Справа № 640/16804/22
Суддя: Шелест Світлана Богданівна
Дата ухвалення: 2023-02-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 лютого 2023 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі: головуючого-судді: Шелест С.Б., суддів: Горяйнова А.М., Пилипенко О.Є., розглянувши у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами апеляційну скаргу Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 листопада 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1 (далі також - позивач, ОСОБА_1 ) звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (далі також - відповідач, Шевченківський відділ ДВС у м. Києві), в якому просить суд:

визнати протиправною бездіяльність Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) щодо зволікання з прийняттям рішення у відповідності до приписів Закону України «Про виконавче провадження» на підставі заяви від 23.09.2022 про примусове виконання рішення;

зобов`язати Шевченківський відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) на підставі даної заяви від 23.09.2022 прийняти і надіслати на адресу АДРЕСА_1 рішення у відповідності до приписів Закону України «Про виконавче провадження», з урахуванням оцінки, наданої судом.

Позовні вимоги мотивовані неприйняттям Шевченківським відділом ДВС у м. Києві протягом строків, встановлених Законом України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 №1404-VIII (далі - Закон №1404-VIII) рішення за результатами розгляду заяви позивача від 23.09.2022 про примусове виконання рішення.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 07.11.2022 позов задоволено:

визнано протиправною бездіяльність Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) щодо не прийняття рішення у відповідності до приписів Закону України «Про виконавче провадження» на підставі заяви ОСОБА_1 від 23.09.2022 про примусове виконання рішення;

зобов`язано Шевченківський відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) на підставі заяви від 23.09.2022 прийняти та надіслати на адресу ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) рішення у відповідності до приписів Закону України «Про виконавче провадження», з урахуванням оцінки, наданої судом;

стягнуто з Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (01032, м. Київ, вул. Саксаганського, 110, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 992,40 грн. (дев`ятсот дев`яносто дві гривні сорок копійок).

У поданій апеляційній скарзі Шевченківський відділ ДВС у м. Києві із посиланням на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач зазначає про законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просить рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Судове засідання, призначене на 25.01.2023 не відбулось, у зв`язку з оголошенням у м. Києві повітряної тривоги.

31.01.2023 до Шостого апеляційного адміністративного суду надійшла заява позивача про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції.

В судове засідання, призначене на 08.02.2023, сторони не з`явились, хоча про дату, час та місце судового розгляду справи були повідомлені належним чином.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо доказів для вирішення апеляційної скарги, зважаючи на скорочені строки апеляційного розгляду у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, що визначені статтею 287 КАС України, а також зважаючи на те, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для розгляду справи у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами на підставі пункту 2 частини першої статті 311 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, матеріали справи, оцінивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 звернулась до Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) із заявою від 23.09.2022 про примусове виконання рішення, в якій просила прийняти до примусового виконання виконавчий лист Окружного адміністративного суду міста Києва від 15.07.2022 №826/7530/17 щодо стягнення з уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на її користь 6300,00 грн. судових витрат. До заяви було долучено виконавчий лист Окружного адміністративного суду міста Києва від 15.07.2022 №826/7530/17.

Заява від 23.09.2022 про примусове виконання рішення та виконавчий лист Окружного адміністративного суду міста Києва від 15.07.2022 №826/7530/17 були надіслані на адресу відповідача засобами поштового зв`язку та отримані відповідачем 26.09.2022.

Вказуючи на відсутність факту прийняття відповідачем будь-якого рішення за результатами розгляду поданої заяви, ОСОБА_1 звернулась до суду із даним позовом.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з наявності ознак протиправної бездіяльності відповідача, яка виявилась у неприйнятті жодного рішення, передбаченого статтею 13 Закону №1404-VIII, за наслідками розгляду поданої позивачем заяви про примусове виконання рішення.

Апеляційна скарга Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) мотивована неправильним застосуванням судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Апелянтом зазначено, що за наслідками розгляду заяви позивача від 23.09.2022 ним прийнято рішення від 29.09.2022 про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання, яке направлене на адресу, що зазначена у заяві стягувача. Зауважено, що ним під час розгляду справи у суді першої інстанції через підсистему ЄСІТС «Електронний суд» завантажені копії матеріалів виконавчих проваджень №69452871 та №69944520, однак при винесенні судового рішення матеріали виконавчого провадження №69944520 судом першої інстанції не враховані. Додатково скаржником в обґрунтування відсутності ознак протиправної бездіяльності зауважено, що згідно з пунктом 10-2 розділу XIII Закону №1404-VIII тимчасово, на період до припинення або скасування воєнного стану на території України, визначені цим Законом строки перериваються та встановлюються з дня припинення або скасування воєнного стану.

Колегія суддів, виходячи з меж апеляційного перегляду, встановлених статтею 308 КАС України, погоджується із висновком суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення позову, вважаючи при цьому за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до частини першої статті 11 Закону №1404-VIII строки у виконавчому провадженні - це періоди часу, в межах яких учасники виконавчого провадження зобов`язані або мають право прийняти рішення або вчинити дію.

