Справа № 480/693/23
Суддя: С.М. Гелета
Дата ухвалення: 2023-02-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А
про повернення позовної заяви
14 лютого 2023 року Справа № 480/693/23
Cуддя Сумського окружного адміністративного суду Гелета С.М., розглянувши матеріали позовної заяви НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) до ОСОБА_1 про стягнення грошової допомоги,
В С Т А Н О В И В:
До Сумського окружного адміністративного суду звернувся НОМЕР_3 прикордонний загін Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) з позовною заявою до ОСОБА_1 , і просить суд стягнути з відповідача на користь позивача виплачену одноразову грошову допомогу при звільненні з військової служби у розмірі 120667,80 гривень.
Ухвалою суду від 02.02.2023 адміністративний позов було залишено без руху у зв`язку із пропуском строку звернення позивача до суду та ненадання доказів направлення копії адміністративного позову з додатками на адресу відповідача.
Згідно даних системи "Діловодство спеціалізованого суду" позивач - НОМЕР_3 прикордонний загін Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ), зареєстрований у системі "Електронний суд", ухвала суду направлена позивачу через систему "Електронний суд" та доставлена 02.02.2023 до електронного кабінету НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ).
13.02.2023 на виконання вимог ухвали від 02.02.2023 на адресу суду через систему "Електронний суд" від НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви, в якій позивач просить визнати поважними причини пропуску строку звернення до суду та поновити строк звернення до суду, а також надано докази направлення копії адміністративного позову з додатками на адресу відповідача.
Надаючи оцінку наведеним доводам позивача щодо можливості поновлення строку звернення до суду, суд зазначає наступне.
Відповідно до частини 5 статті 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
На час звернення позивача до суду з цим позовом Велика Палата Верховного Суду визначила, що аналогічні спори підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.12.2018 у справі № 818/1688/16 , на яку також посилається позивачем в адміністративному позові, зазначено, що у випадку зобов`язання особи, яка перебуває на посаді державної/публічної служби, відшкодувати шкоду або збитки, завдані внаслідок виконання нею службових/посадових обов`язків, перед судом обов`язково постане питання не лише встановлення обсягу завданої шкоди/збитків, а й оцінки правомірності дій такої особи. Водночас у рамках цивільного процесу суд не може досліджувати та встановлювати правомірність дій, рішень чи бездіяльності службовця або посадовця, оскільки така можливість передбачена лише в адміністративному процесі в силу приписів статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України, якою охоплюється питання прийняття на публічну службу, її проходження та звільнення. Указані спори підлягають вирішенню в порядку адміністративного судочинства як такі, що пов`язані з питаннями реалізації правового статусу особи, яка перебуває на посаді публічної служби, від моменту її прийняття на посаду і до звільнення з публічної служби, зокрема, й питаннями відповідальності за рішення, дії чи бездіяльність на відповідній посаді, що призвели до завдання шкоди/збитків, навіть якщо притягнення її до відповідальності шляхом подання відповідного позову про стягнення такої шкоди/збитків відбувається після її звільнення з державної служби.
Аналіз висновку Великої Палати Верховного Суду дає підстави вважати, що по - перше спір про стягнення коштів є публічно - правовим, а по - друге виникає із відносин публічної служби.
Як свідчать матеріали позовної заяви, звернення до суду обумовлено тим, що відповідач звільнений зі служби 12.05.2022 згідно наказу №245-ос від 12.05.2022. На підставі зазначеного наказу №245-ос від 12.05.2022 відповідачу було виплачено одноразову грошову допомогу за 22 календарних років служби, що підтверджується платіжним дорученням від 13.05.2022 №624, які на даний час позивач просить стягнути з відповідача.
Отже, з огляду на те, що стягнення коштів за цим позовом пов`язано із зобов`язанням, яке виникло під час проходження особою (відповідачем) публічної служби, до спірних правовідносин застосуванню підлягає саме місячний строк звернення до суду, встановлений частиною 5 статті 122 КАС України.
