Справа № 120/4257/22
Суддя: Біла Л.М.
Дата ухвалення: 2023-02-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 120/4257/22

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Дончик В.В.

Суддя-доповідач - Біла Л.М.

08 лютого 2023 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Білої Л.М.

суддів: Матохнюка Д.Б. Гонтарука В. М. ,

за участю:

секретаря судового засідання: Лунь Т. С.,

представника позивача - Яценко Д.Ю.

представника відповідача - Остачинської І.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Північного офісу Держаудитслужби, в особі Управління Північного офісу Держаудитслужби у Вінницькій області на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 27 жовтня 2022 року у справі за адміністративним позовом Комунального підприємства Вінницької міської ради "Вінницяміськтеплоенерго" до Управління Північного офісу Держаудитслужби у Вінницькій області про визнання протиправною та скасування вимоги та висновків,

В С Т А Н О В И В :

КП Вінницької міської ради "Вінницяміськтеплоенерго" звернулось до суду з позовом до Управління Північного офісу Держаудитслужби у Вінницькій області, в якому просило:

- визнати протиправною та скасувати вимогу Управління Північного офісу Держаудитслужби у Вінницькій області №260208-14/948-2022 від 28.04.2022 року "Про усунення виявлених порушень";

- визнати незаконними висновки ревізії.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 27 жовтня 2022 року позов задоволено частково.

А саме, судом визнано протиправною та скасовано вимогу Управління Північного офісу Держаудитслужби у Вінницькій області №260208-14/948-2022 від 28.04.2022 року "Про усунення виявлених порушень".

В задоволенні іншої частини позовних вимог судом першої інстанції відмовлено.

Не погодившись із судовим рішенням в частині задоволених вимог, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку.

Обгрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, апелянт відзначив про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права і неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, що стало підставою для хибних висновків суду, які не відповідають обставинам справи та не грунтуються на нормах законодавства.

Так, на переконання відповідача, судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення застосовано норми права без урахування висновків, викладених у поставах Верховного Суду, та позиції Великої палати Верхового Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах.

У письмовому відзиві на апеляційну скаргу позивач заперечив проти доводів апелянта та просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги.

В судовому засіданні представник апелянта, відповідача у справі, вимоги апеляційної скарги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити.

Представник позивача заперечила проти задоволення апеляційних скарг та просила залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення судом першої інстанції, дійшов наступних висновків.

Як встановлено судом першої інстанції та знайшло своє підтвердження в ході апеляційного перегляду справи, на виконання п.2.1.4.2 Плану проведення заходів державного фінансового контролю Північного офісу Держаудитслужби на IV квартал 2021 року ревізійною групою Управління Північного офісу Держаудитслужби у Вінницькій області проведено ревізію окремих питань фінансово-господарської діяльності КП Вінницької міської ради "Вінницяміськтеплоенерго", яке має заборгованість з різниці в тарифах на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії, послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води, послуги з централізованого постачання холодної води та водовідведення за період з 01.01.2018 року по 30.09.2021 року.

Перевірку проведено з 24.11.2021 року по 31.01.2022 року відповідно до питань програми ревізії. Ревізію було зупинено з 07.12.2021 року по 09.01.2022 року для проведення зустрічних звірок.

За результатами перевірки складено відповідний акт ревізії №08-30/1 від 07.02.2022 року.

Не погоджуючись із фактами, викладеними у Акті ревізії, позивачем надано заперечення (зауваження) на Акт ревізії, які відповідачем отримано 16.02.2022 року.

02.05.2022 року позивачем одержано висновок, яким не прийнято заперечення та враховано їх відповідачем як пояснення.

В ході ревізії позивачем на адреси підрядних організацій, а саме: ПП «Ремшляхбуд-Т», ТОВ «Магістраль» , ТОВ «Вінницябуд», ТОВ «Енергоресурс-монтаж», ТОВ «Шляхбуд», ФОП Долечека, ТОВ «Баскурт», ТОВ «Теплоенергетична компанія», ТОВ «Устимівський котельно-механічний завод», направлено претензії щодо відшкодування матеріальної шкоди (збитків). У добровільному порядку підрядними організаціями повернуто 160 631,97 грн.

