Справа № 640/2234/21
Суддя: Безименна Наталія Вікторівна
Дата ухвалення: 2023-02-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/2234/21 Суддя (судді) першої інстанції: Качур І.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2023 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді Безименної Н.В.

суддів Бєлової Л.В. та Аліменка В.О.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Державної служби морського і внутрішнього водного транспорту та судноплавства України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 03 жовтня 2022 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної служби морського і внутрішнього водного транспорту та судноплавства України про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі,

В С Т А Н О В И Л А

Позивач звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Державної служби морського і внутрішнього водного транспорту та судноплавства України, в якому просила:

- визнати протиправним та скасувати наказ відповідача від 29.12.2020 № 668-к «Про звільнення ОСОБА_1 »;

- поновити дію укладеного контракту від 14.07.2020 №10 про проходження державної служби на період дії карантину, установленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2;

- поновити ОСОБА_1 на роботі на посаді головного спеціаліста Відділу внутрішнього аудиту Державної служби морського та річкового транспорту України;

- стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу за період з 30 грудня 2020 року по останній день вимушеного прогулу (включно), виходячи із середньоденного розміру заробітку 822,92 грн;

- стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди, спричиненої незаконним звільненням, у сумі 10000,00 грн..

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 03 жовтня 2022 року позов задоволено частково, визнано протиправним та скасовано наказ Державної служби морського та річкового транспорту України від 29.12.2020 № 668-к «Про звільнення ОСОБА_1 », поновлено ОСОБА_1 на роботі на посаді головного спеціаліста Відділу внутрішнього аудиту Державної служби морського та річкового транспорту України, поновивши дію укладеного контракту від 14.07.2020 №10 про проходження державної служби на період дії карантину, установленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, стягнуто з Державної служби морського і внутрішнього водного транспорту та судноплавства України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу за період з 30 грудня 2020 року по 03 жовтня 2022 у розмірі 362084,80 грн. В іншій частині адміністративного позову відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити. Вимоги апеляційної скарги обґрунтовані тим, що в даному випадку відбулись зміни в структурі та штатному розписі державного органу, що є визначено. п.1 ч.1 ст.87 Закону України «Про державну службу» підставою для звільнення, при цьому позивач була у визначений законодавством строк повідомлена про майбутнє звільнення шляхом направлення повідомлення на її робочу електронну пошту. Також, скаржник зазначає, що всі контракти про проходження державної служби на період дії карантину діють до 05.12.2021, тому саме до вказаної дати суд мав розраховувати середній заробіток за час вимушеного прогулу позивача.

Позивач подала відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначила, що після змін у штатному розписі відповідача штатні посади відділу, в якому працювала позивач, не зазнав змін та містив ті самі посади, тобто не відбулось змін структури або штатного розпису державного органу, що свідчить про відсутність визначених п.1 ч.1 ст.87 Закону України «Про державну службу» підстав для її звільнення, а повідомлення про майбутнє звільнення від 19.10.2020 не було направлено на відповідну електронну пошту, яка зазначена позивачем під час вступу на державну службу та міститься в матеріалах особою справи, що передбачено постановою Кабінету Міністрів України від 11.12.2019 №1042, натомість належне повідомлення про майбутнє вивільнення відбулось менше ніж за 30 днів до моменту звільнення. Також, позивач зазначила, що середній заробіток за період вимушеного прогулу підлягає стягненню по день ухвалення судового рішення.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 14.07.2020 між позивачем та Державною службою морського та річкового транспорту України в особі в.о. Голови Морської адміністрації Звягінцева С.Б. укладено контракт №10 про проходження державної служби на період дії карантину, установленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (а.с.15-19).

Наказом Державної служби морського та річкового транспорту України від 14.07.2020 №369-К позивача, як переможця за результатами добору, призначено на посаду головного спеціаліста Відділу внутрішнього аудиту з 16.07.2020 за строковим трудовим договором (а.с.20).