У постанові від 29 квітня 2020 року по справі №560/1942/19 (адміністративне провадження №К/9901/1530/20) Верховний Суд наголосив, що спори стосовно проходження публічної служби охоплюють спори, які виникають з моменту прийняття особи на посаду і до її звільнення, навіть якщо подання відповідного позову про відшкодування витрат відбувається після її звільнення з публічної служби, а тому до таких спорів підлягають застосуванню приписи частини п`ятої статті 122 КАС України.
Отже, за загальним правилом перебіг строку на звернення до адміністративного суду починається від дня виникнення права на позов, тобто, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
День, коли особа дізналася про порушення свого права, - це встановлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, внаслідок якої відбулося порушення їх прав, свобод чи інтересів.
Якщо цей день встановити точно неможливо, строк обчислюється з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод чи інтересів). При цьому "повинна" слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо: особа знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені.
Суд зазначає, що встановлення строків звернення до суду з відповідними позовними заявами законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними, передбачених Кодексом адміністративного судочинства України, певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.
Отже, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними.
Одним із механізмів забезпечення реалізації гарантованого Конвенцією права особи на доступ до правосуддя, з урахуванням принципу правової визначеності, є поновлення судом пропущеного з поважних причин строку на звернення до суду в розумних межах, з дотриманням засад оптимальності і пропорційності.
Наведене дає підстави для висновку, що поновлення встановленого процесуальним законом строку для звернення до адміністративного суду здійснюється у розумних межах та лише у виняткових, особливих випадках, виключно за наявності обставин об`єктивного і непереборного характеру (підтверджених доказами), які істотно ускладнили або унеможливили своєчасну реалізацію права звернення до адміністративного суду за захистом порушених прав, свобод або законних інтересів.
Відповідно до ч. 6 ст. 161 Кодексу адміністративного судочинства України у разі пропуску строку звернення до адміністративного суду позивач зобов`язаний додати до позову заяву про поновлення цього строку та докази поважності причин його пропуску.
При визначенні початку вказаного строку суд з`ясовує момент, коли особа фактично дізналася або мала реальну можливість дізнатися про наявність відповідного порушення (рішення, дії, бездіяльність), а не коли вона з`ясувала для себе, що певні рішення, дії чи бездіяльність стосовно неї є порушенням.
Оцінюючи поважність підстав несвоєчасного звернення до суду, слід виходити з того, що причина пропуску строку є поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: 1) це обставина (або кілька обставин), яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом або судом строк; 2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.
У даному випадку, позивачем пропущено значний проміжок часу між днем, коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів (12.05.2022 під час звільнення позивача з військової служби та виплатою 13.05.2022 одноразової грошової допомоги на підставі наказу від 12.05.2022), і днем, коли він звернувся до суду за їх захистом через поштове відділення (23.01.2023), тобто поза межами місячного строку, встановленого частиною 5 статті 122 КАС України.
Суд зазначає, що позивач в адміністративному позові зазначає про те, що у відповідності до ст. 12 Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» відшкодування здійснюється в судовому порядку в разі відмови особи від її добровільного відшкодування або в іншому встановленому законом порядку.
Разом із тим, в даному випадку, спір стосується стягнення коштів з відповідача на підставі винесеного наказу ВЧ НОМЕР_2 про виплату одноразової допомоги під час звільнення ОСОБА_1 з військової служби, самостійно нарахованих та виплачених військовою частиною НОМЕР_2 коштів, та не стосується питання матеріальної відповідальності військовослужбовця та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі, а тому не передбачає обов`язкового досудового врегулювання спору, в т.ч. листування зі звільненими військовослужбовцями.
Разом із тим, в матеріалах справи наявний лист НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) від 05.10.2022 №14/8474-22-вих в якому зазначено, що позивачу після проведеної аудиторської перевірки було відомо, що кошти, які 13.05.2022 виплачені відповідачу, були перераховані безпідставно.
Судом в ухвалі від 02.02.2023 про залишення позову без руху зазначалося, про те, що недоліки позовної заяви можуть бути усунуті шляхом надання документального обґрунтованого пояснення щодо причин пропуску строку звернення до суду, із наданням відповідних підтверджуючих доказів, у т.ч. зазначення реквізитів висновків проведеного аудиторської перевірки, проведеної в прикордонному загоні, (витяг із такого висновку відносно спірних правовідносин та позивача), на які посилається позивач в листі від 05.10.2022 №14/8474-22-вих.