Листом від 02.05.2022 року відповідачем надіслано на адресу позивача вимогу «Про усунення виявлених порушень» №260208-14/948-2022 від 28.04.2022 року, якою вимагає забезпечити:

- розгляд результатів проведеної ревізії та питання щодо притягнення у порядку, встановленому законодавством, до відповідальності працівників Підприємства, причетних до допущених порушень із прийняттям відповідних розпорядчих документів;

- відшкодування, відповідно до норм ст.ст.193, 199, 217, 218 Господарського кодексу України, на користь Підприємства завищеної вартості ремонтно - будівельних робіт на загальну суму 3 330 914, 80 грн.;

- дотримання нормативно-правових актів, що регламентують проведення та оплату ремонтно-будівельних робіт (якість, обсяги, вартість).

Крім цього, зазначена вимога містить вимоги до позивача щодо надання у встановлений строк вичерпної інформації про вжиті заходи з усунення виявлених порушень разом із завіреними копіями підтверджуючих первинних, розпорядчих та інших документів, а у разі не усунення виявлених порушень законодавства з питань збереження і використання активів, контролюючий орган має право звернутись до суду в інтересах держави.

Не погоджуючись з вказаною вимогою, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржувана вимога не відповідає критеріям визначеним частиною другою статті 2 КАС України, що є достатньою підставою для її скасування

Колегія суддів, розглядаючи справу в межах доводів апеляційної скарги, дійшла висновку про обґрунтованість та правомірність висновків суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до положень статті 1 Закону України від 26.01.1993 №2939-XII «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» (далі - Закон №2939-XII - у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), здійснення державного фінансового контролю забезпечує центральний орган виконавчої влади, уповноважений Кабінетом Міністрів України на реалізацію державної політики у сфері державного фінансового контролю (далі - орган державного фінансового контролю).

Згідно пункту 1 Положення про Державну аудиторську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.02.2016 №43 (далі - Положення №43), Державна аудиторська служба України (Держаудитслужба) є центральним органом виконавчої влади діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України та який забезпечує формування і реалізує державну політику у сфері державного фінансового контролю.

Відповідно до статті 2 Закону №2939-ХІІ головними завданнями органу державного фінансового контролю є: здійснення державного фінансового контролю за використанням і збереженням державних фінансових ресурсів, необоротних та інших активів, правильністю визначення потреби в бюджетних коштах та взяттям зобов`язань, ефективним використанням коштів і майна, станом і достовірністю бухгалтерського обліку і фінансової звітності у міністерствах та інших органах виконавчої влади, державних фондах, фондах загальнообов`язкового державного соціального страхування бюджетних установах і суб`єктах господарювання державного сектору економіки, а також на підприємствах, в установах та організаціях, які отримують (отримували у періоді, який перевіряється) кошти з бюджетів усіх рівнів, державних фондів та фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування або використовують (використовували у період, який перевіряється) державне чи комунальне майно (далі - підконтрольні установи), за дотриманням бюджетного законодавства, дотриманням законодавства про закупівлі, діяльністю суб`єктів господарської діяльності незалежно від форми власності, які не віднесені законодавством до підконтрольних установ, за судовим рішенням, ухваленим у кримінальному провадженні.

Державний фінансовий контроль забезпечується органом державного фінансового контролю шляхом проведення державного фінансового аудиту, інспектування, перевірки закупівель та моніторингу закупівлі.

Порядок проведення органом державного фінансового контролю державного фінансового аудиту, інспектування установлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до пункту 2 Порядку проведення інспектування Державною аудиторською службою, її міжрегіональними територіальними органами, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20.04.2006 року №550 (далі - Порядок №550), інспектування полягає у документальній і фактичній перевірці певного комплексу або окремих питань фінансово-господарської діяльності об`єкта контролю і проводиться у формі ревізії, яка повинна забезпечувати виявлення фактів порушення законодавства, встановлення винних у їх допущенні посадових і матеріально відповідальних осіб.

