Справа № 380/5082/22
Суддя: Судова-Хомюк Наталія Михайлівна
Дата ухвалення: 2023-02-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2023 рокуЛьвівСправа № 380/5082/22 пров. № А/857/17462/22
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Судової-Хомюк Н.М.,

суддів Онишкевича Т.В., Сеника Р.П.

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 02 вересня 2022 року у справі №380/5082/22 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Львівській області про визнання протиправним і скасування рішення,

суддя в 1-й інстанції Гулик А.Г.,

час ухвалення рішення не зазначено,

місце ухвалення рішення м. Львів,

дата складання повного тексту рішення не зазначено,-

В С Т А Н О В И В:

До Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі позивач, апелянт, ОСОБА_1 ) до Головного управління ДПС у Львівській області (далі відповідач, ГУ ДПС у Львівській області), у якій позивач просить визнати протиправним та скасувати рішення №13 від 23.11.2021 про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач протиправно застосував до позивача штрафні санкції та нарахував пеню за несплату або несвоєчасну сплату єдиного внеску. Позивач зазначає, що з 20.11.2013 по 02.02.2017 він був зареєстрований як фізична особа-підприємець, проте фактично підприємницької діяльності не здійснював та доходу не отримував. У липні 2019 року позивач дізнався, що на виконанні у Дрогобицькому МВ ДВС Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (місто Львів) перебувало виконавче провадження щодо стягнення з нього податкового боргу зі сплати єдиного внесу. Позивач добровільно погасив заборгованість у сумі 13035,42 грн., що підтверджується, зокрема, постановою про закінчення виконавчого провадження №58858611.

20.07.2020 у відділенні Дрогобицького управління ГУ ДПС у Львівській області позивач дізнався про наявність у нього заборгованості зі сплати єдиного внеску у розмірі 4176,00 грн., яку той одразу оплатив. Згідно з довідкою Дрогобицького управління ГУ ДПС у Львівській області від 03.08.2020 №31704/10/53.9-06 у позивача відсутня заборгованість з платежів, контроль за справлянням яких покладено на контролюючі органи.

Незважаючи на повну сплату єдиного внеску, нарахованого за час реєстрації позивачем фізичною особою-підприємцем, відповідач у листопаді 2021 року нарахував позивачу штрафні санкції на суму 19353,25 грн. Позивач вважає такі дії відповідача протиправними, наполягає на відсутності у нього заборгованості зі сплати податків і зборів. Просить суд скасувати рішення №13 від 23.11.2021 про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску.

Позивач звертає увагу на те, що відповідач протиправно при складанні вимоги про сплату боргу від 13.09.2018 №Ф-98778-17У не зазначив у ній усієї заборгованості позивача, зокрема пені та штрафних санкцій. За відсутності у вказаній вимозі інформації про нараховані штрафні санкції та пеню, відповідач не мав права в подальшому приймати рішення про стягнення таких коштів з позивача.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 02.09.2022 в задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись із вказаним рішенням представник ОСОБА_1 адвокат Сисин Сергій Васильович оскаржив його в апеляційному порядку, просив скасувати повністю рішення Львівського окружного адміністративного суду від 02.09.2022 та прийняти нове судове рішення, яким задовольнити позов про визнання протиправним та скасування рішення ГУ ДПС у Львівській області №13 від 23.11.2021 про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску.

Апелянт вважає рішення суду першої інстанції незаконним, невмотивованим та необґрунтованим, прийнятим з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, оскільки суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, та допустив невідповідність своїх висновків обставинам справи.

Зокрема вказав, що позивач, дізнавшись про заборгованість з єдиного внеску, 20.07.2020 оплатив таку у повному обсязі та 03.08.2020 одержав довідку №31704/10/53.9-06 про відсутність заборгованості з платежів, контроль за справлянням яких покладено на контролюючі органи. Тобто у 2019-2020 роках позивач повністю сплатив недоїмку, штрафи та пеню зі сплати єдиного внеску за період, коди він до лютого 2017 року був зареєстрованим як суб`єкт підприємницької діяльності, а тому після погашення боргу, тим більше після отримання вказаної довідки, стверджує про відсутність законних та обґрунтованих підстав для прийняття оскаржуваного рішення від 23.11.2021.

