Справа № 520/20315/21
Суддя: Подобайло З.Г.
Дата ухвалення: 2023-02-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 лютого 2023 р.Справа № 520/20315/21
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Подобайло З.Г.,

Суддів: Бершова Г.Є. , Григорова А.М. ,

за участю секретаря судового засідання Шаповал В.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 22.12.2021, головуючий суддя І інстанції: Супрун Ю.О., м. Харків, повний текст складено 22.12.21 по справі № 520/20315/21

за позовом ОСОБА_1

до Міністерства оборони України

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Міністерства оборони України, в якому просить суд: визнати протиправною бездіяльність Міністерства оборони України щодо ненадання ОСОБА_1 безоплатної первинної правової допомоги з правових питань порушених у заяві про надання безоплатної первинної правової допомоги датованої 09.09.2021; зобов`язати Міністерство оборони України надати ОСОБА_1 безоплатну первинну правову допомогу з правових питань порушених у заяві про надання безоплатної первинної правової допомоги датованої 09.09.2021 відповідно до вимог Закону України «Про безоплатну правову допомогу»; зобов`язати Міністерство оборони України відповідно до ст.382 КАС України подати у 15 денний строк після набрання чинності рішення, звіт про виконання судового рішення.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 22.12.2021 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції, постановлення його з порушенням норм матеріального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 22.12.2021 року та прийняти постанову, якою задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. В обґрунтування вимог апеляційної скарги посилається на те, що суд першої інстанції безпідставно відмовив в задоволенні позовних вимог з мотивів, що відповідач не є суб`єктом, який наділений повноваженнями надавати правову інформацію, запитуваної позивачем, та відсутністю доказів про отримання позивачем у 1985 року поранення. Зазначає, що з системного аналізу викладених норм права, вбачається, що п.1 ч.1 ст.9 Закону України «Про безоплатну правову допомогу» розповсюджується на відповідача та відповідач є суб`єктом надання безоплатної первинної правової допомоги. Вказує, що позивач в своїй заяві сформував питання шляхом припущення, а саме: «до якої відповідальності я би притягувався, проходячи дійсну військову службу в Демократичній Республіці Афганістан, отримавши поранення, контузію або травму у 1985 році у випадку, якщо поранення та контузія є наслідком: 1. Вчинення позивачем (військовослужбовцем) дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння; 2. Навмисного заподіяння собі (військовослужбовцем) тілесного ушкодження чи іншого шкоди своєму здоров`ю або самогубства. 3. По кожному випадку просив конкретно зазначити кваліфікацію (або можливі кваліфікації злочинів та правопорушень)». Стверджує, що з аналізу чинного законодавства України, зокрема ч.1 ст.17 "Про інформацію", питання, порушене позивачем у заяві - відповідає критеріям, вказаним у зазначеній статті, оскільки стосується правопорядку та правопорушення. Зауважує, що Верховний Суд у постанові від 23.06.2021 року по справі №420/2752/20, скасовуючи постанову апеляційної інстанції, чітко зазначив, що відсутність чіткої відповіді на поставлене питання у заяві про надання безоплатної первинної правової допомоги, свідчить про те, що відповідач не надав правової допомоги з правових питань, поставлених у зверненні (п.26 постанови). Наголошує, що Законом України «Про безоплатну правову допомогу» не встановлено жодних обмежень формування питання для заявника, а саме: шляхом припущення або шляхом твердження. Зазначає, що метою звернення позивача з заявою про надання безоплатної первинної правової допомоги є з`ясування правового питання, чи мають (мали) ознаки протиправності отримання поранення в наслідок: вчинення військовослужбовцем у 1985 році дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння; навмисного заподіяння собі (військовослужбовцем) у 1985 році тілесного ушкодження чи іншої шкоди своєму здоров`ю або самогубства. Вказує, що відповідач у своїй відповіді, яка є підставою даного позову, не обґрунтовує свою бездіяльність відсутністю доказів про отримання позивачем поранень. Зауважує, що Закон України «Про безоплатну правову допомогу» не передбачає для отримання заявнику правової інформації необхідності надавання доказів.

Відповідач по справі не скористався правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, відповідно до вимог ст.304 КАС України.

Учасники справи про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги були повідомлені заздалегідь та належним чином.

Апеляційна скарга розглядається у судовому засіданні згідно приписів ст. 229 КАС України.

Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" №64/2022 від 24.02.2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" №2102-IX від 24.02.2022, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року.

З огляду на вищевикладене, з урахуванням запровадженого на території України воєнного стану та активними бойовими діями на території Харківської області та безпосередньо у м. Харків, апеляційна скарга була розглянута 08.02.2023 року.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_1 з заявою про надання безоплатної первинної правової допомоги.

Листом №3505 від 17.09.2021 року відповідач, з посиланням на положення Конституції України, Законів України «Про безоплатну правову допомогу», «Про військову службу правопорядку у Збройних Силах України», Збройні сили України, та підзаконні нормативно-правові акти роз`яснив позивачеві, що відповідач не є суб`єктом надання безоплатної первинної правової допомоги в Україні та спрямував це звернення на розгляд до належного суб`єкта Міністерства оборони України.

Листом № 316/3647 від 15.10.2021 Міністерство оборони України надало відповідь, в якій повідомило, що питання притягнення військовослужбовців радянської армії було врегульовано законодавством СРСР. Вказав, що чинним законодавством на відповідача не покладено функцій (завдань) щодо кваліфікації злочинів та правопорушень, вчинених особами за законодавством СРСР. Зазначив, що військовослужбовці радянської армії під час проходження ними військової служби залежно від характеру вчиненого правопорушення чи провини несли відповідальність згідно із законом, зокрема такі, як дисциплінарну, адміністративну, матеріальну, цивільно-правову та кримінальну.

Позивач, вважаючи, що відповідачем надано не чітку відповідь, звернувся з цим позовом до суду.

Відмовляючи в задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з відсутності у відповідача повноважень для визначення кваліфікації правопорушень або злочинів, вчинених військовослужбовцями радянської армії за законодавством СРСР. У зв`язку з чим, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що відповідач за відсутності необхідних даних та доказів на їх підтвердження правомірно надав загальну відповідь про те, що військовослужбовці радянської армії під час проходження ними військової служби залежно від характеру вчиненого правопорушення чи провини несли відповідальність згідно із законом, зокрема такі, як дисциплінарну, адміністративну, матеріальну, цивільно-правову та кримінальну.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог, з огляду на наступне.

В силу ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Зміст права на безоплатну правову допомогу, порядок реалізації цього права, підстави та порядок надання безоплатної правової допомоги, державні гарантії щодо надання безоплатної правової допомоги визначені Законом України "Про безоплатну правову допомогу" від 02.06.2011 №3460-VI (далі по тексту Закон №3460-VI).

Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 Закону №3460-VI у цьому Законі нижченаведені терміни вживаються у такому значенні: безоплатна правова допомога правова допомога, що гарантується державою та повністю або частково надається за рахунок коштів Державного бюджету України, місцевих бюджетів та інших джерел; правова допомога - надання правових послуг, спрямованих на забезпечення реалізації прав і свобод людини і громадянина, захисту цих прав і свобод, їх відновлення у разі порушення.

Статтею 3 Закону №3460-VI встановлено, що право на безоплатну правову допомогу - гарантована Конституцією України можливість громадянина України, іноземця, особи без громадянства, у тому числі біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту, отримати в повному обсязі безоплатну первинну правову допомогу, а також можливість певної категорії осіб отримати безоплатну вторинну правову допомогу у випадках, передбачених цим Законом.

Згідно зі ст.6-1 Закону №3460-VI до системи надання безоплатної правової допомоги належать: 1) Координаційний центр з надання правової допомоги; 2) суб`єкти надання безоплатної первинної правової допомоги; 3) суб`єкти надання безоплатної вторинної правової допомоги.

Відповідно до ст.7 Закону №3460-VI безоплатна первинна правова допомога - вид державної гарантії, що полягає в інформуванні особи про її права і свободи, порядок їх реалізації, відновлення у випадку їх порушення та порядок оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Безоплатна первинна правова допомога включає такі види правових послуг: 1) надання правової інформації; 2) надання консультацій і роз`яснень з правових питань; 3) складення заяв, скарг та інших документів правового характеру (крім документів процесуального характеру); 3-1) надання консультацій, роз`яснень та підготовка проектів договорів користування земельними ділянками (оренда, суборенда, земельний сервітут, емфітевзис, суперфіцій) для сільського населення - власників земельних ділянок; 4) надання допомоги в забезпеченні доступу особи до вторинної правової допомоги та медіації.

