Справа № 580/5269/22
Суддя: Сергій КУЛЬЧИЦЬКИЙ
Дата ухвалення: 2023-02-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2023 року справа № 580/5269/22

м. Черкаси

Черкаський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кульчицького С. О., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) в приміщенні суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Київській області як відокремленого підрозділу Державної податкової служби України та Державної податкової служби України, третя особа Баришівський відділ Державної виконавчої служби у Броварському районі Київської області про визнання протиправними дії та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки),

ВСТАНОВИВ:

До Черкаського окружного адміністративного суду звернулася ОСОБА_1 (далі позивач) з позовом до Головного управління ДПС у Київській області як відокремленого підрозділу Державної податкової служби України (далі відповідач 1) та Державної податкової служби України (далі відповідач 2), третя особа Баришівський відділ Державної виконавчої служби у Броварському районі Київської області (далі третя особа), в якому просить:

- визнати дії Головного управління ДПС у Київській області як відокремленого підрозділу Державної податкової служби України протиправним;

- скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 07.11.2020 за №Ф-15763-51 У щодо ОСОБА_1 , як правонаступника фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 .

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач указала, що була зареєстрована як фізична особа- підприємець з 19.08.2003. Підприємницьку діяльність фактично не провадила та доходу не отримувала. 05.11.2021 припинила підприємницької діяльності. З листа ГУ ДПС у Київській області дізналася про існування заборгованості у розмірі 21 969,20 грн., яка виникла у зв`язку із несплатою квартальних нарахування за IV квартал 2018 року в сумі 2 457,18 грн., І-IV квартал 2019 року в сумі - 11 016,72 грн. та за І-IV квартал 2020 року - 9 495,3 грн. Однак, позивач з 27.09.2018 по 30.12.2019 працювала кухарем у ФОП ОСОБА_3 . Таким чином, у період IV квартал 2018 року та І-IV квартал 2019 року позивач була працевлаштована, а з її заробітної плати здійснювались відрахування на загальнообов`язкове державне соціальне страхування. Однак, вказує позивач, особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного тримання доходу лише за умови, якщо така особа не є найманим працівником. В разі, якщо особа є найманим працівником, вона є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем. Відтак, фізична особа-підприємець звільняється від сплати єдиного внеску у випадку встановлення судом, що нею підприємницька діяльність не здійснюється, дохід від такої діяльності не отримується та вказана особа перебуває у трудових відносинах та за неї єдиний внесок сплачує роботодавець. Таким чином, в розумінні Закону №2464 позивач є застрахованою особою і єдиний внесок за неї в період, який частково охоплює винесена оскаржувана вимога (IV квартал 2018 року та І-ІV квартал 2019 року), нараховував та сплачував роботодавець, а саме ФОП ОСОБА_3 , в розмірі не менше мінімальногоpindex:-1$COFE_ELECTRONIC_FORM=width:64;sorting:N-1;groupindex:-1

Ухвалою суду від 23.11.2022 відкрито спрощене позовне провадження у справі за даним позовом, без повідомлення учасників справи.

Відповідач проти позовних вимог заперечив, надавши до суду 02.01.2023 відзив на позовну заяву, в якому вказав, що з урахуванням особливостей форм діяльності осіб, що зареєстровані як фізичні особи підприємці, проте фактично не здійснюють та не ведуть господарську діяльність та доходи не отримують, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності. Обов`язок позивача як платника ЄСВ, суб`єкта підприємницької діяльності, навіть у випадку нездійснення діяльності як підприємця, нездійснення якої є власною волею позивача, як і реєстрація ФОП, на власний розсуд та ризик, до яких позивача ніхто не примушував, що передбачає і усвідомлення наслідків такої реєстрації для цілей оподаткування та сплати ЄСВ. Закон чітко встановлює обов`язок ФОП сплатити ЄСВ у мінімальному розмірі навіть у випадку нездійснення підприємницької діяльності та не містить норм щодо звільнення від цього обов`язку. Головне управління ДПС у Київській області, приймаючи оскаржувану вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 07.11.2020 № Ф-15763-51 У діяло лише на підставі та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України. Тому вимога про сплату боргу (недоїмки) є правомірною.

Позивач подав до суду 05.01.2023 відповідь на відзив, в якій виклав аналогічні викладеним у позовній заяві обґрунтування позовних вимог.

Дослідивши подані суду письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд встановив таке.

Згідно із витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців ОСОБА_1 зареєстрована як суб`єкт господарювання - фізична особа-підприємець 19.08.2003.

05.11.2021 припинено реєстрацію підприємницької діяльності.

