Справа № 490/5291/22
Суддя: Гуденко О. А.
Дата ухвалення: 2023-02-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

н/п 2-а/490/123/2023 Справа № 490/5291/22
Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2023 року м. Миколаїв

Центральний районний суд м. Миколаєва у складі: головуючого судді Гуденко О.А. , за участі секретаря Позднякова Є.В., без участі сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за позовом громадянина Грузії ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України в Миколаївській області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення в країну походження, -

ВСТАНОВИВ:

17.11.2022 позивач звернувся до Центрального районного суду м. Миколаєва з вказаним позовом, в якому просить та просить: визнати протиправним та скасувати рішення Управління ДМС України в Миколаївській області від 04.11.2022 про примусове повернення в країну походження іноземця - громадянина Грузії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обгрунтування позову позивач вказує, що рішенням Управління ДМС України від 04 листопада 2022 року було ухвалено примусово повернути його до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства з України.

Позивач вважає дане рішення протиправним, оскільки останнє не містить підстав та обгрунтувань для його винесення. Окрім того позивач вказує, що рішення складено українською мовою та надано йому без перекладу, проте він фактично не зрозумів текст документу, так як не володіє українською мовою в достатньому обсязі, а розписку про отримання рішення написав під примусом, не розуміючи, що він підписує. Позивач також вказує, що оскаржуване рішення міграційної служби було оголошено йому без перекладача та без представника безоплатної правової допомоги, і за такого позивач вважає, що при складанні відповідного рішення була порушена процедура та його права.

Позивач також вказує, що в березні 2006р. він разом зі своєю сім`єю - батьками , братами та сестрами приїхали на територію України до бабусі, оскільки остання була людиною похилого віку та потребувала сторонньої допомоги. З того часу вся його сім`я проживає безперервно в Україні в будинку бабусі за адресою АДРЕСА_1 . Він здобув освіту в Україні, працює, у нього народилася донька ОСОБА_2 . Позивач вказує, що має бажання та намір отримати громадянство України, а повертатися до Грузії не бажає, оскільки за час проживання його родини на території України у нього не залишилось будь-кого з родичів або знайомих на території Грузії та при примусовому поверненні до країни походження призведе до знищення його соціальних зв`язків із родиною, яка мешкає на території України та призведе до втурчання у право на повагу до сміейного життя, передбачене с.8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Позивач та його представник адвокат Коваль В.І. у минулому судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили про його задволення. При цьому, посилаючись на те, що позивач не розуміє україніської мови - послугами перекладача не скористалися під час судвоого розгляду, не клопотали про таке перед судом, судом неодноразвоов відкладалося судове засідання для надання позивачеві мождивості залучити доу часті у справі перекладача- проте представник позивача надав суду заяву в останнє судове засідання про розгляд справи у відсутність позивача.

Представник відповідача Мальченко К.С. в судовому засіданні позов не визнала, просила відмовити у задоволенні позову з підстав , викладених у відзиві на позов. В обгрунутвання заперечень зазначила, що позивач фактично без належних на те законних підстав протягом тривалого часу перебуває на території України, після закінчення дозволеного законодавством строку перебування на території України не звертався до територіальних органів або підрозділів ДМС за місцем проживання із заявою про продовження строку перебування на території України та оформлення посвідки на проживання до підрозділів ДМС, а також до центру зайнятості за одержанням дозволу на застосування праці не звертався. Що стосується твердження позивача про те, що останній не розуміє українську мову, то представник відповідача вказав, що позивач навмисно вводить суд в оману, оскільки він вже понад 16 років перебуває на території України, закінчив загальноосвітню школу на території України , де вивчав українську мову та літературу , про що отримав атестат - що свідчить про те, що останній не може не розуміти українську мову. ОСОБА_1 в розписці до рішення вказав власноруч, що перекладача не потребує. Відповідач вважає, що оспорюване рішення прийнято з урахуванням всіх обставин, що мають значення та відповідно до вимог законодавства.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, давши оцінку доказам, суд приходить до висновку, що позов є необґрунтованим та задоволенню не підлягає з наступнихпідстав.

