Справа № 420/11820/22
Суддя: Ступакова І.Г.
Дата ухвалення: 2023-02-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 лютого 2023 р.м.ОдесаСправа № 420/11820/22
Головуючий в 1 інстанції: Стефанов С.О.
Дата і місце ухвалення: 05.12.2022р., м. Одеса

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду

у складі:

головуючого Ступакової І.Г.

суддів Бітова А.І.

Лук`янчук О.В.

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління ДПС в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 05 грудня 2022 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС в Одеській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки), -

В С Т А Н О В И Л А :

В серпні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління ДПС в Одеській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) №Ф-6467-54У від 06 листопада 2020 року, якою позивача повідомлено, що станом на 31 жовтня 2020 року за ним рахується заборгованість зі сплати єдиного внеску в сумі 35588,74 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що з 01.09.2010р. він перебував на обліку в ГУ ДПС в Одеській області як фізична особа-підприємець (діяльність таксі), однак фактично підприємницькою діяльністю не займався, доходів не отримував та звітність до контролюючих органів не подавав. На протязі 11 років Головним управлінням ДПС в Одеській області не надсилалося ОСОБА_1 повідомлень щодо сплати єдиного соціального внеску, як і не проводилося будь-яких перевірок перед формуванням спірної вимоги. До того ж, в період з 01.02.2019р. по 31.01.2022р. ОСОБА_1 проходив військову службу в Збройних Силах України за контрактом, тобто був найманою особою. В розумінні Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» позивач був застрахованою особою і єдиний внесок за нього регулярно нараховував та сплачував роботодавець Міністерство оборони України в особі командира військової частини в розмірі не менше мінімального, що виключає обов`язок по сплаті єдиного внеску ОСОБА_1 за відповідний період. Прийняття спірної вимоги свідчить про незаконне застосування до позивача обов`язку щодо подвійної сплати єдиного соціального внеску за один і той же період, що є недопустимим.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 05 грудня 2022 року позов задоволено.

Визнано протиправною та скасовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) Головного управління ДПС в Одеській області №Ф-6467-54У від 06 листопада 2020 року.

Стягнуто з відповідача за рахунок його бюджетних асигнувань на користь позивача суму сплаченого судового збору у розмірі 992,40 грн.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, Головне управління ДПС в Одеській області подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на не правильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не повне з`ясування обставин справи, просить скасувати рішення від 05.12.2022р., з ухваленням по справі нового судового рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 .

В своїй скарзі апелянт зазначає, що при вирішенні спору судом першої інстанції не надано належної правової оцінки доводам відповідача, що зі змісту статті 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» слідує, що кожний отриманий дохід є окремою базою нарахування єдиного внеску. Відносно фізичної особи-підприємця з 01.01.2017р. вказаним Законом внесені зміни до бази нарахування єдиного внеску та встановлено, що базою нарахування є не тільки дохід фізичної особи-підприємця, а сам факт реєстрації фізичною особою-підприємцем без отримання доходу за певний період. Таким чином, отримана позивачем, як найманим працівником, заробітна плата та факт реєстрації її фізичною особою-підприємцем без отриманого від підприємницької діяльності доходу є різними базами нарахування єдиного внеску, які не виключають одна одної.

Також, апелянт посилається на те, що найманою особою ОСОБА_1 був з лютого 2019 року, тоді як нарахування єдиного соціального внеску згідно спірної вимоги здійснено контролюючим органом з 2018 року.

У зв`язку з цим, апелянт стверджує, що винесена Головним управлінням ДПС в Одеській області вимога про сплату боргу (недоїмки) №Ф-6467-54У від 06 листопада 2020 року є законною та підстави для її скасування відсутні.

Справу розглянуто судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження на підставі п.3 ч.1 ст.311 КАС України.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що у період з 31.08.2010р. по 02.03.2021р. ОСОБА_1 був зареєстрований як фізична особа-підприємець, про що містяться відомості у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Також, у період з 01.02.2019р. по 31.01.2022р. позивач проходив службу у Збройних Силах України у відповідності до Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», що підтверджується копією військового квитка та копією наказу командира НОМЕР_1 окремої механізованої бригади імені лицарів зимового походу Міністерства оборони України №14-РС від 24.01.2022р.

06.11.2020р. Головне управління ДПС в Одеській області сформувало вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-6467-54У, відповідно до якої заборгованість ОСОБА_1 зі сплати єдиного внеску станом на 31 жовтня 2020 року складає 35588,74 грн., у т.ч. недоїмка 35588,74 грн.

Не погоджуючись з правомірністю вказаної вимоги ОСОБА_1 оскаржив її в судовому порядку.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов, дійшов висновку, що у позивача відсутні зобов`язання зі сплати будь-яких податків чи внесків, пов`язаних з веденням підприємницької діяльності, оскільки він не здійснює підприємницьку діяльність з 31.08.2010р. та на даний час не перебуває у статусі фізичної особи-підприємця. Доказів отримання позивачем доходів від провадження підприємницької діяльності судом не встановлено. Також, суд першої інстанції зазначив, що у період з 01.02.2019р. по 31.01.2022р. ОСОБА_1 проходив службу у Збройних Силах України, тобто був найманим працівником, обов`язок щодо сплати єдиного внеску за якого виконано роботодавцем шляхом здійснення відповідних утримань з його грошового забезпечення.

Надаючи правову оцінку таким висновкам суду першої інстанції колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до підпункту 14.1.226 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України самозайнята особа - платник податку, який є фізичною особою-підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності.

