Справа № 480/5994/22
Суддя: Н.В. Савицька
Дата ухвалення: 2023-02-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
14 лютого 2023 року Справа № 480/5994/22
Сумський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді - Савицької Н.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження в приміщенні суду в м.Суми адміністративну справу №480/5994/22 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Гранд Мета" до Сумської митниці про визнання протиправною та скасування картки відмови, зобов`язання вчинити дії,-
В С Т А Н О В И В:
- визнати протиправною та скасувати картку відмови у прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення № UА805020/2022/000266 від 11.08.2022;
- зобов`язати Сумську митницю відновити режим вільної торгівлі (преференційний режим) до товарів, що пройшли процедуру митного оформлення за митною декларацією типу ІМ 40 ДЕ" від 11.08.2022 № UА805020/2022/008833.
Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, 31.03.2017 між позивачем (покупцем) та підприємством Республіки Узбекистан (постачальником) було укладено контракт № 06/17 на поставку товару із обов`язковим наданням продавцем оригіналів сертифікату походження товару по формі СТ-1 та акту експертизи до нього. Даний товар в межах вказаного контракту систематично поставлявся в Україну на умовах режиму вільної торгівлі із умовним повним звільненням від сплати мита.
Разом із тим, в оскаржуваній картці відмови Сумською митницею зазначається про порушення вимог пункту статті 9 невідомого нормативно-правового акту, при цьому позивач зазначає, що можливо відповідач посилається на положення пункту 9 Рішення від 24.09.1993 року (в редакції рішення від 18.10.1996). Проте в будь-якому випадку таке змістовне наповнення оскаржуваної Картки відмови не відповідає принципу правової визначеності та відповідно свідчить про її необґрунтованість. Крім того, позивач зазначає, що норми пунктами 1 і 3 статті 3 Угоди про створення зони вільної торгівлі від 15.04.1994 країнами-учасницями було узгоджено, що договірні сторони не застосовують мито, податки і збори, які мають еквівалентну дію, а також кількісні обмеження на ввіз і/або вивіз товарів, які походять з митної території однієї з Договірних країн і призначені для митної території інших Договірних сторін. Винятки з даного торговельного режиму оформлюються документами, які є невід`ємною частиною цієї Угоди.
Для України рішення Ради Глав Урядів Співдружності Незалежних Держав від 24.09.1993, яким затверджені Правила визначення країни походження товарів між країнами-учасницями, та стало підставою для прийняття спірної картки-відмови, втратило чинність з набуттям для неї чинності рішенням від 30.11.2000, тобто - з 21.12.2001. На офіційному сайті Верховної Ради України рішення від 30.11.2000 року також значиться як таке, що втратило чинність на підставі Рішення від 20.11.2009, відповідно до якого Рада глав урядів Співдружності Незалежних Держав у зв`язку з підписанням Угоди про Правила визначення країни походження товарів у Співдружності Незалежних Держав від 20.11.2009 вирішила вважати таким, що втратило силу, Рішення Ради глав урядів Співдружності Незалежних Держав від 30.11.2000 про Правила визначення країни походження товарів для держав-учасниць СНД з дати набуття чинності для них Угоди про Правила визначення країни походження товарів у Співдружності Незалежних Держав від 20.11.2009. Таким чином, для України Рішення 30.11.2000 втратило чинність з набуттям для неї чинності Рішенням від 20.11.2009, тобто з 14.09.2011.
Тобто, єдиним з міжнародних багатосторонніх договорів чинним для України являється лише Угода про Правила визначення країни походження товарів у Співдружності Незалежних Держав від 20.11.2009, адже усі попередні - втратили для неї чинність.
Як зазначає позивач, за попередніми міжнародними договорами для Україна були припинені усі права та обов`язки, які виникали в неї протягом їх чинності по відношенню до інших країн-учасниць (підписантів).
Також звертає увагу, що Угода про створення зони вільної торгівлі від 15.04.1994 для України з 20.09.2012 втратила чинність на підставі Договору про зону вільної торгівлі від 18.10.2011, яку було ратифіковано 30.07.2012 (набула чинності 20.09.2012). При цьому, договір про зону вільної торгівлі від 18.10.2011 разом із іншими кранами Узбекистаном підписано не було, але 31.05.2013 Узбекистаном було видано закон «Про ратифікацію протоколу про застосування договору про зону вільної торгівлі від 18 жовтня 2011 між його сторонами та Республікою Узбекистан», а тому Узбекистан став дев`ятою державою-членом цього Договору шляхом приєднання. У зв`язку з цим, Угода про створення зони вільної торгівлі від 15.04.1994 року, включаючи його Додаток 1 - Рішення Ради глав Урядів Співдружності Незалежних Держав про правила визначення країни походження товарів від 24.09.1993 року також втратила чинність для Узбекистану з набуттям для цієї країни чинності Договором про зону вільної торгівлі від 18.10.2011.
Тобто, Рішення Ради глав Урядів Співдружності Незалежних Держав про правила визначення країни походження товарів від 24.09.1993 є нечинним як для України, так і для Узбекистану.
Також представник позивача зазначає, що країною походження товару вважається країна, в якій товар був повністю вироблений або підданий достатній переробці відповідно до критеріїв, встановлених цим Кодексом. Повністю вироблені або піддані достатній переробці товари преференційного походження визначаються на основі законів України, а також міжнародних договорів України, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України. При існуванні встановлених правил прямого транспортування товарів із країни їхнього походження дозволяється відступати від них у випадках, коли таке транспортування неможливе в силу географічного положення та/або якщо товари знаходяться під митним контролем у третіх країнах (ч. ч. 1, 2, 7, 8 ст. 36 МК України) .