Будь-яка дія або сукупність дій під час виконавчого провадження повинна бути виконана не пізніше граничного строку, визначеного цим Законом (частина друга статті 11 Закону №1404-VIII).

Згідно з частиною першою статті 13 Закону №1404-VIII під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

За порушення строків прийняття рішень та вчинення виконавчих дій виконавці несуть відповідальність в порядку, встановленому законом (абзац 2 частини п`ятої статті 13 Закону №1404-VIII).

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 26 Закону №1404-VIII виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, зокрема, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей (частина п`ята статті 26 Закону №1404-VIII).

Відповідно до частини четвертої статті 4 Закону №1404-VIII виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення у передбачених у цій статті випадках.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до опису вкладення від 23.09.2022 позивачем на адресу Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) направлена заява про примусове виконання рішення та виконавчий лист від 15.07.2022 №826/7530/17 щодо стягнення з Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ "КБ "Хрещатик" користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) витрат на оплату правничої допомоги у розмірі 6300,00 грн. (шість тисяч триста гривень).

Факт надіслання зазначених документів підтверджується поштовою накладною від 23.09.2022 №319. За посиланням позивача рішення за результатами розгляду її заяви від 23.09.2022 державним виконавцем у строк, встановлений Законом №1404-VIII, не прийнято.

Аналізуючи доводи апеляційної скарги щодо відсутності ознак протиправної бездіяльності відповідача з мотивів прийняття державним виконавцем за результатами розгляду заяви позивача від 23.09.2022 постанови про повернення виконавчого документа стягувачу від 29.09.2022, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Частиною другою статті 162 КАС України встановлені вимоги до відзиву на позовну заяву. Так, відзив повинен містити, серед іншого, заперечення (за наявності) щодо наведених позивачем обставин та правових підстав позову, з якими відповідач не погоджується, із посиланням на відповідні докази та норми права (пункт 5 частини другої статті 162 КАС України).

В матеріалах справи №640/16804/22 відсутній відзив Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) на подану позовну заяву.

Натомість, наявне клопотання про долучення копій матеріалів виконавчого провадження №69452871, яке не стосується предмета спору, оскільки містить рішення державного виконавця, прийняте за результатами розгляду заяви позивача від 07.07.2022, а не від 23.09.2022.

Інших документів, окрім копій матеріалів виконавчого провадження №69452871, відповідачем до суду першої інстанції не надано. Доказів надіслання до суду першої інстанції матеріалів, які б не були приєднані до матеріалів справи №640/16804/22, відповідачем до апеляційної скарги також не додано.

За вказаних обставин, колегія суддів апеляційного суду зазначає про необґрунтованість доводів апеляційної скарги щодо неврахування судом першої інстанції при розгляду справи факту прийняття державним виконавцем рішення за результатами розгляду заяви позивача від 29.09.2022 матеріалів іншого виконавчого провадження, а саме: ВП №69944520.

Доказів прийняття рішення за результатами розгляду заяви позивача від 23.09.2022 відповідачем під час судового розгляду справи у суді першої інстанції не надано.

За вказаних обставин, позиція суду першої інстанції щодо наявності ознак протиправної бездіяльності відповідача є обґрунтованою.

Аналізуючи доводи апеляційної скарги щодо помилковості позиції суду першої інстанції в частині наявності ознак протиправної бездіяльності відповідача з мотивів неврахування судом першої інстанції положень пункту 10-2 розділу XIII Закону №1404-VIII, відповідно до яких тимчасово, на період до припинення або скасування воєнного стану на території України, визначені цим Законом строки перериваються та встановлюються з дня припинення або скасування воєнного стану, колегія суддів виходить з наступного.

Законом №1404-VIII розмежовано поняття строків пред`явлення виконавчих документів до виконання (стаття 12 Закону №1404-VIII) та строків прийняття рішень виконавцями та вчинення виконавчих дій (стаття 13 Закону №1404-VIII). При цьому можливість переривання строку передбачена виключно для строків пред`явлення виконавчих документів до виконання та передбачена положеннями частини четвертої статті 12 Закону №1404-VIII.

Натомість, положення статті 13 Закону №1404-VIII, якими регулюються строки прийняття рішень виконавцями та вчинення виконавчих дій, не передбачають можливості переривання таких строків. За вказаних обставин, на строки, протягом яких виконавець має прийняти рішення чи вчинити виконавчу дію, не поширюється правове регулювання пункту 10-2 розділу XIII Закону №1404-VIII.

Колегія суддів апеляційного суду наголошує, що згідно з частиною першою статті 18 Закону №1404-VIII виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Запропоноване відповідачем тлумачення положень пункту 10-2 розділу XIII Закону №1404-VIII в частині переривання строків, протягом яких виконавець повинен прийняти рішення чи вчинити виконавчу дію, суперечить змісту функції виконавця як особи, на яку Законом №1404-VIII покладено обов`язок із здійснення примусового виконання рішень.

За вказаних обставин, враховуючи те, що відповідачем під час судового розгляду справи у суді першої інстанції не доведено факту прийняття рішення за результатами розгляду заяви позивача від 23.09.2022, колегія суддів апеляційного суду погоджується із висновком суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Обставини справи судом першої інстанції встановлено правильно. Порушень судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права не допущено.