Відповідно до наказу № 1/пр від 27.09.2018 ОСОБА_1 прийнято на роботу на посаду кухаря до ФОП ОСОБА_3 (ІПН НОМЕР_1 ).

Згідно з наказом № 10/зв від 30.12.2019 позивача звільнено з посади за власним бажанням.

Відповідно до даних інтегрованої картки позивача по єдиному внеску (код платежу 71040000) відповідач нарахував позивачу єдиний внесок за 2018-2021 рр., а саме:

- 21.01.2019 в сумі 2 457,18 грн за IV квартал 2018 року, сума заборгованості склала - 2 457,18 грн;

- 19.04.2019 в сумі 2 754,18 грн за І квартал 2019 року, сума заборгованості склала - 5 211,36 грн;

- 19.07.2019 в сумі 2 754,18 грн за ІІ квартал 2019 року, сума заборгованості склала - 7 965,54 грн;

- 19.10.2019 в сумі 2 754,18 грн за ІІІ квартал 2019 року, сума заборгованості склала - 10 719,72 грн;

- 20.01.2020 в сумі 2 754,18 грн за ІV квартал 2019 року, сума заборгованості склала - 13 473,9 грн;

- 21.04.2020 в сумі 2 078,12 грн за І квартал 2020 року, сума заборгованості склала - 15 552,02 грн;

- 20.07.2020 в сумі 1 039,06 грн за ІІ квартал 2020 року, сума заборгованості склала - 16 591,08 грн;

- 19.10.2020 в сумі 3 178,12 грн за ІІІ квартал 2020 року, сума заборгованості склала - 19 769,20 грн;

- 19.01.2021 в сумі 2 200,00 грн за ІV квартал 2020 року, сума заборгованості склала - 21 969,20 грн.

Всього заборгованість зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування станом на 31.12.2021 склала 21 969,20 грн.

Згідно довідки форми ОК-5 Реєстр застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування Індивідуальні відомості про застраховану особу здійснювалось нарахування та сплата відносно позивача єдиного внеску, зокрема, за такі періоди:

- за IV квартал 2018 року - страхувальником ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 );

- за І-IV квартали 2019 року - страхувальником ОСОБА_3 ( РНОКПП НОМЕР_1 );

07.11.2020 відповідач сформував вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-15763-51 У, згідно з якою станом на 29.12.2020 заборгованість позивача зі сплати єдиного внеску складає 19 769 грн. 20 коп.

Вважаючи вимогу № Ф-15763-51 У від 07.11.2020 протиправною, позивач звернулася до суду.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, суд виходить з наступного.

Спірні правовідносини врегульовані нормами Податкового кодексу України в частині компетенції контролюючих органів, повноважень і обов`язків їх посадових осіб щодо адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та Законом України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" від 08.07.2010 № 2464-VI (далі - Закон № 2464-VI).

Відповідно до підпункту 14.1.226 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України самозайнята особа - платник податку, який є фізичною особою-підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності. Незалежна професійна діяльність - участь фізичної особи у науковій, літературній, артистичній, художній, освітній або викладацькій діяльності, діяльність лікарів, приватних нотаріусів, приватних виконавців, адвокатів, арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів), аудиторів, бухгалтерів, оцінщиків, інженерів чи архітекторів, особи, зайнятої релігійною (місіонерською) діяльністю, іншою подібною діяльністю за умови, що така особа не є працівником або фізичною особою - підприємцем та використовує найману працю не більш як чотирьох фізичних осіб.

Пункт 14.1.195 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України дає визначення поняттю «працівник» - це фізична особа, яка безпосередньо власною працею виконує трудову функцію згідно з укладеним з роботодавцем трудовим договором (контрактом) відповідно до закону;

Відповідно до статті 1 Закону № 2464-VI єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Пунктом 1 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI визначено, що платниками єдиного внеску з поміж інших категорій суб`єктів є: роботодавці підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Згідно пункту 4 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI визначено, що платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Частиною другою статті 6 Закону № 2464-VI визначено, що платник єдиного внеску зобов`язаний, зокрема, своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок; подавати звітність та сплачувати до органу доходів і зборів за основним місцем обліку платника єдиного внеску у строки, порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 7 Закону №2464-VI єдиний внесок нараховується: для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Відповідно до абзацу 3 частини 8 статті 9 Закону № 2464-VI платники єдиного внеску, зазначені у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.

Крім того, єдиний внесок підлягає сплаті незалежно від фінансового стану платника (ч. 12 ст. 9 Закону № 2464-VI).