Ухвалою суду від 15.09.2022 відкрито провадження у даній справі та визначено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
Також, ухвалою суду від 08.11.2022 відмовлено в задоволенні клопотання представника позивача про об`єднання справ №480/5994/22, №480/5993/22, №480/5995/22.
Відповідач надав суду відзив на позов, в якому проти позовних вимог заперечує та зазначає, що однією із підстав для надання пільг щодо товарів, які користуються режимом вільної торгівлі, в спірних правовідносинах належить, зокрема, Угода про створення зони вільної торгівлі від 15.04.1994 на застосування якої вказується в пункті 9 Правил визначення країни походження товарів, затверджених Рішенням Ради Глав Урядів Співдружності Незалежних Держав від 24.09.1993 (зі змінами), та учасниками якої є Україна та Республіка Узбекистан.
Застосування преференції за кодом «400», передбаченої наказ Міністерства фінансів України № 1011, можливе за наявності відповідних правових підстав, визначених в пункті 9 Рішення від 24.09.1993, державами - учасницями якого є Україна та Республіка Узбекистан.
За результатами здійсненого відповідачем аналізу наданих товаросупровідних документів виявлено факт порушення позивачем вимог статті 9 Правил визначення країни походження товарів від 24.09.1993, затверджених Рішенням Ради Глав Урядів Співдружності Незалежних Держав, якою визначено, що товар вважається як такий, що походить з митної території держави - учасниці Угоди про створення зони вільної торгівлі від 15 квітня 1994 року, якщо він відповідає встановленим цими Правилами критеріям походження, експортується резидентом однієї з держав - учасниць цієї Угоди і ввозиться резидентом держави - учасниці цієї Угоди з митної території іншої держави - учасниці цієї Угоди, в частині того, що товар ввезено в Україну з митної території Румунії, яка не є учасником Угоди про створення зони вільної торгівлі від 15 квітня 1994 року.
Сумською митницею встановлено, що згідно товаросупровідних документів виявлено відтиски печаток митного органу Румунії та Закарпатської митниці, які підтверджують, що товар ввезено в Україну з митної території Румунії, яка не є учасником Угоди про створення зони вільної торгівлі від 15.04.1994.
Таким чином, враховуючи те, що рішенням про Правила визначення країни походження товарів від 24.09.1993 не передбачено можливість транспортування в Україну товарів походженням з Узбекистану транзитом та ввезення через територію країни, які не є учасниками Угоди про створення зони вільної торгівлі від 15.04.1994, зокрема, Румунії, відповідачем правомірно прийнято спірна картка відмови у прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення. Враховуючи зазначене, у суду відсутні підстави для зобов`язання Сумську митницю відновити режим вільної торгівлі (преференційний режим) до товарів, що пройшли процедуру митного оформлення за спірною митною декларацією.
Позивач у відповіді на відзив зазначає, що доводи митного органу є необґрунтованим, просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Відповідач у запереченні на відповідь на відзив позовні вимоги вважає безпідставними та необґрунтованими, просить відмовити в задоволенні позовних вимог.
У додаткових поясненнях, наданих представником позивача, зазначається про те, що є необхідність застосування ч.ч. 1,2,7 та 8 ст. 36 МК України, оскільки неможливо ввести товар на територію України в силу географічного положення та/або якщо товари знаходяться під митним контролем у третіх країнах. Додатково зазначає, що постановою Ковпаківського районного суду м.Суми скасовано постанову Сумської митниці про притягнення до відповідальності керівника товариства, а тому судом необхідно врахувати висновки суду, які мають значення для прийняття рішення по даній справі.
Відповідачем надано додаткові пояснення, в яких зазначає, що висновки у справі щодо притягнення до відповідальності керівника товариства не підтверджують право підприємства на застосування підприємством режиму вільної торгівлі (преференційний режим) до товарів, що пройшли процедуру митного оформлення за митною декларацією. Просить відмовити в задоволенні позовних вимог.
Суд, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши докази у їх сукупності, зазначає наступне.
Матеріалами справи підтверджується, що позивачем було подано Сумській митниці до митного оформлення товару митну декларацію типу ""ІМ 40 ДЕ", яка була прийнята та зареєстрована за № UA805020/2022/008766 (далі - МД).
Згідно наданих до митного оформлення документів, продавцем вказаного товару є ТОВ «BARKES-TEKS» (Республіка Узбекистан), покупцем - ТОВ «Гранд Мета» (Україна). Відомості про країну походження вищевказаного товару "UZ" (Республіка Узбекистан) зазначено в МД та підтверджено наданим сертифікатом про походження товарів форми СТ-1.
Позивачем було враховано застосування тарифної преференції зі сплати ввізного мита за кодом "400" (товари, що ввозяться в Україну згідно з міжурядовими угодами України з країнами СНД (крім Республіки Грузія).
Натомість відповідачем встановлено, що згідно товаросупровідних документів виявлено відтиски печаток митного органу Румунії та Закарпатської митниці, які підтверджують, що товар ввезено в Україну з митної території Румунії, яка не є учасником Угоди про створення зони вільної торгівлі від 15.04.1994, а тому позивач не має право застосовувати тарифну преференцію зі сплати ввізного мита за кодом "400" (товари, що ввозяться в Україну згідно з міжурядовими угодами України з країнами СНД (крім Республіки Грузія), у зв`язку із чим відповідачем прийнято картку відмови у прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення № UA805020/2022/000266 від 11.08.2022.
