Справа № 149/106/23
Суддя: Робак М. В.
Дата ухвалення: 2023-02-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 149/106/23
Провадження №2-а/149/5/23
Номер рядка звіту 132
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

14.02.2023 р. Хмільницький міськрайонний суд Вінницької області в складі:

головуючої судді Робак М. В.,

при секретарі Поліщук Л. А.,

за участі позивача ОСОБА_1 , його представника - адвоката Чернілевської Р.В.

представника відповідача Заїки О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Хмільнику адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області, Хмільницького відділу Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області, про скасування рішення про примусове повернення до країни походження іноземця,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся з цим позовом до суду, в якому просив визнати протиправним та скасувати рішення Хмільницького відділу Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області про примусове повернення до країни походження громадянина російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позивач зазначає, що він є громадянином російської федерації. 17.05.2014 року він уклав шлюб з громадянкою України ОСОБА_2 на території російської федерації, та у 2017 році вони переїхали на постійне місце проживання до України де відповідач має зареєстроване місце проживання та на території держави перебуває на підставі посвідки на тимчасове проживання в Україні термін дії якої закінчився 07.10.2022 року. 06.01.2023 року посадовю особою Хмільницьеого відділу УДМС у Вінницькій області відносно позивача було складено протокол про адміністративне правопорушення за ст. 203 ч.1 КУпАП та винесено постанову про накладення стягнення у виді штрафу, який позивачем сплочено. 07.01.2023 року уповноваженою особою Хмільницького УДМС у Вінницькій області було прийнято рішення про про примусове повернення до країни походження іноземця відносно ОСОБА_1 , який продовжує нелегально проживати в Україні. Позивач вважає вказане рішення протиправним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки відповідачем не було надано належної оцінки всім обставинам, які наявні по відношенню до нього та які посадова особа не врахувала при прийнятті рішення, зокрема те, що він звертався до уповноважених органів УДМС для продовження строку тимчасового проживання, однак йому було роз"яснено, що у зв"язку з запровадженням воєнного стану потреби у продовженні посвідки немає та він може і далі проживати на території України на законних підставах по нявній у нього посвідці. Крім того, позивач зазначає, що з 2014 року він перебуває у шлюбі з громадянкою України, його дружина має проблеми зі здоров"ям, а тому потребує постійного догляду та підтримки з боку чоловіка. Позивач з дитиною та онукою своєї дружини проводить багато часу та вони його сприймають як батька та дідуся. Оскаржуване рішення відповідача, на думку позивача, суперечить ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та може стати причиною розлуки позивача з його сім"єю. Позивачем протягом перебування в державі Україна не вчинялись дії , які б суперечили інтересам національної безпеки України чи охорони громадського порядку або ж створювали загрозу порушення прав та інтересів громадян України. Вважає, що його примусове повернення може загрожувати його життю на території країни його походження . Враховуючи викладене, позивач просить позовні вимоги задовольнити.

25.01.2023 на адресу суду надійшов відзив на позов у якому відповідач Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області заперечує щодо позову, вважаючи його безпідставним та не підтвердженим відповідними доказами. Зокрема відповідач заперечує звернення позивача з проханням продовжити терміни перебування на території України. ОСОБА_1 неодноразово нехтував міграційним законодавством , оскільки в 2017 році відносно нього було прийнято аналогічне рішення, що змусило останнього залишити територію України. Доказів загрози життю, здоров"ю та свободі позивача у разі його повернення до російської федерації останнім не надано. Обставини, які відповідно до ст. 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», які б забороняли примусове повернення в країну походження чи третю країну не виявлено. Наявність сімейних відносин та стан здоров"я дружини не свідчить про можливість позивача нехтувати законодавством України. До того ж міграційна служба відповідно до Наказу ДМС № 44 від 01.03.2022 відновила свою роботу та надання адміністративних послуг з 03.03.2022. Отже рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни громадянина РФ ОСОБА_1 є законним, обґрунтованим та прийнятим відповідно до чинного законодавства.