29.12.2020 Державною службою морського та річкового транспорту України видано наказ №668-к, яким позивача звільнено із займаної посади у зв`язку зі зміною структури та штатного розпису Державної служби морського та річкового транспорту України, відповідно до п.4 ч.1 ст.83 та п.1 ч.1 ст.87 Закону України «Про державну службу», припинивши дію контракту від 14.07.2020 №10. В підставах вказаного наказу зазначено: накази Морської адміністрації від 02.10.2020 №255 «Про введення в дію структури Державної служби морського та річкового транспорту України» та №256 «Про введення в дію штатного розпису Державної служби морського та річкового транспорту України», попередження про наступне звільнення від 19.10.2020 №120, повідомлення про припинення дії контракту від 07.12.2020 (а.с.24).

Вважаючи своє звільнення незаконним, позивач звернулась до суду з даним позовом.

Суд першої інстанції, частково задовольняючи позовні вимоги, дійшов висновку, що при виданні оскаржуваного наказу, припиненні дії укладеного з позивачем контракту та її звільненні, відповідачем було порушено вимоги Закону України «Про державну службу».

За наслідком перегляду рішення суду першої інстанції в порядку апеляційного оскарження, колегія суддів доходить наступних висновків.

Спірні правовідносини, що склались між сторонами, регулюються Конституцією України, Кодексом законів про працю України, Законом України «Про державну службу», який визначає принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях.

Частиною 2 ст.3 Конституції України встановлено, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави

Згідно зі ст.8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

В силу вимог ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст.24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом; не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Відповідно до положень ст.38, ч.1, 2 ст.43 Конституції України громадяни мають право брати участь в управлінні державними справами, користуються рівним правом доступу до державної служби, до служби в органах місцевого самоврядування; кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, а держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності.

Частиною 1 ст.3 КАС України встановлено, що порядок здійснення адміністративного судочинства встановлюється Конституцією України, цим Кодексом та міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до ст.6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Забороняється відмова в розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини.

За правилами ч.1-3, 5 ст.7 КАС України, суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України. У разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України. Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлені інші правила, ніж ті, що встановлені законом, то застосовуються правила міжнародного договору України.

Згідно з ч.2, 3 ст.5 Закону України «Про державну службу» (далі - Закон № 889-VІІІ) відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.

Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

В силу п.4 ч.1 ст.83 наведеного Закону державна служба припиняється за ініціативою суб`єкта призначення.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.87 Закону № 889-VІІІ, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин (внесеними згідно із Законом № 117-IX від 19 вересня 2019 року), підставою для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.

Частиною 3 ст.87 Закону № 889-VІІІ визначено, що суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення.

Державний службовець, якого звільнено на підставі пункту 1 частини першої цієї статті, у разі створення в державному органі, з якого його звільнено, нової посади чи появи вакантної посади, що відповідає кваліфікації державного службовця, протягом шести місяців з дня звільнення за рішенням суб`єкта призначення може бути призначений на рівнозначну або нижчу посаду державної служби, якщо він був призначений на посаду в цьому органі за результатами конкурсу.

Процедура вивільнення працівників на підставі п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України (у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників) регламентована положеннями частини другої статті 40, статей 42, 49-2 цього Кодексу, що містять юридичні гарантії забезпечення прав працівників від незаконного звільнення та сприяння у збереженні роботи, до яких можна віднести обов`язок роботодавця попередити працівника про наступне вивільнення не пізніше ніж за два місяці та вчинити дії щодо працевлаштування працівника, в тому числі з урахуванням переважного права на залишення на роботі, а також заборону на звільнення працівника в період його тимчасової непрацездатності або відпустки, крім випадку повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Проте, відповідно до ч.4 ст.40 КЗпП України, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.

Слід зазначити, що стаття 87 Закону № 889-VІІІ декілька разів зазнавала змін.

Верховний Суд, зокрема у постановах від 30 листопада 2021 року у справі № 480/4055/20 та від 09 червня 2022 року у справі № 400/1781/21, роблячи ретроспективний аналіз положень Закону №889-VІІІ, зазначав, що стаття 87 цього Закону до набрання чинності Законом № 117-IX (тобто до 25 вересня 2019 року) визначала як підставу для звільнення державного службовця (скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу), так і особливості її застосування (у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі) поряд із прямою вказівкою на застосування загальної процедури вивільнення працівників, установленої законодавством про працю.