Апелянт акцентував увагу також на тому, що оскаржуване рішення від 23.11.2021 прийнято після 4 років 9 місяців після припинення підприємницької діяльності, після сплати боргу за єдиним внеском та після видачі позивачу довідки про відсутність заборгованості з єдиного внеску. Вважає наявність довідки від 03.08.2020 самостійною підставою для визнання відповідного рішення протиправним.

Дії відповідача, який видав відповідну довідку від 03.08.2020 та надалі вимагає сплатити борг з єдиного внеску згідно з рішенням від 23.11.2021 суперечать принципам верховенства права та правової визначеності.

Також, серед іншого, апелянт вказав, що у вимозі від 13.09.2018 про сплату боргу (недоїмки) при зазначенні даних про те, що така вимога складена на підставі інформаційної системи органу доходів і зборів відповідно до ст. 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», одночасно у графах суми боргу по штрафах і пені зазначено « 0,00». Тобто, скерувавши таку вимогу відповідач і у такий спосіб підтвердив відсутність боргу у позивача за штрафами та пенею.

Відповідач правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Апеляційний розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України).

Переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції зазначає таке.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 у період з 20.11.2013 по 02.02.2017 був зареєстрований як фізична особа-підприємець, вид економічної діяльності 79.11 діяльність туристичних агентств, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 20.02.2022 №.

З 26.11.2013 позивач перебував на обліку в податковому органі як платник єдиного податку ІІІ групи, який обрав спрощену систему оподаткування. Відповідно, щоквартально йому нараховувався єдиний внесок на загальну суму 13035,42 грн., а саме: 20.10.2014 1267,95 грн.; 20.01.2015 1267,95 грн.; 20.04.2015 1267,95 грн.; 20.07.2015 1267,95 грн.; 19.10.2015 1323,47 грн.; 19.01.2016 1434,51 грн.; 19.04.2016 909,48 грн.; 19.07.2016 941,16 грн.; 19.10.2016 957,00 грн.; 19.01.2017 990,00 грн.; 19.04.2017 1408,00 грн.

За вказаний період у позивача виникла заборгованість зі сплати єдиного внеску у розмірі 13035,42грн., у зв`язку з чим відповідач сформував вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 13.09.2018 №Ф-98778-17у.

З відповіді Дрогобицького МВ ДВС Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (місто Львів) від 24.12.2021 №58858611/44844/19.7-10 на адвокатський запит представника позивача з`ясовано, що на виконанні у вказаному відділі перебувало виконавче провадження №58858611 з виконання вимоги про сплату боргу №Ф-98778-17у від 13.09.2018, виданої Головним управлінням ДФС у Львівській області, про стягнення з ОСОБА_1 13035,42 грн. недоїмки зі сплати ЄСВ. У зв`язку зі сплатою позивачем боргу державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження №58858611 від 12.07.2019.

Факт оплати позивачем заборгованості з ЄСВ підтверджується платіжними дорученнями від 09.07.2019 №7131 на суму 8910,00 грн., від 08.08.2019 №8262 на суму 4125,42 грн.

Крім того, 20.07.2020 позивач перерахував до бюджету ЄСВ на суму 1408,00 грн., що підтверджується квитанцією №TS211622, та 680,00 грн., що підтверджується квитанцією №0.0..2.

Позивач також надав суду копію квитанції від 20.07.2020 №0.0..2 на суму 2088,00 грн. Проте, з копії вказаної квитанції неможливо встановити ні одержувача, ні призначення платежу. Докази надходження вказаних коштів до бюджету в рахунок погашення податкового боргу позивача відсутні.

Згідно з довідкою Дрогобицького управління ГУ ДПС у Львівській області від 03.08.2020 №31704/10/53.9-06 у позивача станом на 03.08.2020 відсутня заборгованість з платежів, контроль за справлянням яких покладено на контролюючі органи.