В судовому засіданні представник позивача та позивач підтримує позов з підстав, що у ньому зазначені. Крім того, позивач вказує, що він у визначений законом термін, а саме 07.09.2022 року, приїхав до Вінниці подати документи для оформлення посвідки, проте йому було повідомлено, що у зв"язку з воєнним станом він може проживати на території України на законних підставах по наявній посвідці. Також вказав, що пояснення від 07.01.2023, що надруковані Хмільницьким відділом УДМС у Вінницькій області, підписав не читаючи їх. В поясненнях від 06.01.2023 року, що написані ним власноручно, вказав причину прострочення ним посвідки на тимчасове проживання. Додав, що до листопада 2022 року цікавився щодо врегулювання ситуації з продовження посвідки на тимчасове проживання в Україні.

Представник відповідача Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області заперечує щодо задоволення позову, посилаючись на обставини зазначені у відзиві. Зокрема не виключає того, що позивач міг звертатися до органу УДМС 07.10.2022 року саме у період коли було зупинено міграційною службою дії по видачі та продовжені посвідок. Однак, Постановою КМУ №1232 від 01.11.2022 року питання продовження посвідок на тимчасове проживання в Україні громадян РФ було врегульовано і позивач мав можливість протягом 30 днів звернутись за продовженням дозволу на проживання в Україні. Однак, звернення від останнього у будь-якій формі не надходило.

Судом, встановлено наступні обставини.

ОСОБА_1 являється громадянином російської федерації, що підтверджується копією паспорта громадянина російської федерації (а.с7-13).

17.05.2014 року позивач уклав шлюб з громадянкою України ОСОБА_2 (а.с. 17)

Позивач зареєстрований та проживає в АДРЕСА_1 (а.с. 18)

Позивач проживає на території держави Україна на підставі посвідки на тимчасове проживання термін дії якої до 07.10.2022 (а.с. 19)

06.01.2023 року відносно позивача Хмільницьким відділом ДМС України у Вінницькій області складено протокол за ст. 203 ч.1 КУпАП та винесено постанову про притягнення особи до адміністративної відповідальності у виді штрафу в сумі 1802 грн (а.с. 22-24)

Відповідно рішення №1 про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства прийнятого головним спеціалістом Хмільницького відділу Управління Державної міграційної служби у Вінницькій області І.Войтенко ОСОБА_1. вирішено повернути до країни походження та зобов"язано покинути країни до 26.01.2023 року . Позивач зобов`язався не пізніше 26.01.2023 залишити територію України. (а.с.25-26).

Згідно характеритики на позивача, останній характеризується позитивно (а.с. 27), згідно довідки від 12.01.2023 року позивач надавав допомогу та провів водопостачання у підвальне укриття ліцею №4 м. Хмільник (а.с. 28), також позивача запрошують на роботу до ФОП ОСОБА_3 (а.с. 29,30). Надана довідка КНП Хмільницький ЦПМСД" підтверджує стан здоров"я дружини позивача ( а.с. 31)

Відповідно до копії наказу Державної міграційної служби України від 01.03.2022 №44 вирішено закінчити з 02.03.2022 простій, оголошений наказом ДМС від 24.02.2022 №43 «Про зупинення роботи органів ДМС, підприємств, установ, що входять до сфери управління ДМС». Відновити з 03.03.2022 надання адміністративних послуг ДМС з дотриманням запровадженому у відповідному регіоні заходів правового режиму воєнного стану (а.с.).

Згідно справи про примусове повернення до країни походження громадянина РФ ОСОБА_1 , останній у наданих поясненнях головного спеціаліста Хмільницького відділу УДМС у Вінницькій області від 07.01.2023 вказав , що за продовженням терміну дії посвідки не звертався та в країні походження загрози його життю чи здоров"ю не має. Відповідно до розписки, наданої позивачем від 07.01.2023 з приводу прийнятого рішення про примусове повернення з України у країну походження, останній повідомив, що не має наміру оскаржувати дане рішення так як погоджується з ним та відмовився від послуг адвоката (а.с. ).

Вказані докази суд приймає до уваги, так як вони містять інформацію щодо предмета доказування, одержані в порядку встановленому законом.

Вирішуючи адміністративний позов, суд враховує, що відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України, продовження строку їх перебування на території України регулюються Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 року № 3773-VI (далі Закон України № 3773-VI).