Після внесених Законом № 117-IX змін до ст.87 Закону № 889-VIII підстава звільнення державних службовців, раніше визначена пунктом 1 частини першої цієї статті, була розділена окремо на випадки скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізації державного органу (пункт 1 частини першої) та ліквідації державного органу (пункт 1-1 частини першої). У частині процедури звільнення з цих підстав стаття 87 Закону № 889-VIII містила єдину норму про можливість видання наказу про звільнення в період тимчасової непрацездатності або відпустки державного службовця із зазначенням датою звільнення першого робочого дня останнього (частина п`ята).

Наступні зміни до статті 87 Закону № 889-VIII внесені згідно із Законом України від 14 січня 2020 року № 440-IX, якими законодавець урегулював особливості процедури звільнення державних службовців на підставі пунктів 1 і 1-1 частини першої статті 87 Закону № 889-VIII, зокрема, в частині строку попередження про наступне звільнення, пропозиції посад державної служби та визначення випадків застосування законодавства про працю.

На час попередження позивача про наступне звільнення та видання спірного наказу про звільнення діяли положення Закону № 889-VIII у редакції Закону № 440-ІХ та стаття 40 КЗпП України у редакції Закону № 113-ІХ. Тобто можна констатувати, що на час виникнення спірних правовідносин особливості звільнення державних службовців, як осіб, що мають спеціальний статус, визначались саме Законом № 889-VIII, а отже, застосуванню підлягала частина третя статті 87 цього Закону, а не норми трудового законодавства.

Із набранням чинності Законом № 440-ІХ законодавець надав можливість суб`єкту призначення або керівнику державної служби розірвати трудовий договір з державним службовцем з підстав скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізації державного органу.

До 02 жовтня 2020 року штатний розпис Державної служби морського та річкового транспорту України на 2020 рік визначався наказом Державної служби морського та річкового транспорту України від 01.04.2020 року №75 «Про введення в дію штатного розпису Державної служби морського та річкового транспорту України на 2020 рік». Відповідно до цього Штатного розпису на 2020 рік, з 01 квітня 2020 року загальна чисельність штатних посад Державної служби морського та річкового транспорту України становить 651 штатну одиницю; структурний підрозділ «Відділ внутрішнього аудиту» включає посаду начальник відділу - 1 ш.п., головний спеціаліст - 3 ш.п., старший державний інспектор - 1 ш.п. Всього по відділу 5 штатних посад (а.с.35-37).

Наказом Державної служби морського та річкового транспорту України від 02.10.2020 року №256 введено в дію з 02 жовтня 2020 року штатний розпис Державної служби морського та річкового транспорту України на 2020 рік, погоджений 15.09.2020 року Міністерством фінансів України; визнано таким, що втратив чинність наказ Державної служби морського та річкового транспорту України від 01.04.2020 року №75 «Про введення в дію штатного розпису Державної служби морського та річкового транспорту України на 2020 рік». Відповідно до структури та штатного розпису Державної служби морського та річкового транспорту України, введених в дію наказами відповідача від 02.10.2020 року № 255 «Про введення в дію структури Державної служби морського та річкового транспорту України», від 02.10.2020 року № 256 «Про введення в дію штатного розпису Державної служби морського та річкового транспорту України», з 02 жовтня 2020 року загальна чисельність штатних посад відповідача становить 651 (а.с.25-30).

В той же час, з прийняттям наказу №256 від 02.10.2020 втратив чинність наказ Державної служби морського та річкового транспорту України від 01.04.2020, яким було введено в дію попередній штатний розпис.

Таким чином, за наслідком затвердження нового штатного розпису змінилась структура та номенклатура посад Державної служби морського та річкового транспорту України, зокрема змінилась загальна кількість департаментів, відділів, управлінь та секторів з 35 до 36 одиниць, хоч і не змінилась кількість штатних посад Відділу внутрішнього аудиту, в якому працювала позивач.

У спірному випадку, позивача звільнено з займаної посади у зв`язку з скороченням посад державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців.

Колегія суддів враховує, що головними обставинами, які підлягають перевірці у контексті спірних правовідносин, є дотримання суб`єктом призначення або керівником державної служби умов для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта, а саме: попередження державного службовця про наступне звільнення у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів та наявність зміни структури або штатного розпису державного органу.