Згідно із підпунктом 9 пункту 4 Положення №43 Держаудитслужба відповідно до покладених на неї завдань вживає в установленому порядку заходів до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства та притягнення до відповідальності винних осіб, а саме: вимагає від керівників та інших осіб підприємств, установ та організацій, що контролюються, усунення виявлених порушень законодавства; здійснює контроль за виконанням таких вимог; звертається до суду в інтересах держави у разі незабезпечення виконання вимог щодо усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів; застосовує заходи впливу за порушення бюджетного законодавства, накладає адміністративні стягнення на осіб, винних у порушенні законодавства; передає в установленому порядку правоохоронним органам матеріали за результатами державного фінансового контролю у разі встановлення порушень законодавства, за які передбачено кримінальну відповідальність або які містять ознаки корупційних діянь.

Пунктом 6 Положення №43 передбачено, що Держаудитслужба для виконання покладених на неї завдань має право пред`являти керівникам та іншим особам підприємств, установ та організацій, що контролюються, обов`язкові до виконання вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства; призупиняти в межах повноважень, передбачених законом, бюджетні асигнування, зупиняти операції з бюджетними коштами в установленому законодавством порядку, а також застосовувати та ініціювати застосування відповідно до закону інших заходів впливу в разі виявлення порушень законодавства; у разі виявлення збитків, завданих державі чи підприємству, установі, організації, що контролюється, визначати їх розмір в установленому законодавством порядку.

Зазначені норми кореспондуються з положеннями пунктів 7, 10 та 13 статті 10 Закону №2939-ХІІ, згідно із якими органу державного фінансового контролю надано право пред`являти керівникам та іншим особам підприємств, установ та організацій, що контролюються, обов`язкові до виконання вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства, вилучати в судовому порядку до бюджету виявлені ревізіями приховані і занижені валютні та інші платежі, ставити перед відповідними органами питання про припинення бюджетного фінансування і кредитування, якщо отримані підприємствами, установами та організаціями кошти і позички використовуються з порушенням чинного законодавства; звертатися до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог щодо усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів; при виявленні збитків, завданих державі чи підприємству, установі, організації, що контролюється, визначати їх розмір у встановленому законодавством порядку.

Частиною другою статті 15 Закону №2939-ХІІ обумовлено, що законні вимоги службових осіб органу державного фінансового контролю є обов`язковими для виконання службовими особами об`єктів, що контролюються.

Наведені законодавчі норми неодноразово аналізувались Верховним Судом у постановах: від 02.02.2020 у справі №804/2282/16, від 20.03.2020 у справі №814/380/17, від 02.04.2020 у справі №820/3534/16, від 09.04.2020 у справі №0940/1822/18 та від 30.07.2020 у справі №817/663/18, в тому числі його Великою Палатою (зокрема, постанова від 21.11.2018 у справі №820/3534/16), в яких Верховний суд зазначив, що орган державного фінансового контролю наділений повноваженнями здійснювати контроль за використанням коштів державного і місцевого бюджетів та у разі виявлення порушень законодавства пред`являти обов`язкові до виконання вимоги щодо усунення таких правопорушень; при виявленні збитків, завданих державі чи об`єкту контролю, орган державного фінансового контролю має право визначати їх розмір згідно з методикою, затвердженою Кабінетом Міністрів України, та звертатися до суду в інтересах держави про стягнення збитків, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог щодо усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів; вимога органу державного фінансового контролю спрямована на корегування роботи підконтрольної організації та приведення її у відповідність із вимогами законодавства є обов`язковою до виконання; що стосується відшкодування виявлених збитків, завданих державі чи об`єкту контролю, то про їх наявність може бути зазначено у вимозі, але вони не можуть бути примусово стягнуті шляхом вимоги. Такі збитки відшкодовуються у добровільному порядку або шляхом звернення органу фінансового контролю до суду з відповідним позовом.