Згідно пункту 1 частини першої статті 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010р. №2464-VI (далі Закон №2464-VI) платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Пунктом 4 частини першої статті 4 Закону №2464-VI до платників єдиного внеску віднесено також фізичних осіб - підприємців, в тому числі тих, які обрали спрощену систему оподаткування.

Відповідно до абзацу першого пункту 1 та пункту 2 частини першої статті 7 Закону №2464-VI (в редакції, чинній з 1 січня 2017 року) єдиний внесок нараховується:

для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами;

для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Згідно Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 20.04.2015р. №449, для платників, зазначених у підпунктах 3 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 4 пункту 1 розділу II цієї Інструкції, єдиний внесок встановлюється відповідно до Закону в розмірі 22 відсотків на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає оподаткуванню податком на доходи фізичних осіб, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

В той же час, відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї права на здійснення незалежної професійної діяльності, Законом №2464-VI не врегульовано.

Верховним Судом у постановах від 27 листопада 2019 року по справі №160/3114/19, від 4 грудня 2019 року по справі №440/2149/19, від 17 серпня 2020 року по справі №140/1679/19 висловлено правову позицію, що особа, яка провадить незалежну професійну діяльність, вважається самозайнятою особою і зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем у розмірі не меншому за мінімальний.

Інше тлумачення норм Закону №2464-VI спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.

Аналогічна правова позиція також висловлена Верховним Судом у постанові від 23 січня 2020 року (справа №480/4656/18).

Верховний Суд у постанові від 04.02.2020р. у справі №260/117/19 зазначив про правомірність поширення на фізичну особу-підприємця, прийнятого на військову службу за контрактом під час виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці чи настання особливого періоду, пільги щодо звільнення від сплати єдиного внеску, передбаченої п.9-2 розділу VIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування».

Суд зазначив, що під час особливого періоду, визначеного Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», платники єдиного внеску, визначені статтею 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», призвані на військову службу під час мобілізації або залучені до виконання обов`язків щодо мобілізації за посадами, передбаченими штатами воєнного часу, на весь строк їх військової служби звільняються від виконання своїх обов`язків, визначених частиною 2 статті 6 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», якщо вони не є роботодавцями.

В силу вимог пункту 1 частини першої статті 4 Закону №2464-VI платниками єдиного внеску є, зокрема роботодавці військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової військової служби), поліцейських, осіб рядового і начальницького складу, у тому числі тих, які проходять військову службу під час особливого періоду, визначеного законами України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та «Про військовий обов`язок і військову службу».

Відповідно до ч.5 ст.242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що нарахування спірною вимогою ОСОБА_1 єдиного внеску є неправомірним.

Що ж до посилань апелянта на те, що визначена вимогою №Ф-6467-54У від 06 листопада 2020 року заборгованість зі сплати єдиного внеску в сумі 35588,74 грн. нарахована починаючи з 2018 року, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими, оскільки ні суду першої, а ні суду апеляційної інстанції Головним управлінням ДПС в Одеській області, як суб`єктом владних повноважень, на якого частина друга статті 77 КАС України покладає обов`язок доказування в адміністративному суді правомірності прийнятих ним рішень, не надано відповідного розрахунку, з якого являлося б за можливе встановити такі обставини.

Головне управління ДПС в Одеській області не подавало до суду першої інстанції відзиву на позовну заяву ОСОБА_1 , у зв`язку з чим, на підставі ч.6 ст.162 КАС України, суд першої інстанції обґрунтовано вирішив справу за наявними матеріалами.

Більше того, частиною 4 статті 159 КАС України передбачено, що неподання суб`єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин може бути кваліфіковано судом як визнання позову.

Поряд з цим, колегія суддів не може погодитися з висновком суду першої інстанції про те, що у позивача відсутні зобов`язання зі сплати будь-яких податків чи внесків, пов`язаних з веденням підприємницької діяльності також з тих підстав, що він не здійснює підприємницьку діяльність з 31.08.2010р. та відсутні докази отримання ним доходів від провадження підприємницької діяльності.

Дійсно, необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою господарської діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Саме дохід особи від господарської діяльності є базою для нарахування, проте, за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, але її розмір не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.

Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

За таких підстав, з урахуванням особливостей форми діяльності самозайнятих осіб, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.

Отже, особа, яка провадить господарську діяльність, вважається самозайнятою особою і зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.317 КАС України підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Частиною другою вказаної статті Кодексу передбачено, що неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Оскільки суд першої інстанції правильно по суті спору вирішив справу, однак дійшов помилкового висновку про відсутність у позивача обов`язку сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, серед іншого, з підстав не ведення ним підприємницької діяльності та не отримання доходу від такої діяльності, колегія суддів доходить висновку про наявність підстав для зміни мотивувальної частини оскаржуваного рішення шляхом виключення з неї відповідних висновків суду. В іншій частині рішення Одеського окружного адміністративного суду від 05 грудня 2022 року підлягає залишенню без змін.

Враховуючи, що дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, тому постанова суду апеляційної інстанції, відповідно до ч.5 ст.328 КАС України, в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 308, 311, п.2 ч.1 ст.315, ст.ст. 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС в Одеській області задовольнити частково.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 05 грудня 2022 року змінити шляхом виключення з його мотивувальної частини висновків суду про відсутність у ОСОБА_1 обов`язку сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування з підстав не ведення ним підприємницької діяльності та не отримання доходу від такої діяльності.

В іншій частині рішення Одеського окружного адміністративного суду від 05 грудня 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України.

Повний текст судового рішення виготовлений 13 лютого 2023 року.

Головуючий суддя Ступакова І.Г.
Судді Бітов А.І. Лук`янчук О.В.