Справа № 308/13974/22
Суддя: Фазикош О. В.
Дата ухвалення: 2023-01-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 січня 2023 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд у складі головуючого судді Фазикош О.В., за участю секретаря Макарович Н.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні, за правилами спрощеного позовного провадження, у залі суду, в м. Ужгород, адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції, третя особа без самостійних вимог Департамент патрульної поліції Національної поліції України в особі Управління патрульної поліції в Закарпатській області, про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення,-

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до статті 243 частини 3 КАС України 31.01.2023 року було проголошено вступну та резолютивну частини рішення. Повний текст рішення виготовлено та підписано 03.02.2023 року.

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області з адміністративним позовом до Управління патрульної поліції в Закарпатській області, про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення.

Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 24.10.2022 року, вказана позовна заява залишена без руху.

Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 02.11.2022 року, прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції, третя особа без самостійних вимог Департамент патрульної поліції Національної поліції України в особі Управління патрульної поліції в Закарпатській області, про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення.

Позовна заява мотивована тим, що постановою серія ЕАО № 6039986 від 17.10.2022 року , яка винесена поліцейським капралом поліції Федчик Олегом Олександровичем Управління патрульної поліції в Закарпатській області Департаменту патрульної поліції його притягнуто до адміністративної відповідальності за частиною 1 статті 122 КУпАП та накладено штраф в розмірі 340 грн.

Позивач зазначає, що, як вказано в постанові ЕАО № 6039986 від 17.10.2022 р. він в 22 год. 30 хв. здійснив зупинку та стоянку на проїздній частині, чим ускладнив рух інших транспортних засобів, чим порушив п.15.10 ПДР - порушення стоянки у місцях, де ТЗ, що стоїть, зробить неможливим рух інших транспортних засобів або пішоходів.

ОСОБА_2 , не погоджується з даною постановою, вважає її неправомірною та такою, що підлягає скасуванню, оскільки притягнення особи до адміністративної відповідальності, можливе лише за наявності події адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами.

При цьому позивач зазначає, що єдиним доказом вчинення ним правопорушення є оскаржувана постанова по справі про адміністративне правопорушення, в якій зафіксовано порушення ним ПДР.

Позивач зазначає, що в оскаржуваній постанові відсутні посилання на технічний засіб, за допомогою якого здійснено відеозапис стверджуваного порушення, відсутні також свідки стверджуваного правопорушення , тому ця постанова не може вважатись належним та допустимим доказом вчинення адміністративного правопорушення.

За твердженням позивача, він не вчиняв жодного правопорушення, зокрема не здійснював зупинку та стоянку транспортного засобу таким чином, щоб зробить неможливим рух інших транспортних засобів бо пішоходів.

Позивач вказує на те, що жодного доказу створення перешкод, зазначених у п.3 ч. 3 ст. 265-4 КУпАП не існує, з огляду на те, що він зупинився в карманчику по вул. Загорській, навпроти будинку № 26 в м. Ужгороді, залишивши вільними смуги руху як в попутному, так і в зустрічному напрямку; до пішохідного переводу відстань була не менше 50 метрів, огляд дороги для пішоходів та транспортних засобів в попутному напрямку не перекривався. Таким чином я не створював і перешкод для руху пішоходів; зупинка транспортного засобу тривала максимум 5 хв.

Окрім того, позивач зазначає, що в оскаржуваній постанові відсутні посилання на будь-які належні докази, якими стверджується вчинення ним адмінправопорушення, в т.ч. і зазначене в описовій її частині ( п.7 постанови, який передбачає зазначення додатків до постанови не заповнений), що є порушенням вимог ст. 283 КУпАП.

При обґрунтуванні позовної заяви позивач посилається на ч.2 ст. 72, ч. 2 ст. 77 КАС України, п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 23.12.2005 року №14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», ч.1 ст. 122 КУпАП, 31, 40 Закону України « Про національну поліцію», 9, 7 , 245, 247, 251,255,280 КУпАП, ч.2 ст. 19 Конституції України, правові позиції Верховного Суду, у постанові від 26.04.2018 у справі №338/1/17, ВС/КАС від 08.07.2020 у справі № 463/13 52/16-а.

Також позивач зазначає, що жодного його доводу щодо відсутності вчинення ним перешкод будь-якому учаснику руху, відсутності таких учасників як на момент зупинки, так і на момент складання постанови,тривалість зупинку, поліцейський Федчик О.О. до уваги не прийняв.

У позовній заяві вказано на те, що притягнення особи до адміністративної відповідальності, можливе лише за наявності події адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами.

ОСОБА_1 , зазначає, що оскаржувана постанова не містить в собі посилань на технічний засіб, за допомогою якого був здійснений відеозапис з місця подіє (з боді камери) поліцейських.

Позивач зазначає, що винесена поліцейським капралом Федчик О.О. постанова про притягнення його до адміністративної відповідальності не може бути доказом вчинення ним правопорушення , оскільки містить опис адміністративного правопорушення , що в свою чергу, не може бути належним доказом вчинення особою такого порушення. Така постанова по своїй правовій природі є рішенням суб`єкта владних повноважень щодо наслідків розгляду зафіксованого правопорушення, якому передує фіксування цього правопорушення.

На підставі ст.ст. 245,251,252,256,280 КУпАП та керуючись п.1 ч.1 ст.20, ст. ст. 44,77, 242, 246 , 257-262,286 КАС України позивач просить суд: скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимісерія ЕАО № 6039986 від 17.10.2022 р., якою на мене накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у сумі 340 грн., за ч. 1 ст. 122 КУпАП України, а справу про адміністративне правопорушення закрити.