Разом із тим, матеріалів та реквізитів висновків аудиторської перевірки, проведеної в прикордонному загоні (на які посилається позивач в листі від 05.10.2022 №14/8474-22-вих) представником позивача не надано.
До заяви від 13.02.2023 представником позивача надано рапорт начальника відділу кадрів від 10.11.2022, який був підставою для винесення наказу від 14.11.2022 №519-ос який свідчить про те, що зазначений рапорт складено вже після проведеного аудиту та направлення військовою частиною НОМЕР_2 листа від 05.10.2022 відповідачу.
Тобто про порушення своїх прав позивач повинен дізнатися та дізнався в день звільнення 12.05.2022 та виплати 13.05.2022 коштів відповідачу. В подальшому після проведеної аудиторської перевірки, як зазначає позивач в адміністративному позові, стало відомо про безпідставність виплачених коштів відповідачу, про що 05.10.2022 направлено лист відповідачу. Зазначені обставини свідчать про порушення місячного строку звернення до суду, оскільки до суду позивач звернувся лише 23.01.2023 через поштове відділення. Зазначені судом обставини позивачем не обґрунтовані, докази не надані в спростування наданих самим позивачем матеріалів.
Обставини, зазначені позивачем у клопотанні не можуть бути визнані судом обґрунтованими та поважними. При цьому представником позивача не було надано суду доказів неможливості подання даної позовної заяви до суду протягом місяця з дня виключення відповідача із списків особового складу військової частини 12.05.2022, чи з дня виплати коштів 13.05.2022, чи з дня закінчення проведеного аудиту станом на день направлення листа 05.10.2022 відповідачу.
Слід зазначити, що посилання позивача щодо тлумачення нормативно-правового регулювання спірних правовідносин на час звільнення відповідача з військової служби, не є поважною причиною пропуску строку звернення та не може враховуватися судом при вирішенні питання дотримання позивачем своєчасності строку звернення до суду.
Стосовно посилання позивача на введення в Україні військового стану, покладення на позивача обов`язку щодо посиленої охорони державного кордону, перебування Одеської області в районі ведення бойових дій, як беззаперечну підставу для поновлення строку звернення до суду, суд зазначає наступне.
За загальним правилом поважними причинами визнаються ті обставини, існування яких є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи та пов`язані з дійсними істотними перешкодами та труднощами для своєчасного звернення до суду з даним позовом.
Відповідно до Закону України "Про правовий режим воєнного стану" 24.02.2022 в Україні введено режим воєнного стану. Судом враховується, що підставою можуть бути обставини, що виникли внаслідок запровадження воєнного стану та унеможливили виконання учасником судового процесу процесуальних дій протягом установленого законом строку (ухвала Касаційного Цивільного Суду у складі Верховного Суду від 21 липня 2022 року у справі № 127/2897/13-ц).
Введення воєнного стану може бути визнано судом поважною причиною пропуску відповідного процесуального строку або його продовження за умови, якщо пропуск строку знаходиться в прямому причинному зв`язку з такою обставиною.
В даному випадку, матеріали справи свідчать про те, що позивач, незважаючи на обставини, які зазначає та пов`язує із введення в Україні військового стану, проводив відповідний аудит діяльності, приймав відповідні накази, проводив листування з відповідачем, а також звертався до районного суду із відповідним позовом.
Таким чином зазначені обставини позивача, зокрема введення в Україні військового стану, не можуть бути визнані судом як беззаперечна поважна підстава причин пропуску строку звернення до суду.
Стосовно посилання позивача на врахування судом тієї обставини, що військова частина НОМЕР_2 зверталася до суду в порядку цивільного судочинства, слід зазначити, що такі обставини не можуть бути визнані поважною причиною строку звернення до суду суб`єкта владних повноважень, враховуючи наступне.
