Справа № 520/22485/21
Суддя: Сліденко А.В.
Дата ухвалення: 2023-02-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Харків

08.02.2023 р. справа №520/22485/21

Харківський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Сліденка А.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без призначення судового засідання з повідомленням (викликом) осіб справу за позовом

ОСОБА_1 (далі за текстом - позивач, заявник)
до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області (далі за текстом - відповідач, владний суб`єкт, орган публічної адміністрації)
проскасування рішення, -
встановив:

Позивач у порядку адміністративного судочинства заявив вимогу про визнання протиправним та скасування рішення ГУ ДМСУ в Харківській області №7910 від 13.08.2021р.

Аргументуючи ці вимоги зазначив, що є громадянином Азербайджану, був документований посвідкою на тимчасове проживання в Україні № НОМЕР_1 , яку спірним рішенням скасовано. Вважає, що рішення про скасування було прийнято без належних на те підстав, оскільки позивач має сталі зв`язки з Україною, перебуває у шлюбі, працює.

Відповідач із поданим позовом не погодився, надавши відзив, де наполягав на наявності у спірних правовідносинах підстав для скасування посвідки на проживання в України, а саме на існуванні рішення про заборону позивачеві в`їзду в Україну.

Суд, вивчивши доводи усіх наявних у справі документів учасників спору, повно виконавши процесуальний обов`язок із збору доказів, перевіривши доводи сторін добутими доказами, з`ясувавши обставини фактичної дійсності, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів.

Установлені судом обставини спору полягають у наступному.

Заявник народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , належить до громадянства Азербайджанської Республіки. З 13.03.2020 р. перебував в зареєстрованому шлюбі з громадянкою України ОСОБА_2

02.07.2021 р. на зміну попередньої, термін дії який сплив, був документований посвідкою на тимчасове проживання в Україні № НОМЕР_1 (підстава видачі - возз`єднання сім`ї з громадянином України).

04.08.2021 Управлінням Державної міграційної служби України в Луганській області відносно позивача прийняте рішення про заборону в`їзду на територію України.

Підставою для прийняття означеного рішення послугувало вчинення позивачем 02.03.2021 р. адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КУпАП, за яке громадянина притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу у розмірі 255,00 грн., який станом на 15.07.2021 р. не був погашений.

13.08.2021 р. відповідачем - ГУ ДМС у Харківській області - з посиланням на п.п.5 п. 63 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання» було прийнято оскаржене рішення №7910 про скасування посвідки.

Стверджуючи про невідповідність закону управлінського волевиявлення органу публічної адміністрації з приводу скасування посвідки, заявник ініціював даний спір.

Вирішуючи спір по суті, суд вважає, що до відносин, які склались на підставі установлених обставин спору, підлягають застосуванню наступні норми права.

Суспільні відносини з приводу знаходження заявника як іноземця на території України регламентовані нормами Закону України від 22.09.2011 № 3773-VI "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" (далі за текстом - Закон № 3773-VI), а також нормами Закону України "Про імміграцію" № 2491-ІІІ від 07.06.2001.

Так, стаття 1 Закону № 3773-VI встановлює, що іноземець це - особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав, а посвідка на постійне проживання це - документ, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує право на постійне проживання в Україні.

У свою чергу, відповідно до ст. 1 Закону України "Про імміграцію" імміграція це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання.

Згідно статті 2 Закону № 3773-VI іноземці та особи без громадянства мають ті ж права і свободи та виконують ті ж обов`язки, що і громадяни України, якщо інше не передбачено Конституцією, цим та іншими законами України, а також міжнародними договорами України.

Іноземці та особи без громадянства є рівними перед законом незалежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної належності, статі, мови, ставлення до релігії, роду і характеру занять, інших обставин.

Підстави для скасування посвідки визначені постановою КМУ №322 від 25.04.2018 «Про затвердження зразка, технічного опису бланка та Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання» (далі за текстом - Порядок №322).

Пунктом 1 Порядку №322 передбачено, що посвідка на тимчасове проживання (далі - посвідка) є документом, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує законні підстави для тимчасового проживання в Україні.

Пунктом 63 Порядку №322 передбачені випадки скасування посвідки територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС, який її видав, а саме п.п. 5 визначено, що коли уповноваженим державним органом прийнято рішення про примусове повернення іноземця або особи без громадянства чи їх примусове видворення за межі України або про заборону подальшого в`їзду в Україну.

Пунктом 64 Порядку №322 передбачено, що рішення про скасування посвідки приймається керівником територіального органу/територіального підрозділу ДМС чи його заступником протягом п`яти робочих днів з дня надходження відомостей, які є підставою для її скасування.

Згідно з п.65 Порядку №322 копія рішення про скасування посвідки видається територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС, який прийняв таке рішення, іноземцеві або особі без громадянства під розписку або надсилається такій особі і приймаючій стороні рекомендованим листом не пізніше ніж через п`ять робочих днів з дня його прийняття.

Відповідно до пункту 77 Порядку № 322 рішення про відмову в оформленні, обміні та видачі посвідки, про її скасування може бути оскаржено іноземцем або особою без громадянства в адміністративному порядку або до суду в установленому порядку.

Згідно п. 68 Порядку №322, іноземець або особа без громадянства, стосовно яких прийнято рішення про скасування посвідки, повинні здати посвідку, зняти з реєстрації місце проживання та виїхати за межі України в семиденний строк з дня отримання копії такого рішення (крім випадку, визначеного підпунктом 6 пункту 63 цього Порядку).