Рішенням №13 від 23.11.2021 про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску відповідач застосував до позивача штраф у розмірі 126,8 грн. (за період з 21.10.2014 по 10.07.2019) та 2353,49 грн. (за період з 21.01.2015 по 16.08.2019) і нарахував пеню у розмірі 16872,96 грн..

Позивач оскаржив рішення №13 від 23.11.2021 про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску в адміністративному порядку.

Державна податкова служба України листом від 18.01.2022 №752 повідомила позивача про прийняте рішення за результатами його скарги, а саме рішення №13 від 23.11.2021 залишене без змін, а скарга позивача без задоволення.

Вважаючи протиправним нарахування пені на сплату штрафних санкцій, нарахованих на підставі рішення №13 від 23.11.2021, позивач звернувся з відповідним позовом до суду.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції встановив, що позивач перебував на спрощеній системі оподаткування, застосованій відповідно до його заяви від 26.11.2013 про застосування спрощеної системи оподаткування. А відтак, норми пункту 2 частини 1 статті 7 Закону України №2464-VI (у редакції до 01.01.2017) щодо права самостійно визначити базу нарахування на нього не поширювалися.

Таким чином, відповідач правомірно нараховував позивачу щоквартально єдиний внесок на загальну суму 13035,42 грн..

За вказаний період у позивача виникла заборгованість зі сплати єдиного внеску у розмірі 13035,42 грн., у зв`язку з чим відповідач сформував вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 13.09.2018 №Ф-98778-17у.

Позивач допустив порушення щоквартальних термінів сплати єдиного внеску, а відтак, відповідач правомірно застосував до нього штрафні санкції у розмірі 126,8 грн. (за період з 21.10.2014 по 10.07.2019) та 2353,49 грн. (за період з 21.01.2015 по 16.08.2019) і нарахував пеню у розмірі 16872,96 грн.

Суд першої інстанції зазначив, що довідка Дрогобицького управління ГУ ДПС у Львівській області від 03.08.2020 №31704/10/53.9-06 про відсутність у позивача заборгованості з платежів, контроль за справлянням яких покладено на контролюючі органи, та рішення відповідача №13 від 23.11.2021 про застосування штрафних санкцій та нарахування пені не суперечать одне одному. Так, станом на 03.02.2020 у позивача справді не було заборгованості зі сплати платежів, контроль за справлянням яких покладено на контролюючі органи, адже рішення про застосування штрафних санкцій та нарахування пені прийняте пізніше, а саме 23.11.2021.

Крім того судом першої інстанції зауважено, що відповідно до ч. 16 ст. 25 Закону України №2464-VI строк давності щодо нарахування, застосування та стягнення сум недоїмки, штрафів та нарахованої пені не застосовується. Тому доводи позивача про протиправне незастосування відповідачем штрафу та ненарахування пені одразу при складанні вимоги про сплату боргу від 13.09.2018 №Ф-98778-17У, з позиції суду, не заслуговували на увагу. Крім того, на момент формування вказаної вимоги сума недоїмки з єдиного внеску сплачена не була, що унеможливлювало обрахунок штрафних санкцій і пені.

За даними облікової картки платника податків 20.07.2020 позивач перерахував до бюджету ЄСВ на суму 1408,00 грн., що підтверджується квитанцією №TS211622, та 680,00 грн., що підтверджується квитанцією №0.0..2. Вказані кошти спрямовані на часткове погашення заборгованості за сплати нарахованого штрафу.

Позивач також надав суду копію квитанції від 20.07.2020 №0.0..2 на суму 2088,00 грн. Проте, з копії вказаної квитанції неможливо встановити ні одержувача, ні призначення платежу. Докази надходження вказаних коштів до бюджету в рахунок погашення податкового боргу позивача відсутні.