Ухвалою суду від 02.12.2022 провадження у справі було відкрите, справу призначено до розгляду за правилам спрощеного позовного провадження з призначенням судового засідання на 13.12.2022.

До суду 12.12.2022 надійшов відзив ГУ ДМС України в Миколаївській області, згідно якого заперечується проти задоволення позову.

В останнє судове засідання 13 лютого 2023 учасники справи не з`явилися, про час, дату та місце судового розгляду були повідомлені належним чином.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні докази дійшов висновку про безпідставність позовних вимог, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є громадянином Грузії, про що свідчить паспорт № НОМЕР_1 від 09.08.2021 р. Отже позивач отримав в консульстві Грузії в м.Одеса паспорт громадянина Республіки Грузія для виїзду за кордон в 2021 році.

За останній рік позивач не перетинав державний кордон України.

Згідно листа начальника майора поліції управління міграційної поліції ГУНП в Миколаївській області Д.Кіт від 04.11.2022 року - повідомлено, що 04.11.2022 року співробітниками УМП ГУНП в Миколаївській області виявлено громадянина Республіки Грузія ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який порушив норми міграційного законодавства України, а саме термін перебування на території України.

04 листопада 2022 року прийнято рішення Управління УДМС України в Миколаївській області про примусове повернення громадянина Грузії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до країни походженнята зобов`язано останнього покинути територію України у термін до 02.12.2022 року . Рішення містить відмітку про отримання позивачем його копії та відмітку про те, що останній не потребує перекладача. З даного рішення вбачається, що ОСОБА_1 до органів ДМС для легалізації свого правового становища на території України не звертався, тобто посвідкою на тимчасове/постійне проживання не документований, дозвіл на імміграцію в Україну не отримував, щодо продовження строку перебування на території України не звертався та відомостями місця проживання не значиться.

В установлений строк направлено повідомлення від Управління державної міграційної служби України в Миколаївській області до Державної міграційної служби України, Департаменту у справах іноземців та осіб без громадянства щодо прийняття рішення про примусове повернення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства у зв`язку з порушенням особою законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, а саме проживання без документів на право проживання в Україні, ухилення від виїзду після закінчення відповідного терміну перебування та відсутністю підстав для подальшого перебування на території України, передбачених Законом.

Судом досліджено свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 згідно якого ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м.Тбілісі , в графі батько - ОСОБА_4 , мати - ОСОБА_5 .

Судом досліджено свідоцтво про базову загальну середню освіту від 20 червня 2009 року згідно якого ОСОБА_1 закінчив у 2009 році Кривобалківську загальноосвітню школу І-ІІІ ступенів Миколаївської районної ради Миколаївської області.

Судом досліджено атестат про повну загальну середню освіту від 28 травня 2011 року згідно якого ОСОБА_1 закінчив у 2011 році Кривобалківську загальноосвітню школу І-ІІІ ступенів Миколаївської районної ради Миколаївської області.

Отже, самим позивачем надано суду докази, що він отримав повну середню освіту на території України у середній школі з українскою мовою навчання.

Також позивачем надано докази , що його рідна бабауся по лінії матері ОСОБА_6 була зареєстровнаа та проживала з 2005 року і по день смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 за адресою : АДРЕСА_1 . Остання була документована паспортом громадянина України з 27.05.2005 року.

Судом досліджено довідку Кривобалківсько-Петрівського старостинського округу Веснянської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області від 30.03.2022 року згідно якої ОСОБА_4 проживає разом з сім`єю без реєстрації в будинку АДРЕСА_1 з 2006 року та має склад сім`ї: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4, жінка, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (син), ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2. Отже, позивач та члени його сім`ї проживають на території с.Подимове Миколаївського району Миколаївської області без реєстрації.

Спірні правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються Конституцією України, Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», який визначає правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В силу положень ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

04.11.2022 було направлено повідомлення від Управління державної міграційної служби України в Миколаївській області до начальника відділу нагляду за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних провадженнях та інших заходів примусового характеру у місцях несвободи, а також пробації Миколаївської обласної прокуратури Жмурі А. щодо рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни позивача.