Вказаним законом передбачено, що іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Статтею 9 цього Закону визначено, що іноземці та особи без громадянства в`їжджають в Україну за наявності визначеного цим Законом чи міжнародним договором України паспортного документа та одержаної у встановленому порядку візи, якщо інше не передбачено законодавством чи міжнародними договорами України. Це правило не поширюється на іноземців та осіб без громадянства, які перетинають державний кордон України з метою визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового або тимчасового захисту чи отримання притулку.

Строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.

Відповідно до статті 17 вказаного Закону іноземцю або особі без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, може бути продовжено строк перебування (за наявності законних підстав).

Документи про продовження строку перебування в Україні оформляються на підставі письмових звернень іноземця або особи без громадянства та приймаючої сторони, які подаються не пізніш як за три робочих дні до закінчення встановленого строку їх перебування на території України.

У продовженні строку перебування іноземцю або особі без громадянства може бути відмовлено в разі відсутності для цього підстав та достатнього фінансового забезпечення для покриття витрат, пов`язаних із перебуванням іноземця або особи без громадянства в Україні, або відповідних гарантій від приймаючої сторони.

Продовження строку перебування на території України здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до частини 1 статті 26 Закону України № 3773-VI іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення (частина 5 статті 26 Закону).

Згідно із частиною першою статті 31 Закону України № 3773-VI, іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворені або видані чи передані до країн: де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань; де їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання; де їх життю або здоров`ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя; де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки.

У відповідності до ч.8 ст. 28 Закону України № 3773-VІ іноземці та особи без громадянства, зазначені у частині двадцятій статті 4 цього Закону, не можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, яка вчинила акт агресії проти України, або в країну, яка не визнає територіальну цілісність та суверенітет України або відмовляється визнавати протиправність посягань на територіальну цілісність та суверенітет України, зокрема, голосувала проти Резолюції Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй "Про територіальну цілісність України" від 27 березня 2014 року № 68/262.

Згідно ч. 20 ст. 4 Закону іноземці та особи без громадянства, які надавали інструкторську (стрілецьку, тактичну, медичну, радіотехнічну, вибухотехнічну та іншу) допомогу підрозділам Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, правоохоронних органів спеціального призначення, Міністерства внутрішніх справ України, залученим до проведення антитерористичної операції, перебуваючи безпосередньо у районах її проведення, та/або залученим до здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, перебуваючи безпосередньо у районах їх проведення, або добровольчим формуванням, що були утворені або самоорганізувалися для захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України та спільно з вищезазначеними підрозділами брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, а також які брали участь у виконанні бойових або службових завдань антитерористичної операції та/або заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях спільно із вищезазначеними підрозділами та добровольчими формуваннями та отримали посвідку на тимчасове проживання, вважаються такими, які перебувають на території України на законних підставах, у тому числі у випадках, якщо термін дії паспортного документа закінчився або він підлягає обміну, на час до завершення тимчасової окупації Російською Федерацією території України у значенні Закону України "Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях".

У відповідності до п.3 Постанови Кабінету Міністрів України №1223 від 01.11.2022 року "Про деякі питання надання Державною міграційною службою адміністративних послуг в умовах воєнного стану" особи, що звернулись із заявами про продовження строку перебування в Україні, повинні протягом 30 днів з дня набрання чинності цією постановою звернутися за обміном посвідки на тимчасове проживання, якщо строк звернення за її обміном настав у період з 24 лютого 2022 р. до дня набрання чинності цією постановою.

Виключення містяться у п.2 вказаної Постанови.

Дослідивши надані докази, суд суд вважає безпідставними посилання представника позивача та позивача на те, що останній звертався до УДМС у Вінницькій області з питанням продовження строку перебування в Україні, однак йому в усному порядку було роз"яснено про відсутність потреби такого продовження у зв"язку з оголошенням воєнного стану. Дані твердження спростовуються наказом Державної міграційної служби України від 01.03.2022 №44 відповідно до якого вирішено закінчити з 02.03.2022 простій, оголошений наказом ДМС від 24.02.2022 №43 «Про зупинення роботи органів ДМС, підприємств, установ, що входять до сфери управління ДМС»; з 03.03.2022 відновлено надання адміністративних послуг ДМС з дотриманням запровадженому у відповідному регіоні заходів правового режиму воєнного стану, в свою чергу, позивачем та його представником не надано жодних доказів звернення до відповідача із заявою про продовження строку перебування на території України. Що також ним зазначено у поясненнях, які ним надавались головному спеціалісту Хмільницького відділу УДМС України у Вінницькій області.