Отже, в органу фінансового контролю наявне право заявляти вимогу про усунення порушень, виявлених у ході перевірки підконтрольних установ, яка обов`язкова до виконання лише в частині усунення допущених порушень законодавства; вимога органу державного фінансового контролю спрямована на корегування роботи підконтрольної організації та приведення її у відповідність із вимогами законодавства.

При виявленні збитків, завданих державі чи об`єкту контролю, орган державного фінансового контролю має право визначати їх розмір згідно з методикою, затвердженою Кабінетом Міністрів України, та звертатися до суду в інтересах держави про стягнення збитків, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог щодо усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів.

Як вбачається з матеріалів справи, спірним питанням у даній справі є правомірність вимоги Державної аудиторської служби України №260208-14/948-2022 від 28.04.2022 року "Про усунення виявлених порушень".

Так, зі змісту спірної вимоги вбачається, що контролюючий орган вимагає у позивача забезпечити:

- розгляд результатів проведеної ревізії та питання щодо притягнення у порядку, встановленому законодавством, до відповідальності працівників Підприємства, причетних до допущених порушень із прийняттям відповідних розпорядчих документів;

- відшкодування, відповідно до норм ст.ст.193, 199, 217, 218 Господарського кодексу України, на користь Підприємства завищеної вартості ремонтно - будівельних робіт на загальну суму 3 330 914, 80 грн.;

- дотримання нормативно-правових актів, що регламентують проведення та оплату ремонтно-будівельних робіт (якість, обсяги, вартість).

В даному випадку, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що вимога, як індивідуально-правовий акт породжує права і обов`язки для позивача, оскільки останнім на позивача, як підконтрольну установу, покладено певні обов`язки.

Загальними вимогами, які висуваються до актів індивідуальної дії, як актів правозастосування, є їх обґрунтованість та вмотивованість, тобто наведення суб`єктом владних повноважень конкретних підстав його прийняття (фактичних і юридичних), а також переконливих і зрозумілих мотивів його прийняття.

Можливість усунення виявлених порушень прямо залежить від чіткого визначення суб`єктом владних повноважень конкретного заходу (варіанту поведінки), яких слід вжити уповноваженій особі Замовника для усунення порушень.

Спонукання позивача самостійно визначити на підставі невизначених норм, які саме заходи слід вжити для усунення виявлених порушень, в свою чергу, може призвести до нового можливого порушення позивачем чинного законодавства.

В даному випадку, зазначивши у висновку про необхідність здійснити заходи щодо усунення виявлених порушень у встановленому законом порядку, зокрема, шляхом розгляду результатів проведеної ревізії та питання щодо притягнення у порядку, встановленому законодавством, до відповідальності працівників Підприємства, причетних до допущених порушень із прийняттям відповідних розпорядчих документів, відповідач не визначив спосіб усунення виявлених під час моніторингу порушень, що свідчить про його нечіткість та невизначеність.

Вказаний факт є порушенням вимог закону в частині змісту вимоги як акта індивідуальної дії, оскільки зобов`язальний характер вимоги щодо усунення правопорушення свідчить про встановлення цього порушення, так і визначення імперативного обов`язкового способу його усунення.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 10 грудня 2019 року в справі №160/9513/18 та у постанові Верховного Суду від 05.03.2020 року по справі №640/467/19.

До того ж, притягнення працівників Підприємства до відповідальності здійснюється у встановленому нормами трудового законодавства порядку, а саме ст. 130-136 КЗпП України, якими визначаються підстави та порядок відшкодування шкоди, яка заподіяна працівником підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на неї трудових обов`язків. Разом з тим, в даній справі контролюючий орган, визначивши розмір шкоди та вказавши на порушення саме підрядними організаціями вимог законодавства, які призвели до оплати завищення вартості підрядних робіт, не зазначив в чому саме полягає порушення трудових обов`язків кожним із зазначених у картках порушення працівником підприємства. Дана обставина не висвітлена відповідачем ні у Вимозі, ні в Акті ревізії, що також розцінюється судовою колегією як ознака необгрунтованості та неконкретизованості спірної вимоги.