Частиною 1 ст.8 Закону №3460-VI встановлено, що право на безоплатну первинну правову допомогу згідно з Конституцією України та цим Законом мають усі особи, які перебувають під юрисдикцією України.

Згідно з ч.1 ст.9 Закону №3460-VI суб`єктами надання безоплатної первинної правової допомоги в Україні є: 1) органи виконавчої влади; 2) органи місцевого самоврядування; 3) фізичні та юридичні особи приватного права; 4) спеціалізовані установи; 5) центри з надання безоплатної вторинної правової допомоги.

Порядок розгляду звернень про надання безоплатної первинної правової допомоги визначений статтею 10 Закону №3460-VI, згідно з частиною першою якої звернення про надання одного з видів правових послуг, передбачених частиною другою статті 7 цього Закону, надсилаються або подаються особами, які досягли повноліття, безпосередньо до центральних та місцевих органів виконавчої влади, територіальних органів центральних органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх компетенції.

Органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування у разі письмового звернення осіб про надання будь-якого з видів правових послуг, передбачених частиною другою статті 7 цього Закону, з питань, що віднесені до їх повноважень, зобов`язані надати такі послуги протягом 30 календарних днів з дня надходження звернення (ч.4 ст.10 Закону №3460-VI).

Відповідно до ч.5 ст.10 Закону №3460-VI, якщо у зверненні особи міститься лише прохання про надання відповідної правової інформації, така правова допомога надається не пізніше п`ятнадцятиденного терміну з дня отримання звернення.

Згідно з ч.7 ст.10 Закону №3460-VI, якщо питання, порушені у зверненні, не належать до компетенції органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування, до якого надійшло звернення особи, такий орган протягом п`яти календарних днів повинен надіслати це звернення до відповідного органу та повідомити про це особу, яка подала звернення.

Частинами 8-9 вищевказаної статті також передбачено, що якщо під час розгляду звернення про надання безоплатної первинної правової допомоги встановлено, що особа потребує надання безоплатної вторинної правової допомоги, орган виконавчої влади чи орган місцевого самоврядування, який розглядає звернення, зобов`язаний роз`яснити особі або її законному представникові порядок подання звернення про надання безоплатної вторинної правової допомоги. Звернення, що не стосуються надання первинної правової допомоги, розглядаються в порядку, встановленому законодавством про звернення громадян.

Аналіз наведених норм Закону України "Про безоплатну правову допомогу" дає підстави дійти висновку про те, що мета безоплатної первинної правової допомоги полягає в інформуванні особи про її індивідуальні права і свободи, порядок їх реалізації, відновлення у випадку їх порушення та порядок оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Звернення про надання одного з видів правових послуг, передбачених частиною 2 статті 7 вказаного Закону, має бути пов`язано із забезпеченням реалізації індивідуально виражених прав і свобод людини і громадянина, захисту цих прав і свобод, їх відновлення у разі порушення.

Діючим законодавством встановлено обов`язок суб`єкта надання безоплатної первинної правової допомоги в Україні надати відповідь на звернення про надання безоплатної первинної правової допомоги у встановлений Законом строк, а саме: з питань, що віднесені до їх повноважень, зобов`язані надати такі послуги протягом 30 календарних днів з дня надходження звернення та/або якщо питання, порушені у зверненні, не належать до компетенції органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування, до якого надійшло звернення особи, такий орган протягом п`яти календарних днів повинен надіслати це звернення до відповідного органу та повідомити про це особу, яка подала звернення.

Системно аналізуючи вказані норми права, колегія суддів дійшла висновку, що для розгляду звернення позивача про надання первинної правової допомоги необхідно встановити, чи належить відповідач до суб`єктів надання правової допомоги, зокрема до органів виконавчої влади.

Відповідно до ч.ч. 1-4 ст.15 Закону України «Про національну безпеку України» Міністерство оборони України є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику з питань національної безпеки у воєнній сфері, сферах оборони і військового будівництва у мирний час та особливий період.

До повноважень Міністерства оборони України належать організація в силах оборони заходів оборонного планування, визначення засад воєнної, військової кадрової та військово-технічної політики у сфері оборони, здійснення в установленому порядку координації діяльності державних органів та органів місцевого самоврядування щодо підготовки держави до оборони.