Крім того, Законом України № 3773-VІ передбачено лише письмову форму звернення за продовженням строку перебування державі Україна.

Покази свідків, які є родичами позивача та у допиті яких судом відмовлено, не можуть бути належним доказами, оскільки законом передбачено саме письмове звернення до органів ДМС для продовження проживання на території України.

Суд вважає необґрунтованими посилання позивача та його представника щодо неможливості його примусового повернення до країни походження або третьої країни згідно з частиною 1 статті 31 Закону України № 3773-VI, виходячи з наступного.

Сама по собі позиція позивача щодо не підтримання країни-агресора не свідчить про наявність загрози його життю чи здоров`ю, оскільки доказів, що позивач проявляв свою позицію, відкрито засуджував злочинні дії російської федерації чи існуючий у ній режим, за що може переслідуватися в країні походження, у справі немає. Крім того, позивач не вживав заходів до отримання статуту біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту. Тому його доводи щодо можливої загрози життю та свободі чи його переслідування у разі поверненню до країни походження ґрунтуються лише на припущеннях. Тим більше, позивач вправі виїхати до будь-якої третьої країни, а не лише до РФ. Також позивач, надаючи пояснення головному спеціалісту Хмільницького відділу УДМС України у Вінницькій області вказав, що в країні походження його життю та здоров"ю нічого не загрожує. Надання допомоги для блокпостів та навчального закладу не свідчить про загрозу його життю на території країни походження, оскільки не є офіційно висвітленою інформацією, яка може бути відома країні-агресору.

Також позивач не відноситься до осіб, визначених п.20 ст. 4 Закону України, які не можуть бути примусово повернуті в країну походження.

Посилання позивача на ту обставину, що він прибув в Україну з метою воз"єднання сім"ї з особами, які є громадянами України або під час перебування на законних підставах на території України у випадках зазначених у частинах третій-тринадцятій статті 4 ЗУ "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства", уклали шлюб з громадянами України та отримали посвідку на тимчасове проживання , що передбачено п.2 Постанови КМУ №1232 від 01.11.2022 року, є безпідставним, оскільки ані позивач , ані його дружина не відносяться до осіб, визначених у ч. третій-тринадцятій статті 4 ЗУ "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства". А продовження іноземцю строку перебування в Україні, який прибув до України лише з метою воз"єднання сім"ї з громадянином України, законодавством не передбачено.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Заперечуючи проти адміністративного позову та наполягаючи на правомірності свого рішення, представник відповідача посилався на те, що позивач перевищив термін перебування в Україні та із заявою про продовження строку перебування в Україні у відповідності до Постанови КМУ №1232 від 01.11.2022 не звертався, доказів протилежного суду не надав, відповідно рішення про примусове його повернення до країни походження є законним та прийняти відповідно до норм чинного законодавства.

Суд погоджується з вказаним рішення відповідача, оскільки на час прийняття такого рішення строк перебування позивача на території України закінчився та не був продовжений в установленому порядку.

Крім того, тривале проживання позивача в Україні, наявність родини в Україні, хвороба дружини не є правовою підставою для автоматичного залишення його на території України поза межами встановлених строків.

Також суд зауважує, що позивачу не заборонено в`їзд в Україну, а отже після владнання необхідних законодавчих формальностей щодо законності перебування в Україні він матиме змогу повернутися до своєї родини.

Відповідно до частини другої статті 73 КАС України, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до частини 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Таким чином, враховуючи зазначене, під час прийняття оскаржуваного рішення Хмільницьким відділом УДМС у Вінницькій області , відповідач правомірно виходив з того, що позивач порушив правила перебування іноземців в Україні та ухилився від виїзду з України після закінчення відповідного терміну перебування, не продовживши останній . Враховуючи наведене, в задоволенні адміністративного позову необхідно відмовити.

Матеріали справи не містять доказів понесених відповідачем судових витрат, а тому підстави для їх стягнення відсутні.

На підставі викладеного, керуючись статтями 243-246, 268-271, 288 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області в собі Жмеринського відділу Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області про скасування рішення про примусове повернення до країни походження іноземця відмовити.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 КАС України. На рішення може бути подана апеляція до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя Марина РОБАК