Справа № 9901/524/21
Суддя: Мартинюк Н.М.
Дата ухвалення: 2023-02-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

08 лютого 2023 року

м. Київ

справа №9901/524/21

адміністративне провадження №П/9901/524/21

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого судді - Мартинюк Н.М.,

суддів: Білак М.В., Загороднюка А.Г., Мацедонської В.Е., Мельник-Томенко Ж.М.,

за участю:

секретаря судового засідання - Зайчишиної Т.В.

позивачки - ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження клопотання представника Президента України Зеленського Володимира Олександровича - Саввіна Сергія Сергійовича про залишення без розгляду позову ОСОБА_1 до Президента України про визнання бездіяльності протиправною і зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

24 грудня 2021 року ОСОБА_1 подала до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду як суду першої інстанції позов до Президента України, у якому просить:

1) визнати протиправною бездіяльність Президента України щодо невидання указу про призначення ОСОБА_1 на посаду судді Шевченківського районного суду міста Києва у передбачений законом строк;

2) зобов`язати Президента України видати указ на підставі і в межах подання Вищої ради правосуддя (далі також «ВРП»), внесеного рішенням Вищої ради правосуддя від 10 червня 2021 року №1306/0/15-21 «Про внесення Президентові України подання про призначення ОСОБА_1 на посаду судді Шевченківського районного суду міста Києва».

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 покликається на те, що Вища рада правосуддя рішенням від 10 червня 2021 року №1306/0/15-21 внесла Президенту України подання про призначення її на посаду судді, проте до цього часу відповідний указ не виданий. Позивачка стверджує, що Президент України допустив протиправну бездіяльність, яка обмежує її право доступу до професії.

Ухвалою від 29 грудня 2021 року Верховний Суд як суд першої інстанції відкрив провадження у справі за позовом ОСОБА_1 й призначив її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи.

24 січня 2022 року відповідач подав відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , у якому просить суд залишити позов ОСОБА_1 без розгляду.

Свою позицію обґрунтував тим, що позивачка пропустила місячний строк звернення до адміністративного суду з цим позовом, а тому в силу частини третьої статті 123 і пункту 8 частини першої статті 240 КАС України цю позовну заяву належить залишити без розгляду.

До такого висновку дійшов відповідач з огляду на те, що рішення Вищої ради правосуддя від 10 червня 2021 року №1306/0/15-21 було опубліковано на офіційному сайті цього органу, а тому позивачка 10 червня 2021 року була обізнана про існування указаного рішення.

Оскільки Вища рада правосуддя скерувала подання до Офісу Президента України 18 червня 2021 року, то саме з 19 липня 2021 року, на переконання заявника, починається перебіг місячного строку звернення до суду для оскарження бездіяльності відповідача.

До того ж, відповідач зауважив, що навіть з огляду на твердження позивачки, що вона про дату внесення подання ВРП до Президента України дізналась лише 1 вересня 2021 року, отримавши відповідь на свій запит, то щонайменше з цієї дати починається облік місячного стоку на звернення до суду. Проте і цей строк позивачка пропустила, адже до суду з цим позовом звернулась лише 24 грудня 2021 року.

В судове засідання представник відповідача не з`явився, про розгляд справи судом був повідомлений належним чином.

У судовому засіданні позивачка проти задоволення указаного клопотання заперечувала, а у задоволенні клопотання просила відмовити.

Свою правову позицію стосовно клопотання відповідача ОСОБА_1 виклала у відповіді на відзив. Так, ОСОБА_1 не заперечує, що була обізнана зі змістом рішення Вищої ради правосуддя 10 червня 2021 року, проте наполягає, що жодним нормативно-правовим актом не передбачений обов`язок Вищої ради правосуддя повідомляти кандидата на посаду судді про дату внесення подання Президентові України, адже саме на його основі (а не на основі рішення ВРП) Вища рада правосуддя звертається до Президента України зі спірного питання.

До того ж, ОСОБА_1 наполягала, що предметом спору у цій справі є протиправна бездіяльність відповідача, яка є за своєю суттю триваючим порушенням, а тому застосування строків позовної давності до цього позову унеможливлюється.

Вивчивши подане відповідачем клопотання, заслухавши думку присутніх в судовому засіданні учасників справи, Суд дійшов висновку про відмову у задоволенні заявленого клопотання з огляду на наступне.

Предметом оскарження в цьому позові є протиправна бездіяльність Президента України, яка полягає у невидачі указу про призначення позивачки на посаду судді Шевченківського районного суду міста Києва за поданням Вищої ради правосуддя, внесеного згідно рішення від 10 червня 2021 року №1306/0/15-21.

Правовідносини, які виникли між сторонами у цій справі з приводу призначення на посаду судді, врегульовані нормами Конституції України і Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (далі -«Закон»).

Статтею 128 Конституції України передбачено, що призначення на посаду судді здійснюється Президентом України за поданням Вищої ради правосуддя в порядку, встановленому законом.

Відповідно до статті 80 Закону призначення на посаду судді здійснюється Президентом України на підставі та в межах подання Вищої ради правосуддя, без перевірки додержання встановлених цим Законом вимог до кандидатів на посаду судді та порядку проведення добору чи кваліфікаційного оцінювання кандидатів.