Положення про Міністерство оборони України затверджується Кабінетом Міністрів України.

Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади та військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили України та Державна спеціальна служба транспорту.

Положенням про Міністерство оборони України, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 26.11.2014 року №671 (далі по тексту Положення №671), визначено, що Міністерство оборони України (Міноборони) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України. Міноборони є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує державну політику з питань національної безпеки у воєнній сфері, сферах оборони і військового будівництва у мирний час та особливий період. Міноборони є центральним органом виконавчої влади та військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили та Держспецтрансслужба. Міноборони є уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі державної авіації.

Згідно з п.3 Положення №671 основними завданнями Міноборони є: 1) забезпечення формування та реалізація державної політики з питань національної безпеки у воєнній сфері, сферах оборони і військового будівництва у мирний час та особливий період щодо: організації в силах оборони заходів оборонного планування; визначення засад воєнної, військової кадрової та військово-технічної політики у сфері оборони; 2) здійснення військово-політичного та адміністративного керівництва Збройними Силами; 3) здійснення в установленому порядку координації діяльності державних органів та органів місцевого самоврядування щодо підготовки держави до оборони; 4) забезпечення в межах повноважень, передбачених законом, реалізації державної політики з оборонних питань, що пов`язані з використанням повітряного простору України та захистом суверенітету держави; 5) координація діяльності Держспецтрансслужби для забезпечення стійкого функціонування транспорту в мирний час та в особливий період.

У свою чергу, п.4 Положення №671 визначає вичерпний перелік завдань Міноборони (за переліком 119 підпунктів).

Крім того, на офіційному вебсайті Міністрества оборони України розміщена інформація, про те, що Міністерство оборони України як суб`єкт надання безоплатної первинної правової допомоги, в межах своєї компетенції, надає такі види правових послуг: надання правової інформації; надання консультацій і роз`яснень з правових питань; складення заяв, скарг та інших документів правового характеру (крім документів процесуального характеру); надання допомоги в забезпеченні доступу особи до вторинної правової допомоги та медіації.

Матеріалами справи встановлено, що в заяві від 09.09.2021 року про надання безоплатної первинної правової допомоги позивач саме у порядку п.1 ч.2 ст.7 Закону України «Про безоплатну правову допомогу» просив надати інформацію, яка, на його думку, являється правовою. До заяви додав копію посвідчення особи з інвалідністю.

Суд встановив, що позивач в своїй заяві сформував питання шляхом припущення, стосовно того, до якої відповідальності позивач би притягувався, проходячи дійсну військову службу в Демократичній Республіці Афганістан, отримавши поранення, контузію або травму у 1985 році у випадку, якщо поранення та контузія є наслідком: вчинення позивачем (військовослужбовцем) дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння; навмисного заподіяння собі (військовослужбовцем) тілесного ушкодження чи іншої шкоди своєму здоров`ю або самогубства. По кожному випадку просив конкретно зазначити кваліфікацію (або можливі кваліфікації злочинів та правопорушень) (а.с. 5).

При цьому, із тексту заяви вбачається, що позивач не вимагав надання визначених Законом України «Про безоплатну правову допомогу» правових послуг.

Тобто, предметом звернення є можливі події, які могли б статися з позивачем в минулому на території іншої держави, а саме : «...до якої відповідальності я би притягувався, проходячи дійсну військову службу в Демократичній Республіці Афганістан...у 1985 році..».

Таким чином, заява позивача про надання первинної правничої допомоги має гіпотетичний характер, оскільки з неї неможливо встановити жодних обставин отримання позивачем поранень саме під час проходження ним служби у радянській армії, крім можливого року його отримання. Заявником не деталізуються обставини вчинення військовослужбовцем злочинів (правопорушень), зокрема про те, вчинені останні при виконанні службових обов`язків чи в позаслужбовий час, на території військової частини, чи за її територією, при виконанні бойового завдання чи за межами бойової обстановки, групою осіб або одноособово та інші, що, крім іншого, об`єктивно унеможливлює визначення кваліфікації того чи іншого правопорушення.

