Справа № 400/5545/22
Суддя: Гордієнко Т. О.
Дата ухвалення: 2023-02-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
13 лютого 2023 р. № 400/5545/22
м. Миколаїв

Миколаївський окружний адміністративний суд, у складі судді Гордієнко Т. О. розглянув в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом:Військової частини НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ,
до відповідача:ОСОБА_1 , АДРЕСА_2 ,
про:стягнення коштів в сумі 50 166,25 грн.,
ВСТАНОВИВ:
Позивач, Військова частина НОМЕР_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення майнової шкоди в сумі 50166,25 грн.

Обгрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначає, що за результатами службового розслідування виявлено заподіяну шкоду державі в результаті неналежного виконання службових обов`язків відповідачем, нанесені збитки складають 50166,25 грн, які відповідач повинен відшкодувати. Однак, станом на час звернення до суду з даним позовом відповідачем не відшкодовано зазначену суму збитків, тому завдана шкода державі в сумі 50166,25 має бути стягнута з відповідача за рішенням суду.

Позовна заява залишалась без руху ухвалою від 14.12.2022.

Ухвалою від 18.01.2022 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження та запропоновано відповідачу надати відзив на позовну заяву.

Відповідач не надав суду відзив.

Відповідно до ст. 262 КАС України справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання в порядку письмового провадження. Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складання повного судового рішення (ч. 5 ст. 250 КАС України).

Дослідив докази, суд дійшов висновку:

ОСОБА_1 до 10.10.2019 проходив військову службу на посаді комірника відділення зберігання артилерійського озброєння військової частини НОМЕР_1 старшим солдатом.

Під час проходження служби щодо позивача було проведено службове розслідування, за результатами якого підтверджено факт нестачі матеріальних цінностей військової частини НОМЕР_1 , за зберігання яких відповідно до службових обов`язків відповідав ОСОБА_1 та встановлено завдання ОСОБА_1 збитків державі в сумі 6043316 грн, з яких 10751,72 грн були стягнуті з ОСОБА_1 , решта збитків в сумі 50166,25 грн залишились не відшкодованими.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 10.10.2019 № 195 ОСОБА_1 звільнено в запас.

Через не відшкодування відповідачем шкоди в сумі 50166,25 грн, відповідач звернувся до суду з даним позовом про стягнення цих коштів.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України Про військовий обов`язок та військову службу, Військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Згідно з ч. 1 ст. 3 Закону України Про військовий обов`язок та військову службу, правовою основою військового обов`язку і військової служби є Конституція України, цей Закон, Закон України "Про оборону України", "Про Збройні Сили України", "Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію", інші закони України, а також прийняті відповідно до них укази Президента України та інші нормативно-правові акти щодо забезпечення обороноздатності держави, виконання військового обов`язку, проходження військової служби, служби у військовому резерві та статусу військовослужбовців, а також міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до ст. 16 Статуту внутрішньої служби Збройних сил України, передбачено, що кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Ці обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями.

Статтями 26, ст. 27 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, військовослужбовці залежно від характеру вчиненого правопорушення чи провини несуть дисциплінарну, адміністративну, матеріальну, цивільно-правову та кримінальну відповідальність згідно із законом. Військовослужбовці, на яких накладається дисциплінарне стягнення за вчинене правопорушення, не звільняються від матеріальної та цивільно-правової відповідальності за ці правопорушення.

Положенням про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, затвердженим Постановою Верховної Ради України №243 від 23 червня 1995 року (чинного час виникнення спірних правовідносин) (далі - Положення №243) визначено підстави і порядок притягнення до матеріальної відповідальності військовослужбовців і призваних на збори військовозобов`язаних, винних у заподіянні шкоди державі під час виконання ним службових обов`язків, передбачених актами законодавства, військовими статутами, порадниками, інструкціями та іншими нормативними актами.

Згідно з пунктами 1 та 2 Положення № № 243, це Положення визначає підстави і порядок притягнення до матеріальної відповідальності військовослужбовців і призваних на збори військовозобов`язаних, винних у заподіянні шкоди державі під час виконання ними службових обов`язків, передбачених актами законодавства, військовими статутами, порадниками, інструкціями та іншими нормативними актами. Дія цього Положення поширюється також на осіб рядового та начальницького складу Міністерства внутрішніх справ України.