Стягнути з відповідача на його користь судовий збір за подання позову в розмірі 496,20 гривні за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту патрульної поліції.

Від представника Департамента патрульної поліції Національної поліції України, до суду надійшов відзив на позовну заяву.

Як вказано у відзиві на позовну заяву, 17.10.2022 року екіпаж патрульної поліції під час несення служби в м. Ужгороді, помітили транспортний засіб «Toyota Land Cruiser 100», державний номерний знак НОМЕР_1 , водій якого порушив ПДР України, а саме пункт 15.10 «д» ПДР України, тобто здійснив стоянку у місцях, де транспортний засіб, що стоїть, зробить неможливим рух інших транспортних засобів, чим скоїв адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 122 КУпАП.

Інспектор належним чином представився, пояснив суть правопорушення, причину та підставу зупинки та перевірки документів, попросив пред`явити документи, зазначені в п. 2.1 ПДР України на підставі ст. 32 ЗУ «Про Національну поліцію» та пункту 2.4 ПДР України:

Представник відповідача вказує на те, що, Встановивши факт вчинення адміністративного правопорушення, а саме порушення вимог п. 15.10 «д» ПДР України, відповідальність за яке передбачена ч. 1 ст. 122 КУпАП було прийнято рішення про складання адміністративних матеріалів щодо Позивача.

Після чого водію було роз`яснено права особи, яка притягається до адміністративної відповідальності (підтверджується підписом Позивача в постанові про адміністративне правопорушення серії ЕАР №6039986 від 17.10.2022).

Окрім того, представник відповідача зауважує, що всі усні доводи позивача були взяті до уваги про розгляді справи про адміністративне правопорушення, письмові пояснення Позивач не надавав; його було ознайомлено зі змістом Постанови та під підпис було запропоновано отримати її копію.

При цьому представник відповідача у відзиві посилається на ч. 5 ст. 15 ЗУ «Про дорожній рух», п.п.1.3, 1.5, 2.3 б, п. 15.10 «д» ПДР України, ст. 23 Закону України «Про Національну поліцію», ст. 68 Конституції України), ст.ст.8,ч1 ст.9, ч.1 ст.122, 222, 258 КУпАП.

Так, представник відповідача зазначає, що таким чином, відповідно до положень ст. 258 та відповідно до положень Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, яка затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07,11.2015 № 1395, (далі - Інструкція) інспектором було прийнято рішення по справі на місці вчинення адміністративного правопорушення.

Окрім того, у відзиві вказано на те, що суб`єктивна сторона правопорушення за ст. 122 КУпАП визначається ставленням до наслідків і характеризується наявністю вини як у формі умислу так й формі необережності. При цьому, диспозиція ч. 1 ст. 122 КУпАП, не містить обов`язкової вказівки на суб`єктивну сторону даного правопорушення виключно у формі умислу.

У відзиві вказано на те, що позивач сумнівно обгрунтовує свої вимоги, проте жодного доказу на підтвердження власних тверджень не навів.

Як вказано у відзиві відповідно до п. 11.1 ПДР України кількість смуг на проїзній частині для руху нерейкових транспортних засобів визначається дорожньою розміткою або дорожніми знаками 5.16, 5.17.1, 5.17.2, а за їх відсутності - самими водіями з урахуванням ширини проїзної частини відповідного напрямку руху, габаритів транспортних засобів і безпечних інтервалів між ними.

Так, представник відповідача зазначає, що на відеозаписі з нагрудної камери поліцейського, який додано до відзиву на окремому носії, зафіксовано стоянку водієм т.з. «Toyota Land Cruiser 100», державний номерний знак НОМЕР_1 безпосередньо на смузі руху, яка призначена для здійснення маневру повороту праворуч. Тобто, своїми діями Позивач ускладнив рух транспортним засобам, які мали намір здійснити маневр повороту праворуч з відповідної смуги, яка призначена для виконання даного маневру.

При цьому представник відповідача зазначає, що згідно п. 15.1 ПДР України, зупинка і стоянка транспортних засобів на дорозі повинні здійснюватись у спеціально відведених місцях чи на узбіччі.

Окрім того, у відзиві містяться посилання на постанову Верховний Суд у справі № 338/1/17 від 26.04.2018, п. 9 ч. 1 ст. 31, ч. 1 ст.40 Закону України «Про Національну поліцію», постанову Верховного Суду від 14.03.2018 року у справі № 760/2846/17, постанову Великої Палати Верховного Суду у своїй постанові від 25.06.2020 у справі № 520/2261/19, практику Європейського суду

Представник відповідача зазначає, що згідно п. 4 розділу 2 Інструкції 1026 під час здійснення повноважень поліцейськими портативний відеореєстратор закріплюється на його форменому одязі на грудях (ближче до плечового суглоба) так, щоб не створювати перешкод діям поліцейського.

Отже для підтвердження порушення Правил дорожнього руху України, відповідно до ст.251 КУпАП, працівники можуть надати, зокрема, відеозапис події.

У відзиві вказано що, в даному випадку, візуальне спостереження поліцейського є належним, достатнім, допустимим доказом вчинення Позивачем адміністративного правопорушення, яке було належним чином зафіксовано на нагрудну камеру поліцейського.