Разом із тим, як зазначає позивач, виходячи із намірів уникнення додаткових фінансових втрат у вигляді внесення оплати за надмірне перебування завантаженого транспортного засобу в зоні митного контролю та потреби у забезпеченні належного товарообігу позивач задля митного оформлення вказаної партії товару подав нову митну декларацію із виконанням усіх вимог, наведених в оскаржуваній картці відмови, що призвело до необхідності внесення позивачем на депозитний рахунок Сумської митниці додаткової суми митних платежів та податку на додану вартість.
Позивач не погодився із прийнятою відповідачем карткою відмови у прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення у зв`язку із чим звернувся до суду. Вважає, що оскаржувана картка відмови, виконання вимог якої призвело до необґрунтованого і безпідставного позбавлення права на преференційне розмитнення імпортованих позивачем товарів, протиправною і такою, що підлягає скасуванню.
Надаючи правову оцінку викладеним обставинам справи, суд виходить з наступного.
Статтею 248 Митного кодексу України (далі - МК України) передбачено, що митне оформлення розпочинається з моменту подання митному органу декларантом або уповноваженою ним особою митної декларації або документа, який відповідно до законодавства її замінює, та документів, необхідних для митного оформлення, а в разі електронного декларування - з моменту отримання митним органом від декларанта або уповноваженої ним особи електронної митної декларації або електронного документа, який відповідно до законодавства замінює митну декларацію.
Згідно частини 1 статті 257 МК України декларування здійснюється шляхом з`явлення за встановленою формою (письмовою, усною, шляхом вчинення дій) точних відомостей про товари, мету їх переміщення через митний кордон України, а також відомостей, необхідних для здійснення їх митного контролю та митного оформлення.
Відповідно до частини 3 статті 334 МК України особи, які переміщують товари, зобов`язані надавати митним органам документи та відомості, необхідні для здійснення митного контролю, в усній, письмовій та/або електронній формі.
Положеннями частини 1 статті 336 МК України передбачено, що митний контроль здійснюється безпосередньо посадовими особами митних органів шляхом, зокрема, перевірки документів та відомостей, які надаються під час переміщення товарів через митний кордон України. Перевірка документів та відомостей, які подаються митним органам під час переміщення товарів через митний кордон України, здійснюється візуально та із застосуванням інформаційних технологій, в тому числі й шляхом контролю із застосуванням системи управління ризиками (частина 1 статті 337 МК України).
Наказом Міністерства фінансів України від 20.09.2012 року № 1011 (далі - Наказ № 1011), затверджений Класифікатор звільнень від сплати митних платежів при ввезенні товарів на митну територію України.
Відповідно до розділу IV Наказу № 1011 «Застосування тарифних пільг (тарифних преференцій)» Класифікатору звільнень від сплати митних платежів при ввезенні товарів на митну територію України, під кодом пільги « 400» визначені товари, що ввозяться в Україну згідно з міжурядовими угодами України з країнами СНД (крім Республіки Грузія).
Позивачем, при поданні вищевказаної митної декларації застосовано преференції зі сплати ввізного мита за кодом « 400», про що зазначено в графі 36 «Преференції» електронної митної декларації. Зазначені обставини не є спірними, учасниками справи не заперечуються.
Наказом № 1011 визначені підстави для надання пільг, до яких належить, зокрема, Угода про створення зони вільної торгівлі від 15.04.1994 на застосування якої вказується в пункті 9 Правил визначення країни походження товарів, затверджених Рішенням Ради Глав Урядів Співдружності Незалежних Держав від 24.09.1993 (зі змінами) (далі - Рішення від 24.09.1993), та учасниками якої є Україна та Республіка Узбекистан.
Таким чином, застосування преференції за кодом «400», передбаченої наказ Міністерства фінансів України № 1011, можливе за наявності відповідних правових підстав, визначених в пункті 9 Рішення від 24 вересня 1993 року, державами - учасницями якого є Україна та Республіка Узбекистан.
У даному випадку, Сумською митницею встановлено, що товар було ввезено на митну територію України із Румунії. Зазначені обставини не є спірними, учасниками справи не заперечуються.
Відповідно до статті 9 Правил визначення країни походження товарів від 24.09.1993, затверджених Рішенням Ради Глав Урядів Співдружності Незалежних Держав, встановлено, що «Товар вважається як такий, що походить з митної території держави - учасниці Угоди про створення зони вільної торгівлі від 15 квітня 1994 року, якщо він відповідає встановленим цими Правилами критеріям походження, експортується резидентом однієї з держав - учасниць цієї Угоди і ввозиться резидентом держави - учасниці цієї Угоди з митної території іншої держави - учасниці цієї Угоди».
Таким чином для визначення того, що товар походить з митної території з митної території держави - учасниці Угоди про створення зони вільної торгівлі від 15.04.1994, необхідно одночасно відповідати таким умовам, як експорт резидентом однієї з держав - учасниць цієї Угоди і ввезення резидентом держави - учасниці цієї Угоди з митної території іншої держави - учасниці цієї Угоди.
У той же час, товар не було ввезено з митної території іншої держави - учасниці Угоди про створення зони вільної торгівлі від 15.04.1994. Товар ввезено в Україну з митної території Румунії, яка не є учасником Угоди про створення зони вільної торгівлі від 15.04.1994.