З урахуванням положень ст. 25 Закону України №2464-VI та проаналізованих обставин, суд першої інстанції висновував про наявність у відповідача достатніх правових підстав для застосування до позивача штрафних санкцій за несвоєчасну сплату ЄСВ у розмірі 126,8 грн. (за період з 21.10.2014 по 10.07.2019) та 2353,49 грн. (за період з 21.01.2015 по 16.08.2019) і нарахування пені у розмірі 16872,96 грн. А відтак, рішення відповідача №13 від 23.11.2021 про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску визнано обґрунтованим та правомірним та таким, що скасуванню не підлягає.

Враховуючи зазначені висновки суду першої інстанції, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову та зазначає таке.

Завданням адміністративного судочинства відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади, їх посадові особи повинні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначає Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 № 2464-VІ (далі Закон № 2464-VІ).

Пунктом 2 ч. 1 ст. 1 Закону №2464-VI визначено, що єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону №2464-VI платниками єдиного внеску є фізичні особи-підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 6 Закону №2464-VI платники єдиного внеску зобов`язані своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок до податкового органу за основним місцем обліку платника єдиного внеску.

З 01.01.2017 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 №1774-VIII, відповідно до якого внесені зміни до Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», зокрема, у частину першу статті 7, а саме:

- у пункті 2 перше речення абзацу другого пункту слова «має право самостійно» замінено словом «зобов`язаний»;

- пункт 3 доповнено абзацом другим такого змісту: «Для платників, віднесених до першої групи платників єдиного податку, визначених у підпункті 1 пункту 291.4 статті 291 Податкового кодексу України, ця сума не може бути меншою за 0,5 мінімального страхового внеску із зарахуванням відповідних періодів здійснення підприємницької діяльності до страхового стажу, який обчислюється відповідно до статті 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», пропорційно до сплаченого єдиного внеску».

Отже, з 01.01.2017 базу нарахування єдиного внеску зобов`язані визначати платники, вказані у п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону, як і ті, які не отримують дохід (прибуток) від провадження підприємницької діяльності.

Конструкція вказаної норми встановлює обов`язок нараховувати та сплачувати єдиний соціальний внесок у розмірі мінімального з урахуванням особливостей форми діяльності осіб, що зареєстровані як фізичні особи-підприємці, проте фактично не здійснюють та не ведуть господарську діяльність та доходи не отримують для досягнення мети збору єдиного внеску.

Верховним Судом у постанові від 04.12.2019 у справі №440/2149/19 сформовано висновок, згідно з яким, особа, яка зареєстрована фізичною особою-підприємцем, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу.

За приписами ч.ч. 2, 3, 10 ст. 25 Закону №2464-VI у разі виявлення своєчасно не сплачених сум страхових внесків платники єдиного внеску зобов`язані самостійно обчислити ці внески і сплатити їх з нарахуванням пені в порядку і розмірах, визначених цією статтею. Суми недоїмки стягуються з нарахуванням пені та застосуванням штрафів.

На суму недоїмки нараховується пеня з розрахунку 0,1 відсотка суми недоплати за кожний день прострочення платежу.

За несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску орган доходів і зборів застосовує до платника єдиного внеску штраф у розмірі 20 відсотків своєчасно не сплачених сум (до 01.01.2015 10%; п. 2 ч. 11 ст. 25 Закону №2464-VI).

Нарахування пені, передбаченої цим Законом, починається з першого календарного дня, що настає за днем закінчення строку внесення відповідного платежу, до дня його фактичної сплати (перерахування) включно (ч. 13 ст. 25 Закону №2464-VI).

Строк давності щодо нарахування, застосування та стягнення сум недоїмки, штрафів та нарахованої пені не застосовується (ч. 16 ст. 25 Закону №2464-VI).