Порядок дій посадових осіб територіальних органів, територіальних підрозділів Державної міграційної служби України під час прийняття рішень про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства (далі - іноземців), їх документування та здійснення заходів з безпосереднього примусового повернення та примусового видворення за межі України визначає Інструкція про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23 квітня 2012 року №353/271/150 (далі - Інструкція).

Згідно з пунктом 1.5 Інструкції іноземці можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну зокрема на підставі рішення територіальних органів, територіальних підрозділів ДМС, про примусове повернення або примусово видворенні на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду про примусове видворення.

Пункт 1.6 Інструкції вказує, що підставами для прийняття рішення про примусове повернення іноземців за межі України є: - дії іноземців, що порушують законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; - дії іноземців, що суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку; якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні.

Відповідно до Конституції України, а саме, відповідно до Статті 26. Іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України. Статтею 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно статті 68 Конституції України, кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності.

В Конституції та Законі України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» вказано, що здійснення іноземцями своїх прав і свобод не повинно завдавати шкоди національним інтересам України, правам, свободам і законним інтересам її громадян та інших осіб, які проживають в Україні.

Іноземці зобов`язані поважати та додержуватися Конституції і законів України, шанувати традиції та звичаї народу України.

Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначає статус іноземців, які іммігрують в Україну на постійне проживання або для працевлаштування на певний строк, та іноземців, які тимчасово перебувають в Україні.

Статтею 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» передбачено, що іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Статтею 4 Закону чітко визначені підстави для перебування іноземців та осіб без громадянства на території України

Порядок оформлення іноземцям та особам без громадянства віз для в`їзду в Україну і транзитного проїзду через її територію, а також вимоги до перебування іноземців і осіб без громадянства в Україні регулюється низкою нормативно-правових актів, серед яких, зокрема:

- Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства»;

- Правила оформлення віз для в`їзду в Україну і транзитного проїзду через її територію, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 1 березня 2017 року № 118;

- Порядок підтвердження достатнього фінансового забезпечення іноземців та осіб без громадянства для в`їзду в Україну, перебування на території України, транзитного проїзду через територію України і виїзду за її межі та визначення розміру такого забезпечення, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 4 грудня 2013 року № 884;

- Вимоги до організації роботи з оформлення віз для в`їзду в Україну і транзитного проїзду через її територію, затверджені наказом Міністерства закордонних справ України, Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України від ЗО жовтня 2017 року № 469/897/605;

- Порядок продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 15 лютого 2012 року № 150;

- Порядок оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 28 березня 2012 року №251.

Іноземці в`їжджають в Україну і виїжджають з України через пункти пропуску на державному кордоні за національним паспортом і у разі наявності візи, якщо інший порядок в`їзду не встановлено законодавством або міжнародними договорами України.

Паспортний документ подається іноземцем та особою без громадянства для реєстрації у пункті пропуску через державний кордон посадовій особі Державної прикордонної служби. Реєстрація проводиться на термін не більш як 90 днів протягом 180 днів.

Строк перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, паспортні документи або документи, що підтверджують особу без громадянства, яких зареєстровано посадовою особою Державної прикордонної служби України, продовжується територіальними органами або підрозділами Державної міграційної служби України відповідно до Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 лютого 2012 року № 150.

Оформлення іноземцям та особам без громадянства посвідок на тимчасове або постійне проживання здійснюється територіальними органами або підрозділами Державної міграційної служби України згідно з Порядком оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 28 березня 2012 року № 25 Д.

Відповідно до частини 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.78 цього Кодексу.

Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Приймаючи рішення про примусове повернення позивача до країни походження або третьої країни, відповідач виходив з того, що останній перевищив термін перебування та ухилився від виїзду з території України, з заявою про продовження строку перебування на території України не звертався.

Суд погоджується з вказаним рішення відповідача, оскільки на час прийняття такого рішення строк перебування ОСОБА_1 на території України перевищив 90 днів протягом 180 днів і строк його перебування на території України не бувпродовжений в установлений порядку.