Будь-які звернення щодо кандидата на посаду судді не перешкоджають його призначенню на посаду. Викладені в таких зверненнях факти можуть бути підставою для порушення Президентом України перед компетентними органами питання про проведення в установленому законом порядку перевірки цих фактів.

Президент України видає указ про призначення судді не пізніше тридцяти днів із дня отримання відповідного подання Вищої ради правосуддя.

Стаття 118 КАС України передбачає, що процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом.

Процесуальні строки визначаються днями, місяцями і роками, а також можуть визначатися вказівкою на подію, яка повинна неминуче настати.

Частина перша статті 120 КАС України визначає, що перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Відповідно до частини першої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк (частина п`ята статті 120 КАС України).

Частиною четвертою статті 123 КАС України передбачено, що якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Отже, строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. Одночасно, перебіг такого строку починається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Як вбачається зі змісту позову у цій справі, позивачка оскаржує саме протиправну бездіяльність Президента України щодо невидачі указу про її призначення на посаду, видати який в силу Закону відповідач має не пізніше тридцяти днів із дня отримання відповідного подання Вищої ради правосуддя.

Тож, предметом спору є триваюче порушення прав позивачки, у виді невиконання суб`єктом владних повноважень свого обов`язку протягом законодавчо визначеного строку.

У свою чергу, триваюче правопорушення - це проступок, пов`язаний з тривалим, неперервним невиконанням обов`язків, передбачених законом. Тобто, триваючі правопорушення характеризуються тим, що особа, яка вчинила якісь певні дії чи бездіяльність, перебуває надалі у стані безперервного продовження цих дій (бездіяльності). Ці дії безперервно порушують закон протягом якогось часу. Іноді такий стан продовжується значний час і увесь час винний безперервно вчиняє правопорушення у виді невиконання покладених на нього обов`язків. Триваюче правопорушення припиняється лише у випадку усунення стану, за якого об`єктивно існує цей обов`язок, виконанням обов`язку відповідним суб`єктом або припиненням дії відповідної норми закону.

Тобто, порушення може вважатись тривалим у разі тривалого та безперервного невиконання суб`єктом владних повноважень обов`язків, передбачених законом.

У контексті цього питання варто наголосити, що строк звернення до суду існує не для того, щоб надавати можливість суб`єкту владних повноважень уникнути відповідальності. Триваюче право повинно бути захищено, а триваюче порушення - припинено, тобто протиправна бездіяльність суб`єкта владних повноважень може бути оскаржена до суду в будь-який час за весь період, протягом якого вона триває. У протилежному випадку - суб`єкт владних повноважень отримав би легітимацію з боку держави у формі забезпечення можливості зловживання правом та безкінечне продовження протиправної поведінки з огляду на відсутність дієвого механізму спонукання до виконання обов`язку.

У справі «Лелас проти Хорватії» Європейський суд з прав людини звернув увагу на те, що держава, чиї органи влади не дотримувалися своїх власних внутрішніх правил та процедур, не повинна отримувати вигоду від своїх правопорушень та уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки, зробленої органами державної влади, повинна нести держава, а помилки не повинні виправлятися за рахунок зацікавленої особи, особливо якщо при цьому немає жодного іншого приватного інтересу.

Також на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (справа ЄСПЛ «Тошкуце та інші проти Румунії») і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах.

До того ж, в контексті порушеного питання Верховний Суд зауважує, що самі по собі строки поза зв`язком із конкретною правовою ситуацією, набором фактів, умов та обставин, за яких розгорталися події, не мають жодного значення. Сплив чи настання строку набувають (можуть набути) правового сенсу в сукупності з подіями або діями, для здійснення чи утримання від яких встановлюється цей строк.

Така правова позиція була викладена у постановах Верховного Суду України від 13 червня 2017 року у справі №12-1393а17 і Великої Палати Верховного Суду від 19 квітня 2018 року у справі №П/9901/137/18 (800/426/17), від 27 лютого 2020 року у справі №800/304/17.

З огляду на викладене, Суд відхиляє довід відповідача щодо пропуску позивачкою строку звернення до суду з цим позовом, адже вбачає, що оскільки предметом оскарження є саме протиправна бездіяльність (неприйняття рішення протягом визначеного Законом строку), строк позовної давності для звернення до суду з цим позовом ОСОБА_1 не пропустила.

Враховуючи зазначене, у задоволенні клопотання Президента України про залишення позову ОСОБА_1 без розгляду необхідно відмовити.

Керуючись статтями 122, 241, 248 КАС України,

У Х В А Л И В:

У задоволенні клопотання представника Президента України Зеленського Володимира Олександровича - Саввіна Сергія Сергійовича про залишення без розгляду позову ОСОБА_1 до Президента України про визнання бездіяльності протиправною і зобов`язання вчинити дії у справі №9901/524/21 відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і не може бути оскаржена.

Повний текст ухвали складено 9 лютого 2023 року.

...........................

...........................

...........................

...........................

...........................

Н.М. Мартинюк

М.В. Білак

А.Г. Загороднюк

В.Е. Мацедонська

Ж.М. Мельник-Томенко,

Судді Верховного Суду