За змістом частини першої статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат за заявою позивача у справі про стягнення витрат на правничу допомогу, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно з поданою заявою позивач просить стягнути з відповідача всі судові витрати, у тому числі витрати на правничу допомогу (без зазначення розміру витрат). До заяви доданий акт приймання-передачі наданих послуг від 25.01.2023, згідно з яким вартість наданих адвокатом послуг складає 53100,00 грн. Згідно з описовою частиною акту він складений до договору про надання правової допомоги від 01.08.2022.

Відповідно до частин першої, третьої статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частини другої статті 134 КАС України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Пунктом 1 частини третьої статті 134 КАС України встановлено, що для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина четверта статті 134 КАС України).

Аналіз наведених положень свідчить про те, що необхідною умовою для відшкодування витрат на правничу допомогу є подання стороною детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про їх відшкодування.

Перевіряючи обґрунтованість поданої заяви про стягнення витрат на правничу допомогу, колегія суддів виходить з наступного.

За змістом частини третьої статті 237 Цивільного кодексу України однією з підстав виникнення представництва є договір.

Згідно з частиною першою статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 Цивільного кодексу України)

Відповідно до статті 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (стаття 1 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність»).

За змістом частини третьої статті 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що надання адвокатом правничої допомоги в порядку представництва у суді здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Договір про надання правової допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг, положення щодо якого містяться, зокрема у Главі 63 Цивільного кодексу України. Зокрема, стаття 903 Цивільного кодексу України передбачає, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Глава 52 Цивільного кодексу України регулює загальні поняття та принципи будь-якого цивільного договору, включаючи договір про надання послуг. Стаття 632 Цивільного кодексу України регулює поняття ціни договору. Згідно з положеннями цієї статті ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін, зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом, а якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору.

Згідно зі статтею 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Системний аналіз наведених вище норм законодавства дозволяє зробити такі висновки:

(1) договір про надання правової допомоги є підставою для надання адвокатських послуг та, зазвичай, укладається в письмовій формі (виключення щодо останнього наведені в частині 2 статті 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність»);

(2) за своєю правовою природою договір про надання правової допомоги є договором про надання послуг, крім цього, на такий договір поширюються загальні норми та принципи договірного права, включаючи, але не обмежуючись главою 52 Цивільного кодексу України;

(3) як будь-який договір про надання послуг, договір про надання правової допомоги може бути оплатним або безоплатним. Ціна в договорі про надання правової допомоги встановлюється сторонами шляхом зазначення розміру та порядку обчислення адвокатського гонорару;

(4) адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв;

(5) адвокатський гонорар (ціна договору про надання правової допомоги) зазначається сторонами як одна із умов договору при його укладенні. Вказане передбачено як приписами цивільного права, так і Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»;

(6) відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару (як погодинної оплати або фіксованого розміру) не дає як суду, так і іншій стороні спору, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару;

Отже, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність».

У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суди, в залежності від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі №922/1163/18, від 07 вересня 2020 року у справі №910/4201/19, від 19 листопада 2021 року у справі №910/4317/21, 09 грудня 2021 року у справі № 922/3812/19.

Як вбачається з матеріалів справи, 01.08.2022 між позивачем та адвокатом Тукманом Євгеном Григоровичем укладений договір про надання правової допомоги.

Згідно з пунктом 1.1 договору клієнт доручає, а адвокат приймає на себе доручення з надання клієнту правової допомоги на умовах, передбачених договором.

Згідно з пунктом 1.2 адвокатом надаються такі види правової допомоги: надання консультацій та роз`яснень з юридичних питань, усних і письмових довідок щодо законодавства; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру; здійснення представництва інтересів клієнта в судах, інших державних органах, органах місцевого самоврядування, організаціях будь-якої форми власності, перед фізичними та юридичними особами.

Відповідно до пункту 4.2 договору вартість наданої адвокатом правової допомоги у межах даного договору встановлюється за домовленістю сторін та відображається в акті приймання-передачі наданих послуг, який підписується сторонами даного договору.

У той же час, умов щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг договір про надання правової допомоги від 01.08.2022 не містить.

Колегія суддів апеляційного суду зауважує, що акт приймання-передачі наданих послуг від 25.01.2023, в якому зазначено ціну договору, не є невід`ємною частиною договору, оскільки складається після того, як послуги за договором вже надані.

Відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру або ж порядку обчислення адвокатського гонорару не дає суду можливості пересвідчитися у дійсній домовленості сторін щодо розміру оплати за послуги із надання правової допомоги.

За вказаних обставин, відсутні підстави для стягнення витрат на правову допомогу у заявленій позивачем сумі.

Керуючись статтями 241, 242, 287, 311, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 листопада 2022 року у справі №640/16804/22 - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту проголошення судового рішення та може бути оскаржена, з урахуванням положень статті 329 Кодексу адміністративного судочинства України шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Суддя-доповідач С.Б. Шелест

Судді А.М. Горяйнов

О.Є. Пилипенко