Окрім того, контролюючий орган вимагає від позивача у спірній вимозі забезпечити відшкодування, відповідно до норм ст.ст.193, 199, 217, 218 Господарського кодексу України, на користь Підприємства завищеної вартості ремонтно - будівельних робіт на загальну суму 3 330 914, 80 грн.

З даного приводу судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що відзначений відповідачем спосіб усунення виявленого порушення, не узгоджується із нормами діючого законодавства, з огляду на неможливість впливу самого підприємства на підрядні організації, що виконували будівельні роботи, за умови обумовленої між ними вартості робіт.

Крім цього, як засвідчується матеріалами справи, в ході ревізії позивачем на адреси підрядних організацій, що виконували роботи, по яким контролюючим органом встановлено порушення, направлено претензії щодо відшкодування матеріальної шкоди (збитків).

У добровільному порядку підрядними організаціями було повернуто 160631,97 грн. Іншу частину збитків підрядники відшкодовувати відмовились, аргументуючи це незаконністю та необґрунтованістю вимог.

Суд першої інстанції доцільно відзначив, що єдиним заходом впливу на підрядні організації щодо відшкодування коштів, є звернення підконтрольною організацією до суду з позовною заявою. Разом з тим, згідно правових позицій Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду такі позовні вимоги підконтрольних організацій залишаються без задоволення.

З даного приводу судова колегія відзначає, що статті Господарського кодексу України, на які посилається відповідач, містять положення про загальні засади відповідальності учасників господарських правовідносин, а також про відшкодування збитків. У цих статтях йде мова про господарські санкції як правовий засіб відповідальності у сфері господарювання, зокрема, про відшкодування збитків, штрафні санкції, оперативно-господарські санкції. Також, в цих статтях містяться положення про адміністративно-господарські санкції, які застосовуються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування. Зазначені статті містять положення про прострочення боржника, прострочення кредитора, досудове врегулювання та ін. Тобто, відповідачем відзначено статті Господарського кодексу України, які містять самостійні способи захисту, які є правовою підставою для реалізації різних способів судового захисту та для подачі різних за своєю суттю позовів.

Таким чином, в оскаржуваній вимозі відповідач, посилаючись на статті Господарського кодексу України, які містять різні за своєю природою способи захисту прав, відповідач створив для позивача певну правову невизначеність.

У даній справі зміст спірної вимоги, яка є індивідуально-правовим актом, і відтак породжує права і обов`язки для підконтрольної установи, якій вона адресована, не стосується усунення порушень норм законодавства, а направлена на зобов`язання позивача відшкодувати бюджетні кошти.

Саме тому, на переконання колегії суддів, така вимога не відповідає вимогам закону щодо її змісту та є неконкретизованою.

За таких умов, спонукання позивача самостійно визначити на підставі наведених норм права, які саме заходи слід вжити для усунення виявлених порушень, в свою чергу, може призвести до нового можливого порушення останнім чинного законодавства. Зазначене, в світлі обов`язкового характеру спірної вимоги в частині корегування роботи підконтрольної установи, є порушенням вимог закону щодо змісту вимоги як акту індивідуальної дії.

Аналогічного висновку судова колегія доходить і стосовно вимоги відповідача, якою на позивача покладено обов`язок дотримання нормативно - правових актів, що регламентують проведення та оплату ремонтно-будівельних робіт, та надання у встановлений строк вичерпної інформації про вжитті заходи з усунення виявлених порушень разом із завіреними копіями підтверджуючих первинних, розпорядчих та інших документів. В даному випадку наведене також не слід розглядати, як конкретизована та чітка рекомендація щодо способу усунення виявлених під час ревізії порушень.

Судова колегія враховує, що під час вирішення справ, предметом яких є правомірність вимог контролюючих органів, скерованих на адресу підконтрольних суб`єктів, судам належить, виходячи із правової природи письмової вимоги контролюючого органу, враховувати чи прийнята вона на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені законодавством. З метою встановлення того, чи контролюючим органом при прийнятті спірної вимоги владні управлінські функції реалізовані у передбачений законом спосіб, суду належить надати правову оцінку змісту вимоги як індивідуально-правового акту.