Приймаючи оскаржуване рішення від 13.08.2021 про скасування посвідки на тимчасове проживання в України громадянину Азербайджанської Республіки Мурадову ОСОБА_3 , відповідач керувався підпунктом 5 пункту 63 Постанови КМУ № 322 від 25.04.2018, а фактичною підставою послугувало прийняття УДМС в Луганській області рішення про заборону позивачу в`їзду в Україну.

Так, відносно позивача були складені матеріали про адміністративне правопорушення, передбачене частиною 1 статті 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення, та винесено постанову про накладення адміністративного стягнення від 02.03.2021 року у вигляді штрафу у 255,00 грн.

Після несплати позивачем зазначеного штрафу протягом 15 календарних днів, до державної виконавчої служби було направлено заяву про відкриття виконавчого провадження, а УДМС України в Луганській області, у свою чергу прийнято рішення про заборону позивачеві в`їзду в Україну.

З цього приводу суд зазначає, що підпункт 5 пункту 63 Постанови КМУ № 322 імперативно встановлює обов`язок органу ДМС, що видав посвідку, відносно скасування цього документу, в зв`язку з прийняттям рішення про заборону в`їзду в Україну громадянину.

Суд зважає також і на те, що позивач не був позбавлений права на оскарження рішення про притягнення його до адміністративної відповідальності та рішення про заборону в`їзду в Україну.

Проте доказів реалізації прав на адміністративне чи судове оскарження вищевказаних рішень (тобто рішення про накладення адміністративного штрафу та рішення про заборону в`їзду в Україну громадянину Азербайджанської Республіки Мурадову ОСОБА_3 ) матеріали справи не містять, відтак суд виходить із того, що перелічені рішення на момент вчинення оскраженого управлінського волевиявлення органу публічної адміністрації були діючими, і до теперішнього часу юридичної сили не втратили.

Критерії законності управлінського волевиявлення (як у формі рішення, так і у формі діяння) владного суб`єкта викладені законодавцем у приписах ч.2 ст.2 КАС України, а обов`язок доведення факту дотримання цих критеріїв покладений на владного суб`єкта ч.2 ст.77 КАС України і повинен виконуватись шляхом подання до суду доказів та зазначення у процесуальних документах належних аргументів відповідності закону вчиненого волевиявлення.

Суд констатує, що права та інтереси приватної особи можуть бути порушені органом публічної адміністрації у спосіб прийняття рішення або вчинення діяння (як дії, так і бездіяльності), а тому слід зважати, що з огляду на положення п.18 ч.1 ст.19, п.19 ч.1 ст.4 КАС України, п.1 ч.2 ст.24, п.2 ч.2 ст.24, ч.3 ч.2 ст.24 Митного кодексу України під рішенням суб`єкта владних повноважень слід розуміти - письмовий акт, під дією суб`єкта владних повноважень - вчинок з приводу реалізації управлінського повноваження, під бездіяльністю - ухилення від виконання обов`язку.

У силу правового висновку постанови Верховного Суду від 29.01.2020р. у справі №814/1460/16 адміністративний суд перевіряє рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень ретроспективно, тобто зважаючи на ті обставини, які існували у минулому на момент прийняття оспорюваного рішення (вчинення дії, допущення бездіяльності).

Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Тлумачення змісту наведеної норми процесуального закону викладено у постанові Верховного Суду від 07.11.2019р. по справі № 826/1647/16 (адміністративне провадження № К/9901/16112/18), де указано, що обов`язковою умовою визнання протиправним управлінського волевиявлення суб`єкта владних повноважень є доведеність приватною особою факту порушення власних прав та інтересів та доведеність факту невідповідності закону оскарженого управлінського волевиявлення.

Оцінивши добуті по справі докази в їх сукупності за правилами ст.ст.72-78, 90, 211 КАС України, суд зазначає, що владний суб`єкт у спірних правовідносинах дотримався вимог ч.2 ст.19 Конституції України, позаяк надав оцінку усім юридично значимим факторам, належну норму закону витлумачив вірно, унаслідок вчинене управлінське волевиявлення не суперечить закону та не порушує право заявника у галузі міграційного законодавства.

При розв`язанні спору, суд зважаючи на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом - Конвенція; рішення від 21.01.1999р. у справі "Гарсія Руїз проти Іспанії", від 22.02.2007р. у справі "Красуля проти Росії", від 05.05.2011р. у справі "Ільяді проти Росії", від 28.10.2010р. у справі "Трофимчук проти України", від 09.12.1994р. у справі "Хіро Балані проти Іспанії", від 01.07.2003р. у справі "Суомінен проти Фінляндії", від 07.06.2008р. у справі "Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії"), вичерпно реалізував усі діючі механізми з`ясування об`єктивної істини; надав оцінку усім юридично значимим факторам та нормам закону, котрі здатні вплинути на правильне вирішення спору; дослухався до усіх ясно і чітко сформульованих та здатних вплинути на результат вирішення спору аргументів сторін; повно та детально виклав власні висновки та міркування як з приводу тлумачення належних норм права, так і з приводу усіх слушних доводів поданих учасниками спору процесуальних документів.

Розподіл судових витрат по справі слід здійснити відповідно до ст.139 КАС України та Закону України "Про судовий збір".

Керуючись ст.ст. 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 6-9, ст.ст. 72-77, 211, 241-243, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

вирішив:

Позов - залишити без задоволення.

Роз`яснити, що рішення підлягає оскарженню згідно з ч.1 ст.295 КАС України (протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення); набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України.

Суддя А.В. Сліденко