Аналогічний висновок щодо застосування норм права викладений в постанові Верховного Суду від 28.07.2022 у справі №160/17380/20, який підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

В матеріалах справи міститься копія попередження про наступне вивільнення ОСОБА_1 від 19.10.2020 №120, в якому відсутній підпис позивача про її ознайомлення з вказаним попередженням (а.с.39)

Відповідач стверджує, що позивача було повідомлено про наступне звільнення, шляхом направлення їй відповідного попередження від 19.10.2020 №120 засобами електронного поштового зв`язку.

Порядок доведення до відома державного службовця інформації або документів визначено у статті 9-1 Закону України «Про державну службу», відповідно до якої доведення інформації або документів до відома державного службовця відповідно до вимог цього Закону здійснюється шляхом її вручення або надсилання поштою, в тому числі з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку. Уразі доведення інформації або документів шляхом використання інших засобів телекомунікаційного зв`язку такий спосіб фіксується протоколом у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Інформація або документи надсилаються державному службовцеві за адресою місця проживання/перебування або на його адресу електронної пошти чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку за наявними в особовій справі контактними даними.

Державний службовець при вступі чи проходженні державної служби зобов`язаний повідомити службу управління персоналом про його засоби електронної пошти чи інші засоби телекомунікаційного зв`язку з ним з метою їх використання для доведення до відома державного службовця інформації або документів.

Інформація або документи, надіслані поштою, в тому числі електронною, чи шляхом передачі з використанням інших засобів зв`язку вважаються такими, що доведені до відома державного службовця на п`ятий календарний день з моменту їх відправлення».

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.12.2019 № 1042 затверджено Порядок фіксації доведення інформації або документів до відома державного службовця шляхом використання засобів телекомунікаційного зв`язку (далі - Порядок №1042), відповідно до п.2 якого інформація або документи надсилаються державному службовцю з використанням засобів телекомунікаційного зв`язку виключно на його адресу електронної пошти чи за іншими контактними даними, про які він повідомив службі управління персоналом під час вступу чи проходження державної служби та які зазначені в його особовій справі.

З особової картки позивача вбачається, що при вступі на державну службу нею було повідомлено адресу електронної пошти ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.44). Будь-яких доказів, що під час проходження державної служби позивач подавала інформацію про наявність у неї іншої електронної пошти, або того, що в матеріалах особової справи ОСОБА_1 міститься інша адреса електронної пошти відповідачем надано не було.

Матеріали справи містять викопіювання з поштового сервера, відповідно до яких 23.10.2020 об 11:25 на електронну пошту ІНФОРМАЦІЯ_2 від ІНФОРМАЦІЯ_3 направлено лист з вкладенням « ІНФОРМАЦІЯ_4 » та 09.11.2020 об 11:02 з електронної пошти ІНФОРМАЦІЯ_2 на ІНФОРМАЦІЯ_3 надійшло повідомлення про відкриття листа від 20.10.2023 (а.с.66-67).

Разом з тим, адреса електронної пошти ІНФОРМАЦІЯ_2 не повідомлялась позивачем службі управління персоналом під час вступу чи проходження державної служби, а тому направлення відповідного повідомлення на вказану електронну пошту не відповідає вимогам наведеного вище Порядку №1042 та ст.9-1 Закону України «Про державну службу», внаслідок чого не може вважатись належним повідомленням позивача про наступне звільнення.

В апеляційній скарзі відповідач зазначає, що з 19.10.2020 по 29.12.2020 позивач перебувала на робочому місці та користувалась своєю службовою електронною поштою , однак такі твердження не спростовують факту недотримання встановленого законодавством порядку повідомлення позивача про наступне звільнення засобами електронного поштового зв`язку. При цьому, скаржник не зазначає обставин, які перешкоджали йому особисто повідомити позивача про наступне звільнення та ознайомити її з відповідним попередженням під підпис.

В той же час, з повідомленням про припинення дії контракту №10 від 14.07.2020 та подальшим звільненням позивач ознайомилась особисто під підпис 07.12.2020 (а.с.40), тобто менше ніж за 30 днів до її звільнення 29.12.2020.

Наведене свідчить про недотримання відповідачем порядку звільнення ОСОБА_1 , встановленого ст.87 Закону України «Про державну службу», зокрема без належного її попередження про подальше звільнення за 30 днів, а тому спірний наказ про звільнення позивача з припиненням дії контракту №10 від 14.07.2020 не може бути визнаний правомірним та підлягає скасуванню.