Представник відповідача вважає адміністративний позов про скасування постанови про адміністративне порушення таким, що не підлягає до задоволення у зв`язку з тим, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про обґрунтованість заявлених позовних вимог. Сама незгода позивача щодо його притягнення до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 122 КУпАП не є підставою для скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення та звільнення від адміністративної відповідальності. Користуючись наданими правами щодо оскарження дій правоохоронних органів, ОСОБА_1 намагається уникнути адміністративної відповідальності.

Враховуючи зазначене вище, керуючись ст. ст. 44, 47, 77, 162, 243, 245 Кодексу адміністративного судочинства України, представник відповідача просить: прийняти відзив та врахувати доводи сторони Відповідача при розгляді справи; відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Від позивача надійшли заперечення на відзив в яких він вказує на те, що наведені в ньому обставини не доводять правомірності дій поліцейських щодо притягнення його до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу, оскільки у відзиві відсутні посилання на існування будь-якого доказу порушення ним правил дорожнього руху , в тому числі порушення вимог п.15.10 «д» Правил дорожнього руху. За відсутності зазначених доказів їх і не додано до відзиву.

При цьому позивач посилається на положення ст. 7, 280, 251 КУпАП, п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року N 14 "Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті".

Позивач зазначає,що постанова про притягнення його до адміністративної відповідальності за ст.122 КУпАП , копія якої приєднана до відзиву, жодних відомостей, необхідних для вирішення справи про порушення Правил дорожнього руху відповідачем, не містить.

ОСОБА_1 , зазначає, що таким чином є підстави стверджувати , що об`єктивні докази, які б достеменно свідчили про скоєне ним адміністративне правопорушення відсутні.

Позивач в судове засідання не з`явилися, про дату та час розгляду справи повідомлявся належним чином. Разом із тим, ОСОБА_1 , подав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує, просить скасувати постанову, закрити провадження по справі про адмніправопорушення.

Представник відповідача ДПП в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлений належним чином, заяв чи клопотань не подавав, відзиву напозовну заяву на адресу суду не надходило.

Представник третьої особи без самостійних вимог УПП в Закарпатській області ДПП в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлений належним чином, заяв чи клопотань не подавав.

Відповідно до положень ст. 258 КАС України, суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Згідно з положеннями ч.4 ст. 229 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється/

Дослідивши матеріали справи, беручи до уваги наявні в матеріалах справи докази, суд приходить до наступного висновку.

Предметом оскарження в даній справі є постанова по справі про адміністративне правопорушення, здійснюючи розгляд справи, відповідно до вимог ч.3 ст.2 КАС України суд зобов`язаний перевірити її обґрунтованість та відповідність дійсним обставинам.

Частина 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС): У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5)добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Завданням адміністративного судочинства, згідно з ч.1 ст. 2 КАС України, є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень/

Статтею 5 КАС України регламентовано право на судовий захист, яке передбачає, що кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси/

Підставою притягнення до адміністративної відповідальності є вчинення адміністративного правопорушення.

Відповідно до статті 129 Конституції України суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Однією з основних засад судочинства є забезпечення доведеності вини. Відповідно до статті 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Згідно з частинами 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ст.280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

За правилами ст.251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, а також іншими документами.

Відповідно до статті 283 КУпАП, постанова повинна містити: найменування органу (посадової особи), який виніс постанову, дату розгляду справи; відомості про особу, щодо якої розглядається справа; опис обставин, установлених при розгляді справи; зазначення нормативного акта, який передбачає відповідальність за дане адміністративне правопорушення; прийняте по справі рішення.

Згідно з п. 24 Постанови Пленуму Верховного суду України від 23 грудня 2005 року № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» зміст постанови повинен відповідати вимогам, встановленим статтями 283, 284 КУпАП.

Обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення, що доводиться шляхом надання доказів (п.1 ч.1 ст.247 КУпАП).

Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених ст.255 КУпАП.

Статтею 252 КУпАП передбачено, що орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Статтею 77 КАС передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Постановою Верховного Суду від 14.03.2018 у справі № 760/2846/17 зроблено висновок, що обов`язок доказування в адміністративному судочинстві розподіляється таким чином, що позивач повинен довести обставини, якими він обґрунтовує позовні вимоги, тобто підставу позову, а відповідач повинен довести обставини, якими він обґрунтовує заперечення проти позову.

Крім того, статтею 160 КАС України встановлено, що в позовній заяві зазначаються, зокрема, виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини. ч. 4 ст. 161 КАС України зобов`язано позивача додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази - позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів)

Приписами частини 3 статті 283 КУпАП чітко передбачено імперативний обов`язок відповідача щодо зазначення технічного засобу яким здійснено фото або відеозапис у постанові по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху.

Відповідно до ст. 9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Згідно зі ст. 213 КУпАП, справи про адміністративні правопорушення розглядаються, зокрема, органами Національної поліції, органами державних інспекцій та іншими органами (посадовими особами), уповноваженими на те цим Кодексом.

Порядок дорожнього руху на території України відповідно до Закону України "Про дорожній рух" встановлюють Правила дорожнього руху, затверджені Постановою Кабміну від 10.10.2001 року №1306 (далі - ПДР). Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із вимогами чинного законодавства.

Відповідно до ст. ст. 1, 13 Закону України "Про Національну поліцію", поліція України - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку. Систему поліції складають центральний орган управління поліцією та територіальні органи поліції. Діяльність поліції спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України згідно із законом.

Згідно п. 11 ч. 1 ст. 23, п.1 ч. 1 ст. 35 Закону України "Про Національну поліцію", поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі. Поліцейський може зупиняти транспортні засоби у разі якщо водій порушив Правила дорожнього руху.

