Справа № 400/414/23
Суддя: Птичкіна В.В.
Дата ухвалення: 2023-02-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

про повернення позовної заяви

08 лютого 2023 р. № 400/414/23
м. Миколаїв

Миколаївський окружний адміністративний суд у складі судді Птичкіної В.В., розглянувши матеріали

за адміністративним позовомОСОБА_1 , АДРЕСА_1 ,

до відповідача:Заводського відділу державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), вул. Робоча, 1, м. Миколаїв, 54029,

про:визнання протиправною та скасування постанови від 17.02.2022 № 68672231,
ВСТАНОВИВ:

20.01.2023 до суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі позивач), сформована в електронному кабінеті в системі «Електронний суд», до Заводського відділу ДВС у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), в якій позивач просив визнати протиправною та скасувати постанову державного виконавця Заводського відділу ДВС у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про відкриття виконавчого провадження № 68672231 від 17.02.2022, яка була винесена з метою примусового виконання постанови № 168, виданої 28.12.2021 Управлінням державного архітектурно-будівельного контролю Миколаївської міської ради, про стягнення з ОСОБА_1 штрафу на користь держави у розмірі 51 000 грн.

Ухвалою від 25.01.2023 суд залишив позовну заяву без руху з підстави пропуску десятиденного строку звернення до адміністративного суду та надав позивачу строк для усунення її недоліків - десять днів з дня вручення копії ухвали про залишення позовної заяви без руху.

Суд попередив позивача, що наслідком неусунення недоліків позовної заяви в установлений судом строк є повернення такої позовної заяви позивачу (пункт 3 резолютивної частини ухвали від 25.01.2023).

Спосіб усунення недоліків позовної заяви суд визначив шляхом подання до Миколаївського окружного адміністративного суду заяви про поновлення строку звернення до адміністративного суду, в якій належало зазначити поважні причини його пропуску, а саме: такі, що об`єктивно, незалежно від волі позивача, унеможливили звернення до суду з дотриманням установленого строку, з наданням доказів на підтвердження поважності цих причин.

Залишаючи позовну заяву без руху, суд виходив з того, що оскаржувана постанова винесена 17.02.2022. 18.02.2022 адвокат позивача (боржника у виконавчому провадженні) ознайомилася з матеріалами виконавчого провадження. Стаття 287 Кодексу адміністративного судочинства України передбачає десятиденний строк для оскарження до суду рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби, приватного виконавця з дня, коли особа дізналася про порушення її прав, свобод чи інтересів. Десятиденний строк звернення до суду почав свій перебіг з наступного дня за днем ознайомлення представника позивача з матеріалами виконавчого провадження (19.02.2022) та тривав по 28.02.2022. До суду позивач звернувся 20.01.2023, тобто з пропуском установленого строку.

В ухвалі від 25.01.2023 суд відхилив доводи позивача про те, що строк звернення до адміністративного суду ним не пропущений. Зокрема, позивач посилався на проведення ним досудового врегулювання спору і зазначав: « позивачем вжито заходів досудового вирішення спору шляхом направлення відповідних скарг, передбачених ст.74 Закону України «Про виконавче провадження». Остаточне рішення суб`єкта владних повноважень (Департамент ДВС) отримано позивачем 10.01.2023 А відтак, станом на 19.01.2023 строк звернення до суду з даним позовом не є пропущеним …». Ці доводи позивач обґрунтував частиною четвертою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до якої якщо законом передбачена можливість досудового порядку вирішення спору і позивач скористався цим порядком, або законом визначена обов`язковість досудового порядку вирішення спору, то для звернення до адміністративного суду встановлюється тримісячний строк, який обчислюється з дня вручення позивачу рішення за результатами розгляду його скарги на рішення, дії або бездіяльність суб`єкта владних повноважень.