Підпунктом 2 п. 2 розділу VII Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 20.04.2015 № 449, (далі - Інструкція № 449) визначено, що за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску на платників, які допустили зазначене порушення у період до 01 січня 2015 року, накладається штраф у розмірі 10 відсотків своєчасно не сплачених сум. За несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску на платників, які допустили зазначене порушення починаючи з 01 січня 2015 року, накладається штраф у розмірі 20 відсотків своєчасно не сплачених сум. При цьому складається рішення про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску за формою згідно з додатком 12 до цієї Інструкції. Розрахунок цієї фінансової санкції здійснюється на підставі даних ІТС. При застосуванні штрафів, зазначених у цьому підпункті, приймається одне рішення на всю суму сплаченої (погашеної) недоїмки незалежно від періодів та кількості випадків сплати за зазначені періоди (при цьому недоїмка за кожен такий період повинна бути повністю сплачена (погашена)).

Отже, платник єдиного внеску зобов`язаний сплатити внесок у строки і порядку визначеному чинним законодавством, а у разі несплати чи несвоєчасної сплати нараховується пеня та штраф, про що приймається рішення.

Суд першої інстанції вірно встановив, що позивач перебував на спрощеній системі оподаткування відповідно до його заяви від 26.11.2013.

За таких обставин, покликанням позивача на те, що він мав право, а не обов`язок самостійно визначати базу нарахування єдиного внеску, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої Законом №2464-VI, надано вірну оцінку та визнано безпідставними, з огляду на таке.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 7 Закону №2464-VI (у редакції до 01.01.2017) було визначено: «єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за місяць, у якому отримано дохід (прибуток). У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному році або окремому місяці звітного року, такий платник має право самостійно визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску».

Тобто цим пунктом чітко виокремлено фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 7 Закону №2464-VI (у редакції до 01.01.2017) єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 згаданого Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Отже норма п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону №2464-VI (у редакції до 01.01.2017) на позивача справді не поширювалася.

За таких обставин, відповідачем правомірно нараховано єдиний внесок (щоквартально) на загальну суму 13035,42 грн. а саме: 20.10.2014 1267,95 грн.; 20.01.2015 1267,95 грн.; 20.04.2015 1267,95 грн.; 20.07.2015 1267,95 грн.; 19.10.2015 1323,47 грн.; 19.01.2016 1434,51 грн.; 19.04.2016 909,48 грн.; 19.07.2016 941,16 грн.; 19.10.2016 957,00 грн.; 19.01.2017 990,00 грн.; 19.04.2017 1408,00 грн. та у наслідку виставлено вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 13.09.2018 №Ф-98778-17у.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що позивач погасив заборгованість: у 2019 році в сумі 13035,42 грн., у 2020 оплачено єдиний внесок на суму 2088,00 грн.

Сторонами періоди погашення заборгованостей не заперечувалися.

Вказане свідчить про щоквартальне порушення термінів сплати єдиного внеску.

У зв`язку з викладеним, до позивача на виконання ч. 10 та п. 2 ч. 11 ст. 25 Закону №2464-VI застосовано штрафні санкції у розмірі:

1. за період з 21.10.2014 по 10.07.2019 у розмірі 10% - 126,80 грн.;

2. за період з 21.01.2015 по 16.08.2019 у розмірі 20% - 2353,49 грн.

Крім того,контролюючим органом нараховано пеню у розмірі 16872,96 грн. 0,1% від суми недоїмки, про що винесено оскаржуване рішення.

Доцільно зауважити, що ні розмір штрафів, ні пені позивачем не оспорювалися.

Оскаржуючи рішення суду першої інстанції апелянт акцентував увагу на тому факті, що контролюючим органом сформовано довідку від 03.08.2020 про відсутність заборгованості з платежів, контроль за справлянням яких покладено на контролюючі органи. Тому, як стверджує апелянт, контролюючий орган, приймаючи оскаржуване рішення від 23.11.2021, діяв протиправно.

Суд апеляційної інстанції зважає на викладені покликання апелянта, однак зазначає таке.

Механізм надання довідки про відсутність заборгованості з платежів, контроль за справлянням яких покладено на контролюючі органи визначає Порядок надання довідки про відсутність заборгованості з платежів, контроль за справлянням яких покладено на контролюючі органи, затверджений Наказом Міністерства фінансів України 03 вересня 2018 року №733 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 27 вересня 2018 року за №1102/32554).