ОСОБА_1 після в`їзду на території України т а після досягнення повноліття на території України жодних вищевказаних документів не оформив, тобто щонайменше останні 10 років знаходиться на території України не законно

Таким чином, позивач не реалізував своє право на продовження строку тимчасового перебування на території України, не вжив заходів щодо продовження строку його перебування на територіїУкраїни, перевищив дозволений термін перебування на території України, чим порушив вимоги міграційного законодавства. При цьому, позивач звертався до відповідних консульських установ Грузії щодо документування його паспортом громадянина Грузії, отже такими діями підтвердив свою обізнаність про необхідність належного документування особи.

Суд вважає необґрунтованими послання позивача, що тривале проживання позивача в Україні, є правовою підставою для автоматичного залишення його на території України поза межами встановлених строків, оскільки чинним законодавством не передбачено виключень із загальних для всіх іноземців правил перебування на території України та не звільняють особу від відповідальності за вчинення порушень міграційного законодавства України. Доказів, які б підтверджували обставини, настання яких передбачає застосування положень частини першої статті 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» позивачем не надано. Не надано позивачем доказів і народження у нього дитини на території України. Окрім цього, суд бере до уваги ту обставину, що відповідачем прийнято рішення про примусове повернення до країни походження також інших членів сім`ї позивача: батьків та брата . Позивач обізнаний про такі рішення відповідача.

Посилання позивача на те, що рішення про примусове повернення було оголошено позивачу без перекладача не є підставою для скасування такого рішення, оскільки відсутність перекладача не свідчить про протиправність рішення. Крім того з самого рішення вбачається, що позивач самостійно , і як він підтвердив у судовоум засіданні без примусу, зазначив про відсутність потреби у перекладачі. Крім того позивач сам надав суду докази на підтвердження вивчення ним української мови у школі . Також суд звертає увагу, що позивачем також власноруч, а не через представника, підписано адміністартивний позов на україніській мові - а доказів проставлення підписів позивачем без розуміння значення своїх дій суду не надано і на таке посилання позову не містять.

Протокол про адміністративне затримання не складався, тому позивач був не обмежена у праві самостійно зателефонувати адвокату.

Згідно статті 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином, на Головне управління державної міграційної служби України у Миколаївській області, як на суб`єкта владних повноважень законодавцем покладено обов`язок щодо вчинення дій на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Законодавець в розумінні вищезазначених норм права не лише наділяє іноземця певними правами, але і покладає обов`язок забезпечення урегулювання іноземцем свого правового становища у легалізований спосіб, зокрема шляхом звернення до відповідного територіального підрозділу ДМС України.

Нормами законодавства про статус іноземця та особи без громадянства встановлено, що на території України можуть проживати або тимчасово перебувати іноземці та особи без громадянства відповідно до їх правового статусу, який підтверджується відповідними документами.

Так, іноземці, які постійно проживають в Україні, можуть перебувати в Україні за своїми національними паспортами та українськими документами-посвідками на проживання в Україні для іноземця з відміткою про реєстрацію. Відповідно до ч. 4 ст.3Закону України"Проправовий статусіноземців таосіб безгромадянства" та п. 19 Правил, іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну на законній підставі, можуть тимчасово перебувати на території країни за паспортним документом, зареєстрованим у порядку, встановленому цими Правилами.

Згідно з частиною 3 статті 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Отже, виключень із загальних для всіх іноземців правил перебування на території України законодавством не передбачено.

Матеріали справи свідчать про порушення позивачем законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, зокрема правил перебування в Україні - а тому у відповідності до ст.1 Закону України «Про іноземців та осіб без громадянства»має статус нелегального мігранта, тобто іноземець, який законно прибув в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратив підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України.

Даючи оцінку оскаржуваного рішення на відповідність його вимог статті 3Конвенції прозахист правлюдини іосновоположних свобод або статті 31Закону України"Проправовий статусіноземців таосіб безгромадянства" суд зазначає наступне.