Нормами ст. 222 Кодексу України про адміністративні правопорушення встановлено, що органи Національної поліції розглядають справи про такі адміністративні правопорушення: про порушення громадського порядку, правил дорожнього руху, правил паркування транспортних засобів, правил, що забезпечують безпеку руху транспорту, правил користування засобами транспорту, правил, спрямованих на забезпечення схоронності вантажів на транспорті, а також про незаконний відпуск і незаконне придбання бензину або інших паливно-мастильних матеріалів (статті 80 і 81 (в частині перевищення нормативів вмісту забруднюючих речовин у відпрацьованих газах транспортних засобів), частина перша статті 44, стаття 89, частина друга статті 106-1, частини перша, друга, третя, четверта і шоста статті 109, стаття 110, частина третя статті 114, частина перша статті 115, стаття 116-2, частина друга статті 117, частини перша і друга статті 119, частини перша, друга, третя, п`ята і шоста статті 121, статті 121-1, 121-2, частини перша, друга, третя і п`ята статті 122, частина перша статті 123, 124-1, 125, частини перша, друга і четверта статті 126, частини перша, друга і третя статті 127, статті 128-129, стаття 132-1, частини перша, друга та п`ята статті 133, частини третя, шоста, восьма, дев`ята, десята і одинадцята статті 133-1, частина друга статті 135, стаття 136 (за винятком порушень на автомобільному транспорті), стаття 137, частини перша, друга і третя статті 140, статті 148, 151, частини шоста і сьома статті 152-1, статті 161, 164-4, статтею 175-1 (за винятком порушень, вчинених у місцях, заборонених рішенням відповідної сільської, селищної, міської ради), статтями 176, 177, частини перша і друга статті 178, статті 180, 181-1, частина перша статті 182, статті 183, 192, 194, 195).

Як передбачено ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Як передбачено ч. 1 ст. 3 Закону України «Про Національну поліцію», у своїй діяльності поліція керується Конституцією України, міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цим та іншими законами України, актами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, а також виданими відповідно до них актами Міністерства внутрішніх справ України, іншими нормативно-правовими актами.

За змістом п. 1-2 ч. 1 ст. 18 Закону України «Про Національну поліцію», поліцейський зобов`язаний: неухильно дотримуватися положень Конституції України, законів України та інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції, та Присяги поліцейського; професійно виконувати свої службові обов`язки відповідно до вимог нормативно-правових актів, посадових (функціональних) обов`язків, наказів керівництва.

Відповідно до ч. 1 ст. 287 КУпАП України постанову по справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржено особою, щодо якої її винесено.

Відповідно до ст. 252 КУпАП орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом та правосвідомістю.

Органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ч. 2 ст. 19 Конституції України).

Відповідно до ст. 7 Кодексу України про адміністративні правопорушення ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.

З огляду на вказане, постанова про притягнення позивача до адміністративної відповідальності складена поліцейським патрульної поліції, який відповідно до вимог ст. 222 Кодексу України про адміністративні правопорушення має право розглядати справи про адміністративні порушення та накладати адміністративні стягнення безпосередньо за ч. 1 ст. 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Відповідно до ст. 280 КУпАП України орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа у його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, а також з`ясувати всі обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Підставою притягнення до адміністративної відповідальності є вчинення адміністративного правопорушення.

Обов`язки учасників дорожнього руху, а також підстави та порядок притягнення до відповідальності за їх порушення передбачені Законом України «Про дорожній рух», Правилами дорожнього руху та Кодексом України про адміністративні правопорушення.

Так, у відповідності до положень ст. 14 Закону України «Про дорожній рух» учасниками дорожнього руху є особи, які використовують автомобільні дороги, вулиці, залізничні переїзди або інші місця, призначені для пересування людей та перевезення вантажів за допомогою транспортних засобів. До учасників дорожнього руху належать водії та пасажири транспортних засобів, пішоходи, особи, які рухаються в кріслах колісних, велосипедисти, погоничі тварин.

Учасники дорожнього руху зобов`язані, у тому числі, знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативно-правових актів з питань безпеки дорожнього руху.

За пунктом 1.3. Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306, учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил.

У п. 1.5 ПДР, вказано, що дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків.

Згідно з п. 1.9. Правил дорожнього руху особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Пунктом 2.3 Правил дорожнього руху, затверджених Постановою КМУ № 1306 від 10 жовтня 2001 р. передбачено, що для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний зокрема: бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі; не створювати своїми діями загрози безпеці дорожнього руху.

Дорожня обстановка - сукупність факторів, що характеризуються дорожніми умовами, наявністю перешкод на певній ділянці дороги, інтенсивністю і рівнем організації дорожнього руху (наявність та стан дорожньої розмітки, дорожніх знаків, дорожнього обладнання, світлофорів), які повинен ураховувати водій під час вибору швидкості, смуги руху та прийомів керування транспортним засобом.

Відповідно до п.п.11.1 ПДР України,кількість смуг на проїзній частині для руху нерейкових транспортних засобів визначається дорожньою розміткою або дорожніми знаками 5.16 , 5.17.1 , 5.17.2 , а за їх відсутності самими водіями з урахуванням ширини проїзної частини відповідного напрямку руху, габаритів транспортних засобів і безпечних інтервалів між ними.