Відповідно до п. 5, 6 Порядку перевірка наявності/відсутності у платника заборгованості з платежів, контроль за справлянням яких покладено на контролюючі органи, здійснюється за даними інформаційно-телекомунікаційних систем контролюючих органів на дату формування Довідки з урахуванням наявності/ відсутності податкового боргу, та/або недоїмки зі сплати єдиного внеску, та/або іншої заборгованості за основним та неосновними місцями обліку платника.

За відсутності у платника за даними інформаційно-телекомунікаційних систем контролюючих органів податкового боргу, та/або недоїмки зі сплати єдиного внеску, та/або іншої заборгованості з платежів (у тому числі розстрочених, відстрочених, реструктуризованих), контроль за справлянням яких покладено на контролюючі органи, уповноважений орган формує Довідку.

Строк дії Довідки становить десять календарних днів з дати її формування. У Довідці обов`язково зазначається термін її дії.

Частиною 2 ст. 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» визначає, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

У пункті 50 рішення Європейського суду з прав людини «Щокін проти України» (№23759/03 та № 37943/06) зазначено про те, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Говорячи про «закон», стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях цієї Конвенції (див. рішення у справі «Шпачек s.r.о.» проти Чеської Республіки» («Spacek, s.r.o. v. The Czech Republic» №26449/95). Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого закону, вимагаючи, щоб він був доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні (див. рішення у справі «Бейелер проти Італії» («Beyeler v. Italy» № 33202/96).

Аналізуючи поняття «якість закону» Європейський суд з прав людини у пункті 111 рішення у справі «Солдатенко проти України» (заява № 2440/07) зробив висновок, що це поняття, вимагаючи від закону відповідності принципові верховенства права, означає, що у випадку, коли національний закон передбачає можливість обмеження прав особи, такий закон має бути достатньо доступним, чітко сформульованим і передбачуваним у своєму застосуванні - для того, щоб виключити будь-який ризик свавілля.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини закон має відповідати якісним вимогам, насамперед вимогам «доступності», «передбачуваності» та «зрозумілості»; громадянин повинен мати змогу отримати адекватну інформацію за обставин застосування правових норм у конкретному випадку; норма не може розглядатися як «закон», якщо вона не сформульована з достатньою чіткістю, щоб громадянин міг регулювати свою поведінку; громадянин повинен мати можливість - у разі необхідності за належної правової допомоги - передбачити, наскільки це розумно за конкретних обставин, наслідки, до яких може призвести певна дія; у внутрішньому праві повинні існувати загороджувальні заходи від довільного втручання влади в здійснення громадянами своїх прав (рішення у справах «Сєрков проти України», заява № 39766/05, пункт 51; «Редакція газети «Правоє дело» та Штекель проти України», заява № 33014/05, пункт 51, 52; «Свято-Михайлівська Парафія проти України", заява №77703/01, пункт 115; "Толстой-Милославський проти Сполученого Королівства» (Tolstoy Miloslavsky v. the United Kingdom), заява № 18139/91, пункт 37; «Санді Таймс» проти Об`єднаного Королівства» (№ 1) («SundayTimes v. The United Kingdom (№ 1)»), серія А, № 30, пункти 48-49; «Мелоун протии Об`єднаного Королівства» («Malone v. The United Kingdom»), серія А, № 82, пункт 66); «Маргарета і Роджер Андерссон проти Швеції» («Margareta and Roger Andersson v. Sweden»), серія А, № 226-А, п. 75; «Круслен проти Франції» (Kruslin v. France), № 11801/85, п. 27; «Ювіг проти Франції» (Huvig v. France), серія А № 176-В, пункт 26; «Аманн проти Швейцарії» (Amann v. Switzerland), заява № 27798/95, пункт 56).