Суд зазначає, що мета участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування полягає у гарантуванні особі матеріального забезпечення у разі настання страхового випадку (як то безробіття, тимчасова непрацездатність, нещасний випадок на виробництві чи професійне захворювання, досягнення пенсійного віку тощо).

Платниками єдиного внеску є роботодавці та особи, які забезпечують себе працею самостійно (у т.ч. фізичні особи - підприємці).

В силу вимог статті 4 Закону № 2464-VI роботодавців та фізичних осіб - підприємців визначено окремими платниками єдиного внеску.

Проте, слід врахувати різний статус цих осіб у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування. Так, у випадку з найманим працівником він є застрахованою особою, а роботодавець - страхувальником. У свою чергу, державна реєстрація фізичною особою індивідуальної підприємницької діяльності є формою самостійного забезпечення працею, а тому відповідна особа одночасно є і застрахованою особою і страхувальником.

В силу вимог Закону №2464-VI за найманого працівника єдиний внесок сплачує роботодавець; фізична особа - підприємець сплачує єдиний внесок самостійно.

Зазначені механізми передбачені з метою участі усіх без винятку працюючих осіб (у тому числі, і тих, що забезпечують себе працею самостійно) у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Як встановлено судом, оскаржену вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-15763-51 У від 07.11.2020 сформовано за період IV квартал 2018 року - ІІІ квартал 2020 року.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що довідкою Пенсійного фонду України з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування форми ОК-5 від 13.07.2022 підтверджується нарахування та сплата відносно позивача єдиного внеску, зокрема, за період з 01.10.2018 по 31.12.2019 страхувальником: ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 ).

Таким чином, суд встановив, що позивач у спірний період, зокрема, з IV кварталу 2018 року по IV квартал 2019 року хоча і була зареєстрована у статусі фізичної особи - підприємця, при цьому працювала як найманий працівник та вважалася застрахованою особою.

При цьому, відповідач не подав до суду доказів здійснення позивачем у зазначений період підприємницької діяльності та отримання доходу від такої діяльності.

Суд зазначає, що особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.

Інше тлумачення норм Закону № 2464-VI щодо необхідності сплати єдиного внеску особами, які перебувають на обліку в органах ДПС і зареєстровані як фізичні особи-підприємці (однак господарську діяльність не здійснюють і доходи не отримують), та які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах №440/2149/19 від 04 грудня 2019 року та №142/252/19 від 07 липня 2021 року. №320/2655/20 від 22 липня 2021 року.

Відповідно до частини 5 статті 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином, у зв`язку із відсутністю доказів на підтвердження здійснення позивачем підприємницької діяльності та отримання доходу, та у зв`язку з нарахуванням та сплатою роботодавцем за позивача, як за застраховану особу, єдиного внеску, суд вважає, що у позивача відсутній обов`язок щодо сплати єдиного соціального внеску як фізичною особою-підприємцем за період з IV кварталу 2018 року по IV квартал 2019 року.

Суд зауважує, що сплата позивачем єдиного внеску ще й як фізичною особою - підприємцем не призведе до покращення його становища у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування, оскільки у такому разі він не набуде права на отримання додаткових видів соціального забезпечення чи збільшення їх розміру у разі настання страхового випадку.

Натомість покладення на позивача обов`язку зі сплати єдиного внеску у такому випадку буде надмірним тягарем та фактично подвійним обкладенням ЄСВ.

З огляду на встановлені обставини суд дійшов висновку, що дії Головного управління ДПС у Київській області щодо нарахування єдиного соціального внеску за період з IV кварталу 2018 року по IV квартал 2019 у сумі 13 473,90 грн. є протиправними, а вимога про сплату боргу (недоїмки) № Ф-15763-51 У від 07.11.2020 підлягає скасуванню у вказаній сумі.

Щодо недоїмки зі сплати єдиного внеску у сумі 6 295,30 грн, то вказана недоїмка виникла у зв`язку з несплатою позивачем єдиного внеску за І-ІІІ квартал 2020 року згідно даних інтегрованої картки.

Згідно з частиною другої статті 6 Закону №2464-VI платник єдиного внеску зобов`язаний: своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

Відповідно до частини другої статті 9 Закону №2464-VI обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

Частина 7 вказаної статті передбачає, що єдиний внесок сплачується шляхом перерахування платником безготівкових коштів з його банківського рахунку. Платники, зазначені в абзацах третьому та четвертому пункту 1 частини першої статті 4 цього Закону, які не мають банківського рахунку, сплачують внесок шляхом готівкових розрахунків через банки чи відділення зв`язку.