У постанові від 08 травня 2018 року у справі № 826/3350/17 Верховний Суд зазначив, що під час вирішення справ, предметом яких є правомірність вимог контролюючих органів, скерованих на адресу підконтрольних суб`єктів, судам належить, виходячи із правової природи письмової вимоги контролюючого органу, враховувати чи прийнята вона на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені законодавством. З метою встановлення того, чи контролюючим органом при прийнятті спірної вимоги владні управлінські функції реалізовані у передбачений законом спосіб, суду належить надати правову оцінку змісту вимоги як індивідуально-правового акту.

Враховуючи приписи частини першої статті 15 Закону № 2939-XIІ, згідно яких законні вимоги службових осіб органу державного фінансового контролю є обов`язковими для виконання службовими особами об`єктів, що контролюються, Верховний Суд у постанові від 08 травня 2018 року у справі № 826/3350/17 досліджував питання: якою є правова природа «законної вимоги» контролюючого органу, її правове навантаження.

У цій постанові Верховний Суд дійшов висновку про те, що "законна вимога" контролюючого органу про усунення виявлених порушень законодавства повинна бути здійснена у письмовій формі, сформована внаслідок реалізації контролюючим органом своєї компетенції (завдань і функцій відповідно до законодавства), містити чіткі, конкретні і зрозумілі, приписи на адресу підконтрольного суб`єкту (об`єкту контролю, його посадових осіб), які є обов`язковими до виконання останнім.

При цьому "законність" письмової вимоги контролюючого органу безумовно передбачає її обґрунтованість, що в силу статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, є однією з обов`язкових ознак рішення (дії, бездіяльності) суб`єкта владних повноважень, що підлягає встановленню адміністративним судом. «Законна вимога» контролюючого органу, як індивідуально-правовий акт, повинна відповідати вимогам закону в частині її змісту і форми. Саме аналіз змісту вимоги контролюючого органу свідчить про те, чи такі вимоги дотримано та чи породжує така вимога права і обов`язки для підконтрольної установи.

У даній справі, зміст спірної вимоги, яка, як встановлено вище, є індивідуально-правовим актом, спрямований на коригування роботи позивача. Спірна вимога є обов`язковою до виконання підконтрольною установою та винесена з порушенням вимог закону щодо її змісту, оскільки є необгрунтованою і неконкретизованою, а тому є такою, що не відповідає критеріям, які встановлені частиною другою статті 2 КАС України, що по суті є самостійною та достатньою підставою для задоволення позовних вимог про скасування такої вимоги.

Аналогічний правовий підхід застосовано у постановах Верховного Суду від 06 серпня 2020 року у справі № 826/6254/17, від 14 грудня 2020 року у справі №200/7584/19-а, від 26 травня 2022 року у справі №480/496/19.

Отже, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого та вірного висновку, що неконкретизованість вимоги є підставою для скасування останньої, адже в разі наявності декількох способів усунення виявлених у ході ревізії порушень, право вибору може призвести до нового можливого порушення позивачем норм законодавства.

Обсяг судового контролю в адміністративних справах визначено частиною другою статті 2 КАС України, в якій зазначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Таким чином, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскільки оскаржувана вимога не відповідає критеріям визначеним частиною другою статті 2 КАС України, це є достатньою підставою для її скасування.

В контексті викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеному рішенні, у зв`язку з чим підстав для його скасування не вбачається.

Інші доводи апеляційної скарги встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

При цьому, надаючи оцінку доводам апеляційної скарги, судова колегія враховує, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

У п.58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Північного офісу Держаудитслужби, в особі Управління Північного офісу Держаудитслужби у Вінницькій області залишити без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 27 жовтня 2022 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 13 лютого 2023 року.

Головуючий Біла Л.М.

Судді Матохнюк Д.Б. Гонтарук В. М.