Одним із суттєвих елементів принципу верховенства права є принцип юридичної визначеності. Цей принцип має різні прояви. Зокрема, він є одним з визначальних принципів «доброго врядування» і «належної адміністрації» (встановлення процедури і її дотримання), частково збігається з принципом законності (чіткість і передбачуваність закону, вимоги до «якості» закону).

У пунктах 70-71 рішення у справі «Рисовський проти України» (заява №29979/04) Європейський Суд з прав людини, аналізуючи відповідність мотивування Конвенції, підкреслює особливу важливість принципу "належного урядування", зазначивши, що цей принцип передбачає, що в разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення у справах «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), заява № 33202/96, пункт 120, «Онер`їлдіз проти Туреччини» (Oneryildiz v. Turkey), заява № 48939/99, пункт 128, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), № 21151/04, пункт 72, «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, пункту 51). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, пункт 74, «Тошкуце та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, пункт 37) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. згадані вище рішення у справах «Онер`їлдіз проти Туреччини» (Oneryildiz v. Turkey), пункт 128, та «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), пункт 119).

Судом апеляційної інстанції з`ясовано, що дійсно станом на 03.08.2020 у позивача заборгованість дійсно була відсутня, а тому контролюючим органом сформовано відповідну довідку.

Проте, через відсутність строку давності щодо нарахування, застосування та стягнення сум недоїмки, штрафів та нарахованої пені, контролюючим органом застосовано відповідний штраф та нараховано пеню 23.11.2021. Тому відповідні суми штрафних санкцій та пені з єдиного внеску не могли бути відображені у довідці від 03.08.2020. Ба більше, як вірно зазначив суд першої інстанції, на момент формування вимоги від 13.09.2018 №Ф-98778-17У сума недоїмки з єдиного внеску сплачена не була, що унеможливлювало обрахунок відповідних штрафних санкцій і пені.

З позиції суду апеляційної інстанції, за вказаних вище обставин, підстав стверджувати про порушення принципу правової визначеності немає, а одного лиш покликання на порушення відповідного принципу не є достатньо для констатації відповідного факту.

Отже письмовими доказами долученими до матеріалів справи підтверджується наявність у відповідача достатніх правових підстав для застосування до позивача штрафних санкцій за несвоєчасну сплату єдиного соціального внеску за період з 21.10.2014 по 10.07.2019 у розмірі 126,80 грн., за період з 21.01.2015 по 16.08.2019 2353,49 грн. та нарахування пені у розмірі 16872,96 грн.

За таких обставин рішення №13 від 23.11.2021 про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску є обґрунтованим та правомірним та скасовувати не слід.

Підсумовуючи викладене у сукупності, висновки суду першої інстанції є вірними, ґрунтуються на належному дослідженні письмових доказів, долучених до матеріалів справи.

Таким чином, апеляційна скарга ОСОБА_1 не спростовує правильність доводів, яким мотивовано судове рішення, зводиться по суті до переоцінки проаналізованих судом доказів та не дає підстав вважати висновки суду першої інстанції помилковими.

Колегія суддів також вважає за доцільне зауважити, що у пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Згідно з п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

З врахуванням наведених вище норм законодавства та фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що оскаржене відповідачем рішення суду першої інстанції винесене з дотриманням норм матеріального і процесуального права, за результатами всебічного і об`єктивного з`ясування обставин справи, а тому немає підстав для його скасування.

Згідно ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення ухвалене відповідно до норм матеріального та процесуального права, а висновки суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, які не спростовані доводами апеляційної скарги, у зв`язку з чим відсутні підстави для її задоволення.

Одночасно слід зазначити, що в контексті положень п.3 ч.6 ст.12 КАС України дана справа відноситься до категорій справ незначної складності, а тому судове рішення, постановлене за результатами апеляційного перегляду в касаційному порядку оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 цього Кодексу.

Керуючись ст.ст. 12, 308, 311, 315, 316, 321, 325, 328, 329 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 02 вересня 2022 року у справі №380/5082/22 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Н. М. Судова-Хомюк
судді Т. В. Онишкевич
Р. П. Сеник
Повне судове рішення складено 14 лютого 2023 року