Таким чином, позивачем при оформленні товару ввезеного з митної території Румунії, яка не є державою учасницею Угоди про створення зони вільної торгівлі від 15.04.1994, безпідставно застосовано преференції зі сплати ввізного мита за кодом «400», які визначені наказом Міністерства фінансів України від 20.09.2012 року № 1011.
Крім того, Рішенням про Правила визначення країни походження товарів від 24.09.1993 не передбачено можливість транспортування в Україну товарів походженням з Узбекистану транзитом через територію країн, які не є учасниками Угоди про створення зони вільної торгівлі від 15.04.1994.
Відповідно до частини 1 статті 281 МК України допускається встановлення тарифних пільг (тарифних преференцій) щодо ставок Митного тарифу України у вигляді звільнення від оподаткування ввізним митом, зниженням ставок ввізного мита або встановлення тарифних квот відповідно до законодавства України та для ввезення товарів, що походять з держави, з якими укладено відповідні міжнародні договори.
Враховуючи вищенаведене, відповідачем, відповідно до положень ст. 256, ч. 12 ст. 264 Митного кодексу України правомірно було відмовлено у митному оформленні товарів, про що винесено спірну картку відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення.
При цьому суд вважає безпідставним посилання позивача на те, що Рішення Ради Глав Урядів Співдружності Незалежних Держав про затвердження Правил визначення країни походження товарів від 24.09.1993 є нечинними як для України, так і для Узбекистану.
Так, 24.09.1993 Рішенням Ради Глав Урядів Співдружності Незалежних Держав були затверджені Правила визначення країни походження товарів між країнами-учасницями, які, крім інших, було підписано Україною та Республікою Узбекистан.
В подальшому, до пунктів 9, 10 Рішення від 24.09.1993 вносилися зміни, а саме 15.04.1994, 18.10.1996. Зазначені зміни до Рішення Ради Глав Урядів Співдружності Незалежних Держав були затверджені Правила визначення країни походження товарів між країнами-учасницями, крім інших, також було підписано Україною та Республікою Узбекистан.
Внесеними 18.10.1996 змінами до Рішення Ради Глав Урядів Співдружності Незалежних Держав були затверджені Правила визначення країни походження товарів між країнами-учасницями прийняти наступну редакцію пункту 9 Правил визначення країни походження товарів (затверджених Рішенням від 24.09.1993) : "Товар вважається як такий, що походить з митної території держави-учасниці Угоди про створення зони вільної торгівлі від 15 квітня 1994 року, якщо він відповідає встановленим цими Правилами критеріям походження, експортується резидентом однієї з держав-учасниць цієї Угоди і ввозиться резидентом держави-учасниці цієї Угоди з митної території іншої держави-учасниці цієї Угоди. При цьому під резидентом мається на увазі організація, створена на території цієї держави, або фізична особа, яка постійно проживає на території цієї держави".
Дійсно, в подальшому між деякими Главами Урядів Співдружності Незалежних Держав були затверджені нові Правила визначення країни походження товарів між країнами-учасницями.
Так, Рішенням від 30.11.2000 Ради глав урядів Співдружності Незалежних Держав затверджені «Правила визначення країни походження товарів», і в Рішенні від 30.11.2000 державами, які підписали зазначене рішення, було визнано таким, що втратило чинність Рішення Ради глав урядів Співдружності Незалежних Держав від 24.09.1993 про Правила визначення країни походження товарів після набуття чинності цим Рішенням.
Разом із тим, суд звертає увагу, що зазначене Рішення від 30.11.2000 не було підписано Республікою Узбекистан, а тому між Україною та республікою Узбекистан не визнавалося таким, що втратило чинність Рішення Ради глав урядів Співдружності Незалежних Держав від 24.09.1993 про Правила визначення країни походження товарів після набуття чинності Рішенням від 30.11.2000.
Таким чином, на момент виникнення спірних правовідносин між Україною та Республікою Узбекистан діяв пункт 9 Рішення від 24.09.1993 (за змінами), якими затверджені Правила визначення країни походження товарів між країнами-учасницями.
Крім того, 29.12.1994 між Урядом України та Урядом Республіки Узбекистан укладено двосторонню Угоду про вільну торгівлю, яку ратифіковано Законом України № 425 від 04.11.95.
Згідно пункту 3 статті 1 Двосторонньої Угоди від 29.12.1994 було визначено, що «Для цілей дійсної Угоди і на період її дії під товарами, що відправляються з територій Договірних Сторін, розуміються товари, визначені Правилами визначення країни походження товарів від 24 вересня 1993 року, затвердженими Рішенням Ради Глав Урядів Співдружності Незалежних Держав».
Таким чином після набрання чинності для України Угоди про вільну торгівлю від 29.12.1994, також підлягають врахуванню Правила визначення країни походження товарів від 24.09.1993.
На час виникнення спірних правовідносин, жодних змін до Угоди про вільну торгівлю від 29.12.1994 чи Правил визначення країни походження товарів від 24.09.1993 між Україною та Республікою Узбекистан внесено не було.
Враховуючи зазначене, посилання позивача на те, що Рішення від 24.09.1993 Ради Глав Урядів Співдружності Незалежних Держав були затверджені Правила визначення країни походження товарів між країнами-учасницями втратило чинність як для України, так і для Республіки Узбекистан, у зв`язку з тим, що 30.11.2000 підписано нове Рішення про Правила визначення країн походження товарів, відповідно до пункту 4 якого договірні держави визначили вважати таким, що втратило чинність Рішення Ради Глав Урядів СНД від 24 вересня 1993 року є помилковим, необґрунтованим.
Рішення від 30.11.2000 Республікою Узбекистан підписано не було і Республіка Узбекистан не є договірною стороною Рішення від 30.11.2000.