Позивач за жодною із конвенційних ознак (визначення статусу біженця) в країні походження не переслідувався, за таких обставин суд вважає, що позивач не надав жодних переконливих пояснень або підтверджень щодо побоювань повертатись в країну громадянського походження.

За таких обставин, суд вважає, що позивачем не надано жодних обґрунтованих обставин на підтвердження власної правової позиції.

Порушений позивачем законодавчо установлений порядок перебування на території України є достатньою підставою для застосування заходів у вигляді примусового повернення у країну походження, та у спірних правовідносинах є необхідним і достатнім засобом реагування відповідача на вказане порушення.

Суд зауважує, що наявність родичів на території України мало б бути причиною щодо своєчасних дій легалізації становища позивача , а не доводом останнього стосовно спростування підстав застосування процедури примусового видворення за установлених обставин даної справи.

Пояснити свою бездіяльність щодо оформлення документів, які дають право на законних підставах перебувати на території України будь-якими поважними обставинами позивач не зміг та будь-яких доказів наявності об`єктивних причин, які перешкоджали йому щонайменше з 2011 року, з моменту досягнення повноліття та закінчення школи в Україні звернутися із заявою про оформлення посвідки на постійне або тимчасове проживання в Україні, ОСОБА_1 не надав.

Сам по собі факт наявності у позивача родичів в Україні, як і відсутність у Грузії житла та близьких родичів, а також будь-якого майна не спростовує установлені відповідачем порушення з боку позивача та не є підставою для скасування оскаржуваного рішення, адже чинним законодавством не передбачено виключень із загальних для всіх іноземців правил перебування на території України і не звільняють особу від відповідальності за вчинення порушення міграційного законодавства України. Даних про народження у нього дитини в Україні - позивач взагалі до суду не надав.

Аналогічний правовий висновок, викладено Верховним Судом у постанові від 18.03.2021 року по справі № 522/1441/18.

Бажання іноземця чи особи без громадянств, зберегти свої сімейні зв`язки покладає саме на цю особу передбачені діючим законодавством обов`язки щодо оформлення права на проживання (перебування) в Україні, а за відсутності волевиявлення та здійснення будь-яких дій такої особи з метою легалізації на території України (щонайменше звернення до міграційних органів з цього приводу), вказані права не можуть бути реалізовані шляхом незастосування державними органами до цієї особи наслідків незаконного перебування в Україні всупереч діючого законодавства.

Суд звертає увагу, що особа, яка бажає легалізувати своє перебування на території України в законодавчо установлений спосіб, має бути зацікавлена у зібранні необхідних доказів на підтвердження необхідності такого перебування в Україні, у тому числі і шляхом використання всіх законодавчо визначених правових механізмів, та уникаючи при цьому зловживання своїми правами та нехтування обов`язками.

Так, відповідно ст. 26 Конституції України, іноземці та особи без громадянства, які знаходяться в Україні на законних підставах користуються тими ж правами та свободами, а також несуть такі ж самі обов`язки, що і громадяни України.

Тобто, законодавець в розумінні вищезазначених норм права не лише наділяє іноземця певними правами, але і покладає обов`язок забезпечення урегулювання останнім свого правового становища у легалізований спосіб, серед іншого, шляхом звернення до відповідного територіального підрозділу ДМС України.

Згідно із ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас, пасивна поведінка позивача щодо не реалізації своїх прав ні в якому разі не може ставитись у вину органу державної влади.

За таких обставин суд вважає, що відповідач, приймаючи рішення про примусове повернення громадянина Грузії ОСОБА_1 до країни походження або третьої країни, діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що визначені законами та Конституцією України.

Керуючись ч. 1 ст. 203 КУпАП, ст.ст. 71, 72, 74, 77, 90, 91, 268-271, 288 КАС України, суд,-

УХВАЛИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України в Миколаївській області про визнання неправомірним та скасування рішення про примусове повернення в країну походження- залишити без задоволення.

Судове рішення набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а у разі його апеляційного оскарження - з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції.

Рішення може бути оскаржено до П`ятого апеляційного адміністративного суду, шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення суду складено 14 лютого 2023 року.

Суддя О.А. Гуденко