Відшкодуванню підлягає пряма дійсна шкода, завдана розкраданням, пошкодженням, втратою чи незаконним використанням військового майна, погіршенням або зниженням його цінності, що спричинило додаткові витрати для військових частин, установ, організацій, підприємств та військово-навчальних закладів (далі військові частини) для відновлення, придбання майна чи інших матеріальних цінностей або надлишкові виплати.

Таким чином, відповідач, перебуваючи на посаді, що відноситься до військової служби, завдав шкоди державі в особі Військової частини НОМЕР_1 , тому до спірних правовідносин повинно бути застосовано саме норми цього положення, які були чинними на момент виникнення спірних правовідносин (час виявлення нестачі - вересень 2019), а не норми Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі», оскільки цей закон № 106 набрав чинності 31.10.2019.

Положенням № 243 передбачено, що час, протягом якого винного військовослужбовця і призваного на збори військовозобов`язаного може бути притягнуто до матеріальної відповідальності, не може перевищувати строків позовної давності, встановлених чинним законодавством (п.5).

Оскільки спеціальним законодавством це питання не врегульоване суд вважає за можливо застосувати субсидіарні норми законодавства, якими є норми Кодексу Законів про працю України (далі - КЗпП України), якими врегульовані питання покладання на працівника матеріальної відповідальності за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації.

Відповідно до ч.3 ст. 233 КЗпП України для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установу, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди.

Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29.12.1992 року № 14 "Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками", судам необхідно перевіряти, чи додержаний власником або уповноваженим ним органом встановлений ст. 233 КЗпП річний строк з дня виявлення заподіяної працівником шкоди для звернення в суд з позовом про її відшкодування.

Днем виявлення шкоди слід вважати день, коли власнику або уповноваженому ним органу стало відомо про наявність шкоди, заподіяної працівником. Днем виявлення шкоди, встановленої в результаті інвентаризації матеріальних цінностей, при ревізії або перевірці фінансово-господарської діяльності підприємства, установи, організації, слід вважати день підписання відповідного акта або висновку.

Як вбачається із матеріалів справи, відповідач проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_2 з 30.09.2016 по 10.10.2019. Під час виконання ним службових обов`язків виявлено нестачу матеріальних цінностей, за які відповідач був відповідальною особою. Наказом від 10.10.2019 № 692 Про результати службового розслідування за фактом виявленої нестачі мастила та складських частин з виробів 2С3М до відповідача застосовано матеріальну відповідальність в розмірі 60433,16 грн.

Таким чином, позивачу про наявність шкоди, заподіяної працівником, остаточно стало відомо 10.10.2019 року.

Позивач з даним позовом звернувся до суду 09.12.2022, тобто з пропуском річного строку, передбаченого ч.3 ст. 233 КЗпП України.

До даного спору необхідно застосувати спеціальний преклюзивний строк встановлений ст. 233 КЗпП України, який необхідно відраховувати з Наказу від 10.10.2019 № 692 Про результати службового розслідування за фактом виявленої нестачі мастила та складських частин з виробів 2С3М, коли позивачу стало відомо про наявність завданої шкоди ОСОБА_1 , тому суд дійшов висновку про те, що вказаний строк встановлений ст. 233 КЗпП України сплинув. (Аналогічна позиція зазначена в Постанові ВС від 16.10.2019 № 380/1242/16-ц).

Крім того, суд зазначає про помилковість посилання позивача на норми Цивільного кодексу України, оскільки вони не можуть застосовуватись до даних спірних правовідносин.

Отже, пропущення особою строків позовної давності, за умови встановлення судом порушеного права, про захист якого вона просить, є підставою для відмови в задоволенні позову за спливом позовної давності.

Відповідно до статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно зі ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів та у доведенні перед судом їх переконливості.

Судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст. 2, 19, 139, 241 - 246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:
У задоволенні позову Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 НОМЕР_3 ) до ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 НОМЕР_4 ) про стягнення коштів в сумі 50 166,25 грн, відмовити.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи в порядку, визначеному ст. 255 КАС України. Строк на апеляційне оскарження рішення суду 30 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження 30 днів з дня складання повного судового рішення.
Апеляційна скарга подається в порядку та строки, визначені ст.ст. 295-297 КАС України .

Суддя Т. О. Гордієнко