Відхиляючи зазначені аргументи позивача, суд в ухвалі від 25.01.2023 про залишення позовної заяви без руху вказав, що норма щодо обчислення строку, яка міститься у частині четвертій статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України, підлягає застосуванню у тому випадку, якщо строк звернення до суду у конкретній справі визначається частиною другою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України, і не поширюється на випадки визначення такого строку іншими нормами, в цьому випадку статтею 287 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суд вказав, що листування представника позивача з органами Міністерства юстиції не є доказом того, що позивач скористався законною можливістю вирішити спір у досудовому порядку. До позову додана копія скарги представника позивача від 21.02.2022, що була адресована начальнику Заводського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) та містила прохання, на підставі статті 74 Закону України від 02.06.2016 № 1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі Закон № 1404-VIII), скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження № 68672231 від 17.02.2022. Статтею 74 («Оскарження рішень, дій або бездіяльності виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби») Закону № 1404-VIII боржнику у виконавчому провадженні (яким є позивач у цій справі) не надано право оскаржувати рішення, дії або бездіяльність державного виконавця до начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. Отже, можливості для позивача щодо досудового вирішення спору не було.

03.02.2023 від представника позивача до суду надійшла заява про поновлення пропущеного строку, в якій представник позивача просить поновити строк для звернення до Миколаївського окружного суду з адміністративним позовом про визнання протиправною та скасування постанови державного виконавця Заводського відділу ДВС у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про відкриття виконавчого провадження № 68672231 від 17.02.2022, яка була винесена з метою примусового виконання постанови № 168, виданої 28.12.2021 Управлінням державної архітектурно-будівельної контролю Миколаївської міської ради про стягнення з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , штрафу на користь держави у розмірі 51 000 грн.

В обґрунтування заяви, з посиланням на частину третю статті 74 Закону № 1404-VIII, зазначено, що обмеження оскарження рішень, дій, бездіяльності державного виконавця до начальника відділу стосуються виключно боржника. Відповідно до статті 23 Закону України від 05.07.2012 № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі Закон № 5076-VI), забороняється ототожнення адвоката з клієнтом. Відповідно до статті 14 Закону № 1404-VIII, представники сторін є учасниками виконавчого провадження. Представник позивача вказує, що адвокат як представник сторони є самостійним учасником виконавчого провадження, який ані статтею 74 Закону № 1404-VIII, ані будь-яким іншим нормативно-правовим актом не обмежений у праві оскарження рішень, дій, бездіяльності державного виконавця до безпосереднього керівника чи до керівника вищого органу ДВС.

Зазначені доводи наведені в заяві на користь зазначеної в позові позиції позивача щодо того, що строк звернення до адміністративного суду ним не пропущений. Зокрема, представник позивача (боржника у виконавчому провадженні № 68672231) вела листування з органами ДВС, подавала скаргу на постанову про відкриття виконавчого провадження № 68672231. Правова позиція позивача та його представника полягають у тому, що представник боржника, на відміну від самого боржника, має право на оскарження рішень, дій чи бездіяльності виконавця до начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець.

Суд надав оцінку вищенаведеним доводам і не може їх прийняти з огляду на таке.

Інститут представництва як такий передбачає, що повноваження представника з реалізації прав довірителя не можуть включати права, яких не має сам довіритель.

Листування, подання скарг до органів ДВС представник позивача здійснювала в інтересах позивача (боржника у виконавчому провадженні), задля захисту його прав як сторони виконавчого провадження.

Обсяг прав представника боржника у виконавчому провадженні не може бути більшим, ніж обсяг прав боржника. Якщо боржнику не надано право оскаржувати в порядку статті 74 Закону № 1404-VIII постанову про відкриття виконавчого провадження, таке право відсутнє і у представника боржника.

Виходячи зі змісту статті 74 Закону № 1404-VIII, представник боржника (як самостійний учасник виконавчого провадження) має право оскаржити начальнику відділу ДВС лише ті дії чи бездіяльність виконавця, які порушують права безпосередньо представника, тобто ті права, які виникли з правовідносин представництва. Наприклад, відмову в наданні представнику матеріалів виконавчого провадження для ознайомлення, відмову в допуску представника до участі у виконавчих діях тощо.

Відповідно до пункту 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI, представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Подаючи скарги у виконавчому провадженні № 68672231, адвокат діяла задля забезпечення реалізації прав свого клієнта позивача у цій справі та боржника у виконавчому провадженні № 68672231.