Стосовно посилання позивача на те, що єдиним з вищеперелічених міжнародних багатосторонніх договорів чинним для України є лише Угода про Правила визначення країни походження товарів у Співдружності Незалежних Держав від 20.11.2009, адже усі попередні - втратили для неї чинність, суд такі твердження визнає також необґрунтованими та безпідставними, враховуючи наступне.

У даному випадку, норми Угоди про Правила визначення країни походження товарів у Співдружності Незалежних Держав від 20.11.2009, яку Україною було ратифіковано із застереженням Законом N3592-VI від 06.07.2011, та яка набрання чинності для України 14.09.2011, стосується тих країн, які її підписали, а зазначену Угоду взагалі не було підписано Республікою Узбекистан.

Стосовно посилання позивача на Договір про зону вільної торгівлі від 18.10.2011, яку було ратифіковано Україною 30.07.2012 (набрала чинності для України 20.09.2012 ), суд зазначає, що зазначену Угоду 18.10.2011 не було підписано Республікою Узбекистан.

Разом із тим, судом враховується, що Законом України № 942-VIII від 27.01.2016 «Про ратифікацію Протоколу про застосування Договору про зону вільної торгівлі від 18 жовтня 2011 року між його Сторонами та Республікою Узбекистан» між Україною та Республікою Узбекистан було підписано протокол про застосування Договору про зону вільної торгівлі від 18.10.2011 між його сторонами та Республікою Узбекистан.