Частиною 1 ст.235 КЗпП України визначено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Оскільки колегія суддів дійшла висновку про протиправність рішення, яким позивача було звільнено з посади головного спеціаліста Відділу внутрішнього аудиту Державної служби морського та річкового транспорту України, вона підлягає поновленню на попередній роботі у відповідності до положень ч.1 ст.235 КЗпП України.

Частиною 2 ст.235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати, відповідно до п.2 якого середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

За приписами п.3 Порядку при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку.

Суми нарахованої заробітної плати враховуються у тому місяці, за який вони нараховані та у розмірах, в яких вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Пункт 4 наведеного Порядку містить перелік виплат, які не враховуються при обчисленні середньої заробітної плати.

Пунктом 8 цього Порядку встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Відтак, при обчисленні розміру середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу обрахуванню підлягає сума заробітку за робочі дні, виходячи із середньоденного заробітку, обчисленого відповідно до положень Порядку обчислення середньої заробітної плати.

Згідно з довідкою Державної служби морського та річкового транспорту України від 31 грудня 2020 року №129 (а.с. середньомісячна заробітна плата за останні 2 календарні місяці роботи, що передували звільненню становить 17 281,43 грн., а середньоденна - 822,92 грн.

В апеляційній скарзі відповідач підтверджує, що середньоденна заробітна плата позивача за останні два місяці перед звільненням становила 822,92 грн, однак не погоджується з періодом вимушеного прогулу, зазначаючи, що оскільки контракт позивача про проходження державної служби на період дії карантину діяв лише до 05.12.2021, то саме до вказаної дати має розраховуватись період за який підлягає стягненню середній заробіток.

Колегія суддів звертає увагу, що день звільнення є останнім робочим днем працівника, а тому розрахунок вимушеного прогулу слід визначати, починаючи з дня наступного після звільнення та завершувати датою прийняття судом рішення про поновлення на посаді незаконно звільненого працівника, оскільки саме з прийняттям відповідного судового рішення працівник вважається поновленим на попередній посаді органом, який розглядав трудовий спір.

Іншого порядку визначення періоду вимушеного прогулу норми законодавства не містять, внаслідок чого колегія суддів відхиляє посилання скаржника на завершення дії контракту від 14.07.2020 №10 про проходження позивачем державної служби.

Кількість робочих днів у період з 30.12.2020 (наступний день після звільнення позивача) по 03.10.2022 (день постановлення судом рішення про поновлення позивача на посаді) становить 440 днів, а тому судом першої інстанції вірно здійснено розрахунок середнього заробітку за період вимушеного прогулу позивача: 822,92 грн (середньоденне грошове забезпечення) х 440 р.д. (робочих днів вимушеного прогулу) = 362084,80 грн, яка підлягає стягненню з роботодавця - Державної служби морського та річкового транспорту України.

Інші доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції не спростовують. При цьому, колегія суддів звертає увагу на ті обставини, що відповідно до правил п.41 «Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень» обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Враховуючи, що апеляційна скарга не містить жодних обґрунтувань та рішення суду першої інстанції не оскаржувалось в частині не задоволених позовних вимог, в цій частині судове рішення не переглядається судом апеляційної інстанції.

Зазначене узгоджується з позицією, викладеною в п. 13.1 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України «Про судове рішення в адміністративній справі» від 20 травня 2013 року №7, відповідно до якого у разі часткового оскарження судового рішення суд апеляційної інстанції в описовій частині свого рішення повинен зазначити, в якій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується, і при цьому не має права робити правові висновки щодо неоскарженої частини судового рішення.

На підставі вищенаведеного, приймаючи до уваги, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, рішення суду ґрунтується на засадах верховенства права, є законним і обґрунтованим, висновки суду першої інстанції доводами апелянта не спростовані, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для його зміни або скасування.

Керуючись ст.243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А

Апеляційну скаргу Державної служби морського і внутрішнього водного транспорту та судноплавства України - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 03 жовтня 2022 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів, з урахуванням положень ст.329 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 13 лютого 2023 року.

Суддя-доповідач Н.В.Безименна

Судді В.О.Аліменко

Л.В.Бєлова