Згідно п.п. «д» 15.10 ПДР стоянка забороняється: у місцях, де транспортний засіб, що стоїть, зробить неможливим рух інших транспортних засобів або створить перешкоду для руху пішоходів;

Відповідно до п.п. 3 ч.3ст. 265-4 КУпАП, для цілей цього Кодексу розміщення транспортного засобу є таким, що суттєво перешкоджає дорожньому руху або створює загрозу безпеці руху, якщо транспортний засіб: своїм розташуванням робить неможливим рух інших транспортних засобів або створює перешкоду для руху пішоходів, у тому числі осіб з інвалідністю на спеціальних засобах пересування та пішоходів із дитячими колясками; на перехрестях та ближче 10 метрів від краю перехрещуваної проїзної частини за відсутності на ній пішохідного переходу, за винятком зупинки для надання переваги в русі та зупинки проти бокового проїзду на Т-подібних перехрестях, де є суцільна лінія розмітки або розділювальна смуга.

Зі змісту постанови, що є предметом оскарження, вбачається, що:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , керуючи тз «Toyota Land Cruiser 100», державний номерний знак НОМЕР_1 , 17.10.2022 року о 22:30 в м. Ужгород, вул. Загорська, 26, водій керуючи тз здійснив зупинку та стоянку на проїздній частині, чим ускладнив рух інших тз, чим порушив п. 15.10. д . ПДР Порушення стоянки, у місцях де ТЗ, що стоїть зробить неможливим рух ін. ТЗ або пішоходам.

Позивач звернувшись до суду із даним позовом стверджує, що жодного доказу створення перешкод, зазначених у п.3 ч.3 ст. 265-4 КУпАП не існує, з огляду на те, що він зупинився в карманчику по вул. Загорській, навпроти будинку № 26 в м. Ужгороді, залишивши вільними смуги руху як в попутному , так і в зустрічному напрямку.

До пішохідного переходу відстань була не менше 50 метрів, огляд дороги для пішоходів та транспортних засобів в попутному напрямку не перекривався. Таким чином він не створював і перешкод для руху пішоходів.

Зупинка транспортного засобу тривала максимум 5 хв.

Згідно ст. 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Відповідно ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 КАС України.

Згідно з ч. 1 ст. 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною 2 ст. 77 КАС України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ч.ч. 2, 8 ст. 79 КАС України, позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом із поданням позовної заяви.

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, що їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Постановою Верховного Суду від 14.03.2018 року у справі № 760/2846/17 зроблено висновок, що обов`язок доказування в адміністративному судочинстві визначений статтею 71 КАС України розподіляється таким чином, що позивач повинен довести обставини, якими він обґрунтовує позовні вимоги, тобто підставу позову, а відповідач повинен довести обставини, якими він обґрунтовує заперечення проти позову.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 25.06.2020 у справі № 520/2261/19 вказала, що визначений статтею 77 КАС обов`язок відповідача - суб`єкта владних повноважень довести правомірність рішення, дії чи бездіяльності не виключає визначеного частиною першою цієї ж статті обов`язку позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

Відповідно до ч. 4 ст. 161 КАС України зобов`язано позивача додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази - позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів).

Позивачем до матеріалів справи додано запис із камери відео спостереження, а також фотографію з місця події від 17.10.2022.

Згідно фотографії що міститься матеріалах справи, на ній зображено відрізок дороги, на якому наявний дорожній знак, що показує кількість смуг на перехресті і дозволені напрямки руху по кожній з них. Відповідно до ПДР, знак (5.16) показує кількість смуг на перехресті і дозволені напрямки руху по кожній з них.

Так, вказаний знак, дозволяє рух транспортних засобів із лівої смуги прямо та поворот ліворуч, а з правої тільки поворот праворуч.

Окрім того, на вказаній світлині відсутній карманчик для паркування. Вказане в свою чергу спростовує доводи позивача про те, що він зупинився в карманчику по вул. Загорській, навпроти будинку № 26 в м. Ужгороді, залишивши вільними смуги руху як в попутному, так і в зустрічному напрямку.

Відповідно до п. 15.1 ПДР, зупинка і стоянка транспортних засобів на дорозі повинні здійснюватись у спеціально відведених місцях чи на узбіччі.

Зупинка транспортного засобу є невід`ємною частиною організації процесу дорожнього руху. Транспортні засоби, що стоять на проїзній частині дороги, у тому числі і під час початку руху після зупинки, створюють перешкоди для інших учасників дорожнього руху, погіршують умови видимості, створюють передумови для виникнення дорожньо-транспортних подій.

З визначення термінів «зупинка» і «стоянка», випливає, що перша може перейти в другу після завершення п`ятьох хвилин, або після закінчення посадки (висадки) пасажирів або завантаження (розвантаження) вантажу.

Відповідно до п.1.10 ПДР України:

зупинка припинення руху транспортного засобу на час до 5 хвилин, або більше, якщо не необхідно для посадки (висадки) пасажирів чи завантаження (розвантаження) вантажу, виконання вимог цих Правил (надання переваги в русі, виконання вимог регулювальника, сигналів світлофора тощо);

стоянка припинення руху транспортного засобу на час, більший ніж 5 хвилин з причин, не пов`язаних з необхідністю виконання вимог цих Правил, посадкою (висадкою) пасажирів, завантаженням (розвантаженням) вантажу;

Критерієм, за яким можна відрізнити стоянку від зупинки, є припинення руху транспортного засобу на час, що перевищує необхідний для посадки (висадки) пасажирів або завантаження (розвантаження) вантажу. Якщо ж транспортний засіб зупинений з інших причин на час більш 5 хв. (наприклад, водій залишив автомобіль і пішов у магазин зробити дрібну покупку), це варто вважати стоянкою.