При цьому суд звертає увагу позивача на те, що сторони Договору про зону вільної торгівлі від 18.10.2011, зокрема України та Республіка Узбекистан передбачили в п. 3 ст. 2 зазначеного Протоколу про застосування Договору про зону вільної торгівлі від 18.10.2011 між Україною та Республікою Узбекистан, що незважаючи на положення статті 4 Договору, у торгівлі між сторонами договору, зокрема, між Україною та Республікою Узбекистан застосовуються Правила визначення країни походження товарів від 24.09.1993. За взаємною домовленістю між Стороною Договору та Республікою Узбекистан можуть застосовуватися інші багатосторонні або двосторонні договори за правилами визначення країни походження товару.

Крім того, ст. 5 значеного Протоколу передбачено, що виключно за взаємною письмовою згодою всіх сторін цього Протоколу до нього можуть бути внесені зміни та доповнення, що є його невід`ємною частиною і оформляються відповідними протоколами, які набирають чинності в порядку, передбаченому статтею 7 цього Протоколу.

Жодних угод чи змін до діючих двосторонніх та багатосторонніх угод на час виникнення спірних правовідносин між Україною та Республікою Узбекистан підписано та ратифіковано не було, відсутні будь-які інші домовленості між Україною та Республікою Узбекистан, інших багатосторонніх або двосторонніх договорів що регулюють правила визначення країни походження товару.

Таким чином у межах двосторонніх та багатосторонніх угод про вільну торгівлю, укладених Україною з Республікою Узбекистан, визначення країни походження товарів здійснюється відповідно Рішення від 24.09.1993 Ради Глав Урядів Співдружності Незалежних Держав, якими затверджені Правила визначення країни походження товарів між країнами-учасницями (із змінами, до яких приєдналася як Україна так і Республіка Узбекистан).

Крім того, суд зазначає, що Правила визначення країни походження товарів від 24.09.1993 між Україною та Узбекистаном підлягають застосуванню, свідчить наданий позивачем до митного органу відповідний акт експертизи, проведеної ДХО «Наманганекспертиза» АО «Узбекекспертиза» в Республіці Узбекистан, згідно до якої є посилання на діючі Правила визначення країни походження товарів від 24.09.1993.