Згідно частини 8 вказаної статті платники єдиного внеску, крім платників, зазначених у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 20 числа наступного місяця, крім гірничих підприємств, які зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 28 числа наступного місяця.

Отже платники єдиного внеску, які перебувають на спрощеній системі оподаткування, зобов`язані самостійно нараховувати та сплачувати нарахований єдиний внесок у поданій звітності за звітний квартал у строк до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.

Судом встановлено, що позивачу нараховано єдиний внесок за І-ІІІ квартали 2020 року, проте позивач сплату вказаного внеску не здійснила, доказів такої сплати до суду не надала.

Отже єдиний внесок у сумі 6 295,30 грн. правомірно зазначений у спірній вимозі як недоїмка, тому позовна вимога в цій частині є необгрунтованою і задоволенню не підлягає.

Відповідно до частини 1 статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В силу приписів частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили.

Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують.

З урахуванням зазначеного, суд, на підставі наданих доказів в їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України дійшов висновку, що позов є обгрунтованим частково, тому підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до статті 244 КАС України суд під час ухвалення рішення вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати.

Згідно ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно ч. 3 ст. 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати відносяться на обидві сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Згідно частини 2 статті 134 КАС України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Частиною 3 статті 134 КАС України визначено, що для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Таким чином, Кодексом адміністративного судочинства України передбачені витрати на правничу допомогу адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу.

Згідно частини 7 статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону України № 5076-VI від 05.07.2012 Про адвокатуру та адвокатську діяльність встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI).

Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI).

На підтвердження наявності підстав для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу позивач надав копію договору №02 від 06.09.2022 про надання правової допомоги, копію акта про надання правової допомоги № 01 від 31.10.2022, ордер серії СА №1040520 від 01.11.2022 та квитанцію про сплату 1 000 грн. на рахунок адвоката.

З наданої представником позивача копії акта про надання правової допомоги №01 від 31.10.2022 вбачається, що адвокат Андреєва О. В. надала позивачу таку правову допомогу: комплексна консультація з аналізом наданих документів щодо стягнення в рамках ВП № 64691039 (Баришівський відділ ДВС у Броварському районі Київської області) та оскарження вимоги про сплату боргу (недоїмки) № Ф-15763-51У від 07.11.2020 1 година, вартість 500 грн; підготовка позовної заяви до адміністративного суду про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) № Ф-15763-51У, що видана ГУ ДПС у Київській області 07.11.2020 1 година; вартість 500 грн. Всього було затрачено часу 2 год. Позивач оплатив гонорар адвоката за виконану роботу в сумі 1 000, 00 грн.

Оцінивши докази на підтвердження понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу, суд вважає, що час, витрачений на підготовку, надання консультацій, складання, подання документів та представництва інтересів в суді, відповідає умовам договору про надання правової допомоги.

Відповідачем не наведено належного спростування обґрунтованості суми витрат на правничу допомогу саме у цій справі, їх не співмірності або завищеності, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану сторін.

В контексті викладеного вище, суд дійшов висновку щодо наявності підстав для відшкодування на користь позивача документально підтверджених судових витрат у розмірі 1 000,00 грн.

З урахуванням викладеного та підтверджених доказами понесених витрат, суд дійшов висновку, що 1 000,00 грн є справедливим, розумним та обґрунтованим розміром відшкодування витрат на правничу допомогу.

Також підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача судові витрати зі сплати судового збору.

Сума позову складає 19 769,20 грн, та задоволена в сумі 13 473,90 грн, що становить 68,16 %.

Позивач сплатила судовий збір у сумі 992,40 грн, отже на відповідача слід віднести витрати зі сплати судового збору у сумі 933,45 грн. (розрахунок: 992,40 грн х 68,16 %= 676,42 грн.

Керуючись ст.ст. 6, 14, 242-245, 255, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДПС у Київській області (вул. Святослава Хороброго, 5 а, м. Київ, 03151, ) № Ф-15763-51 У від 07.11.2020 про сплату боргу (недоїмки) у сумі 13 473,90 (тринадцять тисяч чотириста сімдесят три) гривні 90 копійок.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Київській області (вул. Святослава Хороброго, 5 а, м. Київ, 03151, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) судові витрати зі сплати судового збору в сумі 676,42 (шістсот сімдесят шість) гривень 42 копійки та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 1 000,00 (одна тисяча) гривень 00 копійок.

Копію рішення направити особам, які беруть участь у справі.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, яка може бути подана до Шостого апеляційного адміністративного суду у строк, встановлений статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Сергій КУЛЬЧИЦЬКИЙ