подає такий позов, має сплатити судовий збір. Розмір судового збору за подання адміністративного позову на постанову по справі про адміністративне правопорушення на день звернення до суду становить 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що дорівнює 536 (п`ятсот тридцять шість) гривень 80 копійок.

ОСОБА_1 разом з адміністративним позовом подано клопотання про звільнення від сплати судового збору, в якій позивач вважав за необхідне звільнити його від сплати судового збору за подання адміністративного позову на підставі положень ст. 288 КУпАП, яка передбачає звільнення осіб, які оскаржують постанову по справі про адміністративне правопорушення, від сплати державного мита.

У той же час суд звертає увагу, що відповідно до ч. 3 ст. 161 КАС України до позовної заяви додається документ про сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі або документи, які підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Враховуючи вищевикладені висновки ВП ВС, суд доходить до висновку, що у разі звернення особи до суду з адміністративним позовом на постанову у справі про адміністративне правопорушення, то разом з позовною заявою повинні бути додані документи, що підтверджують сплату судового збору у розмірі 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб або що підтверджують наявність, передбачених чинним законодавством, підстав для звільнення від сплати судового збору.

Єдиним нормативно-правовим актом, що врегульовує правовідносини, пов`язані зі сплатою судового збору за звернення особи до суду, є ЗУ «Про судовий збір», в якому, зокрема, визначаються не тільки підстави для сплати судового збору, розміри останнього, але і обставини, за яких особа звільняється від сплати судового збору.

Пільги щодо сплати судового збору вичерпно визначені у ст. 5 ЗУ «Про судовий збір». Однак аналіз поданого позивачем клопотання про звільнення від сплати судового збору дає можливість зробити висновок, що позивачем не доведено наявність жодної з підстав для звільнення від сплати судового збору, що передбачені у ст. 5 зазначеного Закону. Тобто, позивачем не доведено наявність у нього спеціального правового статусу, з наявністю якого пов`язується звільнення від сплати судового збору. Крім того, у відповідності до ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» позивачем не доведено, що суть його справи відноситься до окремих категорій справ, щодо яких ст. 5 вищезазначеного Закону передбачено звільнення від сплати судового збору.

На додаток до цього суд звертає увагу, що відповідно до ст. 8 ЗУ «Про судовий збір» враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою за її клопотанням відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі за таких умов: 1) розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача - фізичної особи за попередній календарний рік; або 2) позивачами є: а) військовослужбовці; б) батьки, які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину з інвалідністю, якщо інший з батьків ухиляється від сплати аліментів; в) одинокі матері (батьки), які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину з інвалідністю; г) члени малозабезпеченої чи багатодітної сім`ї; ґ) особа, яка діє в інтересах малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена; або 3) предметом позову є захист соціальних, трудових, сімейних, житлових прав, відшкодування шкоди здоров`ю.

Суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати на підставі, зазначеній у частині першій цієї статті.

Отже, чинне законодавство передбачає правову можливість суду звільнити особу від сплати судового збору з підстав інших, ніж визначені у ст. 5 ЗУ «Про судовий збір». Одночасно з цим суд звертає увагу, що застосування такого правового механізму, по-перше, є правом, а не обов`язком суду, а, по-друге, для звільнення від сплати судового збору особа має довести наявність для цього хоча б однієї підстави, що передбачена у ч. 1 ст. 8 ЗУ «Про судовий збір».

Однак ОСОБА_1 , зокрема, у своєму клопотанні про звільнення від сплати судового збору не наведено і не доведено хоча б одну з підстав для звільнення від сплати судового збору, що передбачена у ч. 1 ст. 8 ЗУ «Про судовий збір». За таких умов суд позбавлений правової можливості для застосування правового механізму звільнення особи від сплати судового збору.

Враховуючи вищевикладене, зважаючи на те, що ОСОБА_1 не було надано доказів сплати судового збору чи будь-яких доказів того, що він у відповідності до чинного законодавства звільнений від сплати судового збору, а також враховуючи те, що ОСОБА_1 помилково сплутано звільнено осіб від сплати державного мита з звільненням від сплати судового збору, суд доходить до висновку, що ОСОБА_1 необхідно сплатити судовий збір за подання адміністративного позову у розмірі 536 гривень 80 копійок та надати докази сплати судового збору або докази того, що ОСОБА_1 належить до категорії осіб, що відповідно до положень ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» звільнені від сплати судового збору, або докази наявності підстав для звільнення від сплати судового збору, що передбачені у ч. 1 ст. 8 ЗУ «Про судовий збір».

Крім того, суд звертає увагу на наступне.

За правилами адміністративного процесуального законодавства адміністративний позов за формою та змістом повинен відповідати вимогам, викладеним уст. 160-161 КАС України.

Однак, поданий позов не відповідає вимогам статей 160-161 КАС України.

Відповідно до ст. 160 КАС України адміністративний позов має містити інформацію щодо номеру, серії паспорта фізичних осіб, які беруть участь у судовому провадженні. Крім того, відповідно до вимог ч. 4 ст. 161 КАС України позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини та факти, викладені у позовній заяві.

З урахуванням вищевикладеного, суд звертає увагу на те, що адміністративний позов не містить копії документа, що підтверджує його реєстраційний номер облікової картки платника податків. Це позбавляє суд об`єктивної можливості встановити всі обставини та факти, що мають значення для правильного вирішення справи, зокрема, вирішення питання про розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 1, 2ст. 169 КАС України, суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, встановлених статтями 160, 161 КАС України, протягом п`яти днів з дня подання позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху. В ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

Відтак, позивачу необхідно усунути зазначені недоліки. У разі не усунення недоліків позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачу.

На підставі викладеного та керуючись ст. 121, 122, 123, 169, 286, 289 Кодексу адміністративного судочинства України, -

УХВАЛИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Управління патрульної поліції у м. Києві Департаменту патрульної поліції про скасування постанови залишити без руху.

Встановити строк для усунення недоліків протягом 10 днів з дня отримання копії ухвали про залишення позовної заяви без руху.

У разі не усунення недоліків позовна заява буде вважатися неподаною та повернута позивачу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя О.В. Рукас