Оскільки клієнт адвоката (позивач у цій справі, боржник у виконавчому провадженні № 68672231) не має права оскаржувати рішення державного виконавця до начальника відділу ДВС, відповідно, і адвокат як представник боржника не має такого права.

Отже, можливості для позивача щодо досудового вирішення спору не було.

У заяві про поновлення пропущеного строку зазначається також, що збройна агресія російської федерації, яка розпочалася 24.02.2022, завадила позивачу та його представнику реалізувати гарантовані права у передбачений законом строк, особливо зважаючи на факт призупинення роботи судів у певний період через вказані обставини, а також наявність об`єктивної необхідності позивачу та його представнику певний час вживати заходів щодо збереження особистого життя та членів їх родин. У зв`язку із військовою агресією рф з 24.02.2022 та неможливістю через це своєчасно звернутись до суду, повідомляється в заяві, було обрано інший шлях захисту порушеного права, тим більше, що такий порядок (досудовий порядок вирішення спору) визначено Законом № 1404-VIII.

Аргументам про можливість досудового урегулювання спору в спірних правовідносинах суд надав оцінку вище.

Суд також узяв до уваги, що листом від 22.06.2022 № 1515/І-1543-02/.02-17 Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) за результатами розгляду скарги представника позивача від 09.06.2022 повідомило представнику позивача про те, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів ДВС можуть бути оскаржені боржником виключно в судовому порядку. Тобто по суті скарга не розглядалася. На думку суду, з цього листа чітко вбачається позиція органів ДВС про відсутність підстав розгляду по суті скарг боржника.

Разом з тим, після отримання відповідного листа позивач не подав позовної заяви до суду, а продовжив листування з органами ДВС через свого представника.

У заяві про поновлення пропущеного строку представник позивача, посилаючись на постанову Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду в справі № 500/1912/22, наголошує, що протягом усього періоду дії воєнного стану, запровадженого на території України у зв`язку із збройною агресією російської федерації, суворе застосування адміністративними судами процесуальних строків стосовно звернення до суду із позовними заявами, апеляційними і касаційними скаргами, іншими процесуальними документами може мати ознаки невиправданого обмеження доступу до суду.

Суд зазначає, що для того, щоб вважати застосування строку звернення до суду суворим, належить оцінити зазначені учасником справи причини їх пропуску, які суд не вважав поважними.

Суд міг би визнати поважною причиною пропуску строку звернення до адміністративного суду намагання представника позивача врегулювати спір шляхом подання скарги до начальника Заводського відділу державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) у разі звернення позивача до суду у десятиденний строк з дня отримання листа Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 22.06.2022 № 1515/І-1543-02/02.02-17, з якого представник позивача дізналася про відсутність можливості досудового врегулювання спору (відсутність законних підстав для розгляду скарги від 21.02.2022).

Позивач звернувся до суду лише 20.01.2023, по спливу майже пів року з дня ознайомлення представника позивача з листом Управління забезпечення примусового виконання рішень у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 22.06.2022 № 1515/І-1543-02/02.02-17.

Лист Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 10.01.2023, який у позові представник позивача визначила як остаточне рішення суб`єкта владних повноважень за скаргою та з отриманням якого пов`язує відлік строку звернення до суду, таким рішенням не є, оскільки жодний з органів ДВС, до яких зверталася представник позивача, її скаргу по суті не розглянув, жодного рішення не прийняв.

Надаючи оцінку посиланням у заяві на пропуск строку звернення до суду у зв`язку з військовою агресією російської федерації, суд виходить з такого.

У постанові від 10.11.2022 у справі № 990/115/22 (пункт 47) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що введення на території України воєнного стану не зупинило перебіг процесуальних строків звернення до суду з позовами. Питання поновлення процесуального строку у випадку його пропуску з причин, пов`язаних із запровадженням воєнного стану в Україні, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням доводів, наведених у заяві про поновлення такого строку. Сам по собі факт запровадження воєнного стану в Україні не є підставою для поновлення процесуального строку. Такою підставою можуть бути обставини, що виникли внаслідок запровадження воєнного стану та унеможливили виконання учасником судового процесу процесуальних дій протягом установленого законом строку.