Правова позиція щодо юрисдикції схожого спору викладена, зокрема в постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 818/1688/16, від 23 січня 2019 року у справі № 825/730/16, від 29.04.2020 у справі №560/1942/19. Спори у цих справах також стосувалися звернення суб`єкта владних повноважень із позовом про стягнення грошових коштів з особи, що перебувала на публічній/державній службі, і суд дійшов висновку, що питання стягнення збитків/відшкодування шкоди, завданих особою, що перебуває або перебувала на державній/публічній службі, має вирішуватися за правилами адміністративного судочинства.
Тобто, правова позиція щодо юрисдикції у аналогічних спорах була змінена ще в грудні 2018 року, тому звертаючись 23.01.2023 з вказаним позовом до Ямпільськго районного суду Сумської області позивач, як суб`єкт владних повноважень, мав би знати про зміни судової практики щодо юрисдикції вирішення аналогічних спорів.
Крім того, слід зазначити, що доказів того, що позивач своєчасно, в межах місячного строку звернення звернувся до Ямпільського районного суду Сумської області матеріали справи не містять, а ухвала про відмову у прийнятті позовної заяви прийнята судом 27.12.2022, що свідчить про те, що і до місцевого суду позивач звернувся несвоєчасно.
Рішенням Конституційного Суду України № 17-рп/2011 від 13 грудня 2011 року визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків, обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.
Поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.
Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.
Ключовими принципами статті 6 є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.
У справі Bellet v. France Європейський суд з прав людини зазначив, що „стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права".
Як свідчить позиція Європейського суду з прав людини у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.
У своїй практиці Європейський суд неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у 6 § 1 Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак Суд повинен прийняти в останній інстанції рішення щодо дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати ст. 6 § 1, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами та поставленою метою (див. Prince Hans-Adam II of Liechtenstein v. Germany)
Право на доступ до правосуддя в Україні, як і в більшості держав світу, не є абсолютним і обмежене передусім встановленим строком звернення до суду. Такий підхід обумовлений необхідністю дотримання іншого, не менш важливого принципу - верховенства права, а точніше, одного з його елементів - принципу правової визначеності.
У пункті 45 рішення Європейського суду з прав людини "Перез де Рада Каванілес проти Іспанії", зазначено про те, що процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання; правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності; зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (AFFAIRE PЙREZ DE RADA CAVANILLES c. ESPAGNE № 116/1997/900/1112).
У пункті 44 рішення Європейського суду з прав людини "Осман проти Сполученого королівства" та пункті 54 рішення "Круз проти Польщі" зазначено, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух (CASO OSMAN CONTRA REINO UNIDO № 23452/94; KREUZ v. POLAND № 28249/95).
Відтак, судом не встановлено наявності поважних причин, за яких позивач не міг звернутися до Сумського окружного адміністративного суду з даним позовом в місячний строк, передбачений положеннями частини п`ятої статті 122 КАС України.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 123 КАС України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.
Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.
Згідно з п. 9 ч. 4 ст. 169 КАС України позовна заява повертається позивачеві у випадках, передбачених частиною другою статті 123 цього Кодексу.
Суд, розглянувши доводи поданої заяви від 13.02.2023 про поновлення строку звернення до суду, оцінивши надані в обґрунтування поважності причин пропуску строку звернення до суду докази, вважає наведені позивачем причини не поважними.
У зв`язку з ненаданням позивачем доказів про існування поважних причин пропуску строку звернення до суду щодо спірних відносин, підстави, зазначені позивачем у заявах та надані докази, не підтверджується поважність причин пропуску, визнані судом необґрунтованими, суд повертає позивачу позовну заяву з доданими до неї документами.
Разом із тим, суд звертає увагу позивача на те, що він, у відповідності до ч. 8 ст. 169 КАС України, має право повторного звернення до суду в разі надання доказів поважності причин пропуску такого строку в порядку, встановленому законом.
На підставі викладеного та керуючись статтями 123, 169, 248, 287 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,
У Х В А Л И В:
Позовну заяву НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) до ОСОБА_1 про стягнення грошової допомоги - повернути позивачу.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена в апеляційному порядку до Другого апеляційного адміністративного суду в п`ятнадцятиденний строк з дня складання ухвали.
Суддя С.М. Гелета