З метою зведення до мінімуму перешкод для руху інших транспортних засобів, зупинка і стоянка дозволяються в спеціально відведених місцях, тобто таких, що позначені дорожніми знаками 5.38 «Місце для стоянки» або 5.39 «Зона стоянки», або в спеціально відведених місцях на площадках відпочинку, позначених дорожнім знаком 6.15 «Місце відпочинку», а також у місцях, де це не заборонено відповідними дорожніми знаками, дорожньою розміткою або положеннями Правил, але при цьому необхідно обов`язково враховувати вимоги безпеки дорожнього руху.

З наданої для приєднання до матеріалів справи світлини, не вбачається, що на зображеному на ній відрізку дороги наявні дорожні знаки, які дозволяють зупику/стоянку автомобілів.

При цьому позивачем не вказано на причини здійсненої ним зупинки, що позбавляє суд констатувати, що така була здійснена позивачем правомірно, та що власне позивачем було здійснено зупинку, а не стоянку. При цьому, зі змісту постанови, що оскаржується, вказано на те, що ОСОБА_1 , здійснив і зупинку, і стоянку одночасно на проїзній частині.

Окрім того, судом було досліджено відеозапис із камери спостереження, що наданий позивачем для приєднання до матеріалів справи. Зі змісту якого вбачається, що автомобіль під керуванням позивача рухається по дорозі, займає праву смугу руху, зупиняється о 22 год. 32 хв. при цьому у транспортного засобу увімкнуті аварійні сигнали.

Із автомобілю виходить водій, переходить дорогу та заходить в приміщення. Через деякий час, а сам о 22 год. 34 хв., біля автомобілю позивача зупиняється службовий транспортний засіб УПП. Службовий автомобіль трохи проїжджає, зупиняється попереду. В той час із приміщення виходить водій тз, переходить дорогу та прямує до свого авто. Працівники поліції підходять до автомобіля, що стояв на проїзній частині дороги, в той час у нього сідав водій.

ОСОБА_1 не заперечує факт того, що він будучи за кермом транспортного засобу, зупинився, по вул. Загорській, навпроти будинку № 26 в м. Ужгороді, однак на переконання суду, помилково стверджує, що зупинка була здійснена ним у «карманчику» та з причин, пов`язаних з необхідністю виконання вимог ПДР. При цьому суд вважає помилковими і доводи позивача про те, що він не створював перешкоди в русі іншим транспортним засобам, оскільки місцем його зупинки являлася права смуга руху, яка згідно дорожнього знаку дозволяє рух тз лише для повороту праворуч.

Слід зазначити, що представник Департамента патрульної поліції Національної поліції України, в додатку до відзиву на позовну заяви додано DVD диск з відеозаписом із бодікамкери поліцейського з місця події - 17.10.2022 року. Зі змісту якого встановлено, що поліцейські виявили транспортний засіб, що стояв із включеними аварійним світлом на правій смузі руху, що дозволяє рух тз що повертають праворуч. Працівники поліції, що їхали повз автомобіль, зупинились біля нього. В подальшому , вийшли із службового авто та підійшли до тз що стояв на проїзній частині дороги. Поліцейський представився та попросив водія, що на цей час сідав до автомобіля пред`явити документи. При цьому водієві повідомили про те, що ним здійснено паркову на проїзній частині. Працівником поліції Бенці В.М., роз`яснено його права, згідно ст. 286 КУпАП.

Позивача повідомлено про те, що відносно нього буде винесено постанову, роз`яснено його права, право на оскарження постанови. На що ОСОБА_1 , повідомляє, що вони можуть складати постанову, однак він «може тут стояти», оскільки тут дві полоси, і більше 30 метрів до повороту.

При цьому слід зауважити, що ОСОБА_1 , не зазначає при цьому що здійснив саме зупинку, що ним було здіснено посадку/висадку пасажирів чи завантаження/розвантаження вантажу.

Стосовно незазначення технічного засобу, яким здійснено відеозапис, що долучений відповідачем до матеріалів справи, суд вважає за необхідне вказати на те, що:

З матеріалів справи вбачається, що не оспорюється сторонами, що оскаржувана постанова про притягнення позивача до адміністративної відповідальності не містить інформації про будь - яку фіксацію правопорушення.

Так, у постанові 13 лютого 2020 року справа N 524/9716/16-а Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

«…приписами частини 3 статті 283 КУпАП чітко передбачено імперативний обов`язок відповідача щодо зазначення технічного засобу, яким здійснено фото або відеозапис у постанові по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху.

У разі відсутності в оскаржуваній постанові по справі про адміністративне правопорушення посилань на технічний засіб, за допомогою якого здійснено відеозапис, такий відеозапис згідно з вимогами статті 70 КАС України (у редакції, чинній на час ухвалення судами попередніх інстанцій рішень у цій справі) не може вважатися належним та допустимим доказом вчинення адміністративного правопорушення.

Також, Суд звертає увагу на те, що процесуальний обов`язок щодо доказування правомірності винесення постанови про притягнення особи до адміністративної відповідальності відповідно до положень діючого на час виникнення спірних правовідносин процесуального законодавства покладено на відповідача.

Аналогічна правова позиція, викладена у постановах Верховного Суду від 15.11.2018 у справі N 524/5536/17 та від 17.07.2019 у справі N 295/3099/17.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає обґрунтованими висновки судів попередніх інстанцій щодо порушення відповідачем процедури притягнення позивача до адміністративної відповідальності».