Зазначені обставини свідчить про те, що уповноважені особи Республіки Узбекистан у своїх офіційних експертних документах дотримується та враховують вимоги вказаного Рішення від 24.09.1993, що свідчить про те, що обидві держави, які є учасницями даного рішення, застосовують в зовнішньоекономічній діяльності та дотримуються вимог Рішення Ради Глав Урядів Співдружності Незалежних Держав, якими 24.09.1993 були затверджені Правила визначення країни походження товарів між країнами-учасницями.

Так, згідно пункту 10 Правил визначення країни походження товарів, затвердженими Рішенням від 24.09.1993, передбачено, що на посвідчення походження товару з митної території держави - учасниці Угоди про створення зони вільної торгівлі необхідно надання митним органам держави ввезення декларації - сертифіката про походження товару (форма СТ-1 додається до Рішення), виданої уповноваженим органом країни походження - учасниці Угоди про створення зони вільної торгівлі.

Крім того, як зазначає відповідач, та підтверджується матеріалами справи, позивачем, згідно графи 44 електронної митної декларації на декларування товарів подано документ за кодом «7006» - сертифікат про походження товару форми СТ-1, форма якого також передбачена Правилами визначення країни походження товарів, затвердженими Рішенням від 24.09.1993.

Стосовно посилання позивача на те, що підприємством було застосовано підставу для надання пільги, згідно наказу Міністерства фінансів України від 20.09.2012 №1011: - двосторонню міжурядову угоду України з країнами СНД про вільну торгівлю, а саме: двосторонню Угоду між Урядом України й Урядом Республіки Узбекистан про вільну торгівлю від 29.12.1994 року, суд зазначає наступне.

Як зазначено вище, в пункті 3 статті 1 вказаної Угоди між Урядом України й Урядом Республіки Узбекистан про вільну торгівлю від 29.12.1994 зазначено, що для цілей дійсної Угоди і на період її дії під товарами, що відправляються з територій договірних сторін, розуміються товари, визначені Правилами визначення країни походження товарів, затверджених Рішенням Ради Глав Урядів СНД від 24.09.1993.

У свою чергу, в пункті 9 Правил визначення країни походження товарів від 24.09.1993, затверджених Рішенням Ради Глав Урядів СНД зазначено, що «товар вважається як такий, що походить з митної території держави - учасниці Угоди про створення зони вільної торгівлі від 15.04.1994, якщо він відповідає встановленим цими Правилами критеріям походження».

Таким чином позивачем і повинно бути дотримано відповідні умови, які передбачали України та Республіка Узбекистан, зокрема відповідної Угоди між Урядом України й Урядом Республіки Узбекистан про вільну торгівлю від 29.12.1994, а також застосувати Правила визначення країни походження товарів, затверджених Рішенням Ради Глав Урядів Співдружності Незалежних Держав були затверджені Правила визначення країни походження товарів між країнами-учасницями від 24.09.1993, згідно яких є посилання на визначення походження товару згідно Угоди про створення вільної торгівлі від 15.04.1994, а також зазначено в п. 3 ст. 2 Протоколу про застосування Договору про зону вільної торгівлі від 18.10.2011 між Україною та Республікою Узбекистан.

Стосовно посилання позивача на застосування норм ч.ч. 1,2,7,8 ст. 36 Митного кодексу України, суд зазначає наступне.

Нормами ст. 36 МК України передбачено, що країна походження товару визначається з метою оподаткування товарів, що переміщуються через митний кордон України, застосування до них заходів нетарифного регулювання зовнішньоекономічної діяльності, заборон та/або обмежень щодо переміщення через митний кордон України, а також забезпечення обліку цих товарів у статистиці зовнішньої торгівлі. Країною походження товару вважається країна, в якій товар був повністю вироблений або підданий достатній переробці відповідно до критеріїв, встановлених цим Кодексом. Повністю вироблені або піддані достатній переробці товари преференційного походження визначаються на основі законів України, а також міжнародних договорів України, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України. При існуванні встановлених правил прямого транспортування товарів із країни їхнього походження дозволяється відступати від них у випадках, коли таке транспортування неможливе в силу географічного положення та/або якщо товари знаходяться під митним контролем у третіх країнах.