У пункті 48 постанови від 10.11.2022 у справі № 990/115/22 (пункт 47) Велика Палата Верховного Суду вказала: «Ураховуючи те, що останній день перебігу процесуального строку на звернення до суду з позовом у цій справі припав на період повномасштабного вторгнення російської федерації на територію України, ця обставина могла унеможливити дотримання такого строку позивачкою за умови надання нею до суду належних доказів того, як саме введення воєнного стану обумовило пропуск строку на звернення до суду з позовом, та могла б бути визнаною поважною причиною для поновлення процесуального строку».

У заяві про поновлення пропущеного строку, поданій на виконання ухвали від 25.01.2023, міститься посилання на факт призупинення роботи судів у певний період через війну, обмеження в роботі суду, а також наявність об`єктивної необхідності позивачу та його представнику певний час вживати заходів щодо збереження особистого життя та членів їх родин.

У заяві не конкретизовано, як саме зупинення роботи окремих судів перешкодили позивачу звернутися до Миколаївського окружного адміністративного суду, робота якого не зупинялася. У заяві також не зазначено, які саме обмеження в роботі суду маються на увазі і як саме вони зумовили неможливість направлення позовної заяви до суду (поштою або в електронній формі засобами системи «Електронний суд»).

Об`єктивна необхідність позивача та його представника певний час вживати заходів щодо збереження особистого життя та членів їх родин, безумовно, є поважною обставиною, але у заяві не зазначено, протягом якого часу існували такі обставини; як саме вони перешкодили подати позов своєчасно; коли такі обставини перестали існувати, що дозволило 20.01.2023 представнику позивача подати до суду позовну заяву.

Суд також урахував, що під час війни представник позивача у 2022 році проводила листування з органами ДВС в електронній формі. Позовну заяву в електронній формі з використанням електронного кабінету в системі «Електронний суд» подано до суду у 2023 році, а саме: 20.01.2023.

Керуючись правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною в постанові від 10.11.2022 у справі № 990/115/22, суд вказує, що ураховуючи те, що останній день перебігу процесуального строку (28.02.2022) на звернення до суду з позовом у цій справі припав на період повномасштабного вторгнення російської федерації на територію України, ця обставина могла унеможливити дотримання такого строку позивачем за умови надання ним до суду належних доказів того, як саме введення воєнного стану обумовило пропуск строку на звернення до суду з позовом, та могла б бути визнаною поважною причиною для поновлення процесуального строку.

Тобто якщо строк звернення до суду пропущений через війну, у заяві про поновлення пропущеного строку належало навести фактичні обставини, пов`язані з війною, які унеможливили подання позовної заяви в установлений строк, із зазначенням того, як саме введення воєнного стану обумовило пропуск строку на звернення до суду з позовом, та наданням відповідних доказів.

У заяві про поновлення пропущеного строку, поданій на виконання ухвали від 25.01.2023, не зазначені поважні причини його пропуску, а саме: такі, що об`єктивно, незалежно від волі позивача, унеможливили звернення до суду з дотриманням установленого строку, з наданням доказів на підтвердження поважності цих причин.

На підставі вищенаведеного суд дійшов висновку, що позивач не усунув недоліки позовної заяви в установлений судом строк. Зокрема, позивач подав заяву про поновлення строку звернення до адміністративного суду, але не зазначив у ній поважних причин його пропуску, а саме: таких, що об`єктивно, незалежно від волі позивача, унеможливили звернення до суду з дотриманням установленого строку.

Згідно з частинами першою, другою статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку. Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Отже, позовну заяву належить повернути.

Одночасно суд роз`яснює позивачу, що повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом (частина восьма статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України).

На підставі вищезазначеного, керуючись статтями 123, 169, 243, 248 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

1. Позовну заяву повернути.

2. Роз`яснити позивачу, що повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею. Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається учасниками справи безпосередньо до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Суддя В.В. Птичкіна