У той же час, при розглдяі даної справи, встановлено,що в оскаржуваній постанові відсутні будь-які відомості про технічний засіб, яким здійснено цей відеозапис, та взагалі відсутні відомості про те, що такий відеозапис здійснювався.

Отже, диск із відеозаписами, наданий представником відповідача на підтвердження факту порушення позивачем правил дорожнього руху, в розумінні приписів ст.ст. 73-76 КАС України не може вважатися належним та допустимим доказом.

Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 15.11.2018 у справах № 524/5536/17 та № 524/7184/16-а, а також від 24.01.2019 у справах № 428/2769/17 та № 592/5576/17, який суд першої інстанції враховує при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин у цій адміністративній справі з огляду на положення ч. 5 ст. 242 КАС України.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують Європейську конвенцію з прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно з ч. 2 ст. 3 та ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору.

ЄСПЛ поширює стандарти, які встановлює Конвенція для кримінального провадження, на провадження у справах про адміністративні правопорушення. ЄСПЛ зазначає, що український уряд визнав кримінально-правовий характер Кодексу України про адміністративні правопорушення (рішення у справі «Надточий проти України» від 15.05.2008).

У той же час у ч. 3 ст. 62 Конституції України наголошується, що обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях, а усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Таким чином, оскільки доказування (а так само обвинувачення) не може ґрунтуватися на припущеннях, суд дійшов висновку, що відповідачами не доведена правомірність винесення оскаржуваної постанови, оскільки викладені у ній обставини належними та допустимими доказами в розумінні ст. 251 КУпАП та ст. 72 КАС України у повній мірі не підтверджені.

Разом із суд вважає за необхідне констатувати, що позивачем, відповідно до ст. 77 КАС України, додано докази для приєднання до матеріалів справи, а саме фото, та відеозапис із місця події. Вказані докази є належними та допустими. Протилежного сторонами по справі не доведено. Підстав вважати такі неналежними , недопустимими чи не достатніми у суду не має.

На переконання суду наведеними вище доказами, а саме постановою у справі про накладення адміністративного правопорушення, відеозаписом та фото із місця події, що подані позивачем, для приєднання до матеріалів справи, доведено порушення позивачем вимог п. 15.10 «д» ПДР України. Адже позивач, залишивши свій автомобіль на проїзній частині дороги, а саме на смузі руху, що дозволяє рух транспортних засобів що повертають праворуч, зробив неможливим рух таких транспортних засобів та відповідно така зупинка, припинення руху транспортного засобу на час до 5 хвилин, або більше, не була необхідна для посадки (висадки) пасажирів чи завантаження (розвантаження) вантажу, виконання вимог цих Правил (надання переваги в русі, виконання вимог регулювальника, сигналів світлофора тощо).

Разом із тим, як встановлено зі змісту постанови, що є предметом оскарження, дії позивача посадовою особою, яка винесла постанову, кваліфіковано за ч.1 ст. 122 КУпАП, одночасно в тексті постанови про притягнення до адміністративної відповідальності викладено суть порушення яке відповідає диспозиції ч. 3 ст. 122 КУпАП.

Відповідно до ч.1 ст. 122 КУпАП, передбачено відповідальність за перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на двадцять кілометрів на годину, порушення вимог дорожніх знаків та розмітки проїзної частини доріг, правил перевезення вантажів, буксирування транспортних засобів, зупинки, стоянки, проїзду пішохідних переходів, ненадання переваги у русі пішоходам на нерегульованих пішохідних переходах, а так само порушення встановленої для транспортних засобів заборони рухатися тротуарами чи пішохідними доріжками.

Так, відповідно до ч.3 ст. 122 КУпАП, передбачено відповідальність за ненадання переваги в русі транспортним засобам аварійно-рятувальних служб, швидкої медичної допомоги, пожежної охорони, поліції, що рухаються з увімкненими спеціальними світловими або звуковими сигнальними пристроями, ненадання переваги маршрутним транспортним засобам, у тому числі порушення правил руху і зупинки на смузі для маршрутних транспортних засобів, а так само порушення правил зупинки, стоянки, що створюють перешкоди дорожньому руху або загрозу безпеці руху.

Вказане свідчить про те, що порушення правил зупинки та стоянки у разі якщо воно створює загрозу безпеці руху або перешкоду дорожньому руху передбачене ч. 3 ст. 122 КпАП.

З цього слідує, що диспозиція вказаних норм являється бланкетною, оскільки називає склад правопорушення, але для визначення його ознак відсилає до норм іншої галузі права або нормативних (підзаконних) актів правил, положень, інструкцій.

Зокрема, за вищевказаною статтею КУпАП (ч.1 ст. 122 КУпАП) суб`єкт адміністративного правопорушення підлягає адміністративній відповідальності за вчинення дій, зокрема внаслідок яких порушено вимог дорожніх знаків та розмітки проїзної частини доріг, зупинки, стоянки, як учасник дорожнього руху.

При цьому, об`єктивна сторона правопорушення передбаченого ч.1 ст. 122 КУпАП, яка підлягає доведенню, зумовлена наступним: порушенням вимог дорожніх знаків та розмітки проїзної частини доріг, зупинки, стоянки. Про що в оскаржуваній постанові не зазначено. В той же час, згідно постанови не вбачається які дії чи бездіяльність вчинив позивач, що є об`єктивною стороною вказаної норми в частині порушення вимог дорожніх знаків та розмітки проїзної частини доріг, правил перевезення вантажів, буксирування транспортних засобів, зупинки, стоянки, проїзду пішохідних переходів, ненадання переваги у русі пішоходам на нерегульованих пішохідних переходах, та які підлягають встановленню під час розгляду справи по суті.