Разом із тим, судом враховується, що відповідно до ст. 1 МК України законодавство України з питань митної справи складається з Конституції України, цього Кодексу, інших законів України, що регулюють питання, зазначені у статті 7 цього Кодексу, з міжнародних договорів України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також з нормативно-правових актів, виданих на основі та на виконання цього Кодексу та інших законодавчих актів.

Крім того, ч. 3 ст. 1 МК України передбачено, якщо міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені цим Кодексом та іншими законами України, застосовуються правила міжнародного договору України.

У той же час, міжнародними договорами та угодами між Україною та Республікою Узбекистан затверджені рішенням від 24.09.1993 Правила визначення країни походження товарів, затвердженими, а тому позивач повинен дотримуватися всіх визначених умов таких правил, що відповідає Угоді між Урядом України й Урядом Республіки Узбекистан про вільну торгівлю від 29.12.1994, Протоколу про застосування Договору про зону вільної торгівлі від 18.10.2011 між Україною та Республікою Узбекистан.

Стосовно посилання позивача на введення в Україні військового стану та неможливість транзиту територією, що була заборонена відповідно постанови Кабінету Міністрів України від 09.04.2022 №426, суд зазначає, що в даному випадку Правилами визначення країни походження товарів, затвердженими Рішенням від 24.09.1993, не передбачено ввезення товару з митної території країни, яка не є країною-учасницею підписаних Правила визначення країни походження товарів між країнами-учасницями, затверджених Рішенням Ради Глав Урядів Співдружності Незалежних Держав від 24.09.1993, а тому обираючи країну ввезення товару позивач повинен враховувати вищезазначене.

Стосовно посилання позивача на те, що спірна картка відмови підлягає скасуванню у зв`язку із тим, що в оскаржуваній картці відмови Сумською митницею зазначається про порушення вимог пункту статті 9 невідомого нормативно-правового акту, суд зазначає, що такі твердження є необґрунтованим та безпідставним, оскільки відповідачем зазначено про порушення позивачем Рішення Ради Глав Урядів Співдружності Незалежних Держав від 24.09.1994, якими затверджені Правила визначення країни походження товарів між країнами-учасницями.

Стосовно посилання позивача на врахування висновків постанови Ковпаківського районного суду м.Суми, якою було задоволено вимоги та скасовано постанову Сумської митниці у справі про порушення митних правил, а провадження у справі про порушення митних правил закрито, суд зазначає наступне.

В даному випадку, предметом розгляду справи №592/7583/22, №592/9484/22 було дослідження судом правомірності прийнятої постанови за результатами розгляду адміністративного матеріалу про притягнення виключно керівника до відповідальності за фактом порушення митних правил в порядку, встановленому КпАП України.

Відповідно до ч.ч. 6,7 ст. 78 КАС України передбачено, що постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалена ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. При цьому правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду.

У даному випадку, судом при розгляді справи щодо притягнення керівника до відповідальності за фактом порушення митних правил в порядку, встановленому КпАП України, судом досліджується наявність чи відсутність складу адміністративного правопорушення саме у зазначеної особи, а не діяльність підприємства. При цьому судом встановлено, що саме в діях керівника товариства відсутній склад адміністративного правопорушення.

Натомість предметом розгляду даної справи є дослідження судом правомірності прийнятої Сумською митницею відносно суб`єкта господарювання - товариства з обмеженою відповідальністю спірної картки відмови у прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення, відповідне оформлення документів та сплата необхідних податків та зборів, а також право підприємства на режим вільної торгівлі (преференційний режим) до товарів, що пройшли процедуру митного оформлення.

Згідно з статтею 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На думку суду, відповідач як суб`єкт владних повноважень належними та допустимими доказами довів правомірність оскаржуваного рішення, діяла на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені чинним законодавством України та міжнародних договорів України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також з нормативно-правових актів, виданих на основі та на виконання цього Кодексу та інших законодавчих актів.

На підставі аналізу норм чинного законодавства, що врегульовує спірні правовідносини, встановлених обставин справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими, з огляду на що у задоволенні адміністративного позову слід відмовити.

З урахуванням того, що у задоволенні позову відмовлено, розподіл судових витрат в порядку ст. 139 КАС України судом не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 2, 77, 90, 139, 143, 241-246, 250, 255, 295 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Гранд Мета" до Сумської митниці про визнання протиправною та скасування картки відмови, зобов`язання вчинити дії відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Н.В. Савицька