Відповідач листом №316/3647 від 15.10.2021 року повідомив позивача про те, що питання притягнення військовослужбовців радянської армії було врегульовано законодавством СРСР. Зазначив, що військовослужбовці радянської армії під час проходження ними військової служби залежно від характеру вчиненого правопорушення чи провини несли відповідальність згідно із законом, зокрема такі, як дисциплінарну, адміністративну, матеріальну, цивільно-правову та кримінальну.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що відповідач правомірно надав загальну відповідь про те, що військовослужбовці радянської армії під час проходження ними військової служби залежно від характеру вчиненого правопорушення чи провини несли відповідальність згідно із законом, зокрема такі, як дисциплінарну, адміністративну, матеріальну, цивільно-правову та кримінальну.

Крім того, як зазначалось, за п.3 ч.1 ст.1 Закону №3460-VI правова допомога - надання правових послуг, спрямованих на забезпечення реалізації прав і свобод людини і громадянина, захисту цих прав і свобод, їх відновлення у разі порушення.

У постанові Верховного Суду України від 23.06.2021 року у справі №420/2752/20 зазначено, що мета безоплатної первинної правової допомоги полягає в інформуванні особи про її індивідуальні права і свободи, порядок їх реалізації, відновлення у випадку їх порушення та порядок оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб, зокрема, надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань. Звернення про надання одного з видів правових послуг, передбачених частиною другою статті 7 Закону України «Про безоплатну правову допомогу», має бути пов`язано із забезпеченням реалізації індивідуально виражених прав і свобод людини і громадянина, захисту цих прав і свобод, їх відновлення у разі порушення (пункт19 Постанови).

Втім, зі змісту заяви позивача вбачається, що в дійсності остання не стосується інформування позивача про його права та свободи, порядок їх реалізації, захисту цих прав і свобод, їх відновлення у разі порушення, а стосується виключно надання інформації щодо теоретичної кваліфікації злочинів (правопорушень), гіпотетично вчинених військовослужбовцем при тих чи інших обставинах за законодавством колишнього Союзу Радянських Соціалістичних Республік.

З огляду на вищевикладене та зміст заяви позивача про надання правової допомоги зі зверненням про отримання інформації, колегія суддів дійшла висновку про те, що уповноваженими особами відповідача надана відповідь позивачу в межах поставленого питання, та вважає, що у спірних правовідносинах відповідачем не порушено прав позивача. Протилежного судовим розглядом не встановлено, а позивачем не доведено.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що метою звернення позивача з заявою про надання безоплатної первинної правової допомоги є з`ясування правового питання, чи мають (мали) ознаки протиправності отримання поранення внаслідок вчинення військовослужбовцем у 1985 році дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння; навмисного заподіяння собі (військовослужбовцем) у 1985 році тілесного ушкодження чи іншої шкоди своєму здоров`ю або самогубства, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки як вже зазначалося раніше, із заяви позивача про надання первинної правничої допомоги неможливо встановити жодних обставин отримання позивачем поранень саме під час проходження ним служби у радянській армії, заявником не деталізуються обставини вчинення військовослужбовцем можливих злочинів (правопорушень), що об`єктивно унеможливлює визначення кваліфікації того чи іншого правопорушення, тому відповідачем надана відповідь позивачу в межах поставленого питання.

Колегія суддів вважає, що інші аргументи, наведені сторонами по справі, не вимагають детального обґрунтування, оскільки не є вирішальними.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення адміністративного позову.

Оскільки під час розгляду даної справи суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову, то у суду відсутні підстави для задоволення клопотання позивача, заявленого відповідно до ч.1 ст.382 КАС України.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ч.1 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Частиною 1 ст.9 КАС визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

При цьому, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain), серія A, 303-A, п. 29).

Частиною 1 ст. 315 КАС України визначено, що за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Під час апеляційного провадження, колегія суду не встановила таких порушень судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи по суті, які були предметом розгляду і заявлені в суді першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи судом апеляційної інстанції, спростовані зібраними по справі доказами та встановленими обставинами, з наведених підстав висновків суду не спростовують.

Таким чином, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим, прийнятим на підставі з`ясованих та встановлених обставинах справи, які підтверджуються доказами, та ухваленим з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Враховуючи те, що справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження, рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, відповідно до вимог ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 22.12.2021 по справі № 520/20315/21 залишити без змін.

.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України відповідно до вимог ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)З.Г. Подобайло
Судді(підпис) (підпис) Г.Є. Бершов А.М. Григоров
Повний текст постанови складено 13.02.2023 року