Аналіз положень статті 122 КУпАП свідчить про те, що законодавством про адміністративні правопорушення розмежовано відповідальність за порушення правил стоянки та за порушення правил зупинки, стоянки, що створюють перешкоди дорожньому руху або загрозу безпеці руху.

Так, аналіз диспозиції підпункту «д» пункту 15.10 Правил дорожнього руху свідчить про те, що визначальною умовою для кваліфікації дій як таких, що порушують вимоги вказаного пункту, є факт стоянки транспортного засобу у місцях, де транспортний засіб, що стоїть створює перешкоди дорожньому руху або загрозу безпеці руху.

Разом із тим, дії позивача поліцейським при винесені постанови кваліфіковано саме за ч.1 ст. 122 КУпАП.

При цьому, суд зазначає, що вирішення питання про кваліфікацію діянь особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, належить до дискреційних повноважень того органу, яким було порушено таку справу, тобто у даному випадку до компетенції відповідача, відтак, суд не може здійснювати зміну кваліфікації.

В той же час, постанова про притягнення до адміністративної відповідальності є рішенням суб`єкта владних повноважень, актом індивідуальної дії, який встановлює відповідні права та обов`язки для особи, щодо якої він винесений. Таке рішення суб`єкта владних повноважень має бути обґрунтованим на момент його прийняття, оскільки воно має значимі наслідки для суб`єктів приватного права, що знаходяться в нерівному положенні по відношенні до суб`єкта владних повноважень.

У контексті наведеного слід відмітити, що дотримання передбаченої законом процедури та порядку винесення такого рішення має виключно важливу роль для встановлення об`єктивної істини органом, на який законом покладено повноваження, зокрема, щодо розгляду справ про адміністративне правопорушення. Порушення норм процесуального права суб`єктом владних повноважень (в даному випадку працівником поліції) при прийнятті та складанні постанови про притягнення до адміністративної відповідальності зводить нанівець саму суть та завдання, покладені в основу поняття адміністративної відповідальності, оскільки ускладнює, а подекуди й унеможливлює встановлення судом, що розглядає справу про адміністративне правопорушення, об`єктивної сторони вчинюваного порушення та вини особи в його вчиненні.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 30.05.2018 у справі № 337/3389/16-а.

Формулювання обвинувачення, а в даному випадку суть інкримінованого адміністративного правопорушення, має містити посилання на обставини, які входять до предмету доказування, зокрема, до такого предмету відноситься вірна кваліфікація дій особи. Деталі вчинення правопорушення можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду справи. Крім того, положення підпункту "а" п. 3 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 цієї статті. Надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд(особа уповноважена на розгляд справи) може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду.

Особливості провадження у справах з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо притягнення до адміністративної відповідальності визначені статтею 286 КАС України.

Згідно пункту другого частини третьої статті 286 КАС України встановлено, що за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи).

При цьому, завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення, як це передбачено статтею 245 КУпАП, є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності із законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Статтею 280 КУпАП встановлено, що орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

На підставі викладеного, оскільки встановлені інспектором поліції під час розгляду справи обставини щодо порушення позивачем вимог пункту 15.10 «д» ПДР суперечать здійсненій ним кваліфікації дій під час винесення оскаржуваної постанови, а чинні процесуальні норми не передбачають можливості їх перекваліфікації судом, аналізуючи вищенаведені законодавчі приписи та фактичні обставини справи, суд дійшов висновку про те, що уповноваженим органом помилково кваліфіковано дії позивача за ч.1 ст.122 КУпАП України.

З огляду на те, що суд позбавлений можливості перекваліфіковувати дії правопорушника, а тому у зв`язку з наведеним вище суд вважає, що відповідно до положень ст.286 КАС України постанова про адміністративне правопорушення підлягає скасуванню, а провадження по справі - закриттю.

Відповідно до ч. 3 ст. 286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право скасувати рішення субєкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи).

Отже, враховуючи викладене та беручи до уваги вищенаведені норми, суд вважає, що позов слід задовольнити повністю та скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серія ЕАО № 6039986 від 17.10.2022 р., якою на ОСОБА_1 накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у сумі 340 грн., за ч. 1 ст. 122 КУпАП України, а провадження в справі про адміністративне правопорушення закрити.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Тому, враховуючи результат розгляду справи, з судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 496 грн. 20коп. підлягають стягненню на користь позивача.

На підставі ст.ст. 245, 251, 252, 256, 280 КУпАП та керуючись п.1 ч.1 ст.20, ст.ст.44, 77, 242, 246, 257-262, 286 КАС України, суд,-

У Х В А Л И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції Національної поліції України, третя особа без самостійних вимог Департамент патрульної поліції Національної поліції України в особі Управління патрульної поліції в Закарпатській області, про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення - задовольнити.

Скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серія ЕАО № 6039986 від 17.10.2022 р., якою на ОСОБА_1 накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у сумі 340 грн., за ч. 1 ст. 122 КУпАП України

Провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ч. 1 ст.122 КУпАП - закрити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 , судовий збір за подання позову в розмірі 496 грн. 20 кон. (чотириста дев`яносто шість гривень 20 коп.) за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту патрульної поліції.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених ч. 2 ст. 299 КАС України.

Судові рішення за наслідками розгляду судами першої інстанції справ, визначених ст. 286 КАС України, набирають законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а у разі їх апеляційного оскарження - з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду О.В.Фазикош