Справа № 280/2457/22
Суддя: Дурасова Ю.В.
Дата ухвалення: 2023-01-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

19 січня 2023 року м. Дніпросправа № 280/2457/22

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Дурасової Ю.В. (доповідач),

суддів: Божко Л.А., Лукманової О.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Дніпрі апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області

на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 08.09.2022 року (головуючий суддя Татаринов Д.В.)

в адміністративній справі №280/2457/22 за позовом ОСОБА_1 до відповідача Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

Позивачка, ОСОБА_1 , звернулася 15.02.2022 до Запорізького окружного адміністративного суду з позовом до відповідача Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, в якому просила:

- визнати протиправними дії відповідача в особі Управління обслуговування громадян Відділ обслуговування громадян №15 (сервісний центр) щодо відмови позивачці у призначенні пенсії за вислугу років відповідно до статті 86 Закону України «Про прокуратуру»;

- зобов`язати відповідача в особі Управління обслуговування громадян Відділ обслуговування громадян №15 (сервісний центр) зарахувати позивачу до вислуги років відповідно до статті 86 Закону України «Про прокуратуру» період роботи з 13 березня 1996 року по 03 квітня 2000 року на посаді державного службовця та призначити позивачу з дня звернення із відповідною заявою з 27 вересня 2021 року, та виплачувати пенсію за вислугу років відповідно до статті 86 Закону України «Про прокуратуру».

В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що працює в органах прокуратури з 14 травня 2002 року по теперішній час. Вказує, що 27 вересня 2021 року вона звернулася із письмовою заявою до Управління обслуговування громадян Відділ обслуговування громадян №15 про призначення пенсії за вислугу років на підставі Закону України «Про прокуратуру», та надала необхідний пакет документів. Проте, згідно рішення відповідача від 19.10.2021 року їй відмовлено у призначенні пенсії за вислугою років відповідно до статті 86 Закону України «Про прокуратуру». Вказує, що Рішення про відмову обґрунтоване тим, що матеріали пенсійної справи не містять відомостей про наявність у позивачки юридичної освіти за період роботи на посаді державного службовця з 13.03.1996 року по 03.04.2002 року. Зазначає, що на підтвердження факту отримання вищої юридичної освіти позивачка 08.12.2021 року направила відповідачу диплом серії НОМЕР_1 реєстраційний номер 43, виданий 07.06.1999 року про отримання вищої юридичної освіти та диплом серії НОМЕР_2 про отримання кваліфікації магістра державного управління, та просила врахувати додаткові документів під час вирішення питання про призначення пенсії та призначити пенсію за вислугою років. Проте, листом за № 0800 -02118 -8/ 285 від 04.01.2022 року, відповідач повідомив позивачку про прийняття рішення №34 від 16.12.2021 року про відмову в призначенні пенсії за вислугою років відповідно до статті 86 Закону України «Про прокуратуру», мотивуючи тим, що згідно поданих позивачем документів Позивачем не було підтверджено документами наявність юридичної освіти і таким чином Відповідач не зарахував період роботи з 13.03.1996 року по 03.04.2002 року на посаді державного службовця.

Рішенням рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 08.09.2022 року позов задоволено.

Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в запорізькій області в особі Управління обслуговування громадян Відділ обслуговування громадян №15 (сервісний центр) щодо відмови ОСОБА_1 у призначенні пенсії за вислугу років відповідно до статті 86 Закону України «Про прокуратуру».

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області в особі Управління обслуговування громадян Відділ обслуговування громадян №15 (сервісний центр) зарахувати ОСОБА_1 до вислуги років відповідно до статті 86 Закону України "Про прокуратуру" період роботи з 13 березня 1996 року по 03 квітня 2000 року на посаді державного службовця та призначити ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_3 ) з дня звернення із відповідною заявою з 27 вересня 2021 року та виплачувати пенсію за вислугу років відповідно до статті 86 Закону України «Про прокуратуру».

Рішення суду першої інстанції обґрунтовано тим, що навчання в такому закладі освіти, як Бердянський інститут підприємництва, який у спірний період відносився до вищих спеціальних закладів, а здобута в ньому освіта відповідала освітньому рівню цього закладу, є навчанням у вищому навчальному закладі, а здобуті в ньому знання і спеціальність є такими, що відповідають вищій освіті. Зазначив, що спеціальність яку здобула позивач відноситься, в тому числі, до юридичної освіти, адже відповідно до додатку до диплома позивача програма навчання включала в себе вивчення таких галузей як кримінальне право та процес, цивільне право та процес, трудове право та інші, тому зазначені в трудовій книжці періоди з 13 березня 1996 року по 03 квітня 2002 року - повинні бути зараховані стажу за вислугу років, оскільки період роботи (служби) на посадах, що зазначені в трудовій книжці Позивача в спірний період зараховується до стажу державної служби.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідачем подана апеляційна скарга, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що диплом серії НОМЕР_2 від 28.02.2003 позивачка здобула у лютому 2003 року, тобто вже після закінчення спірного періоду, крім того, здобута спеціальність з напрямку підготовки «Державне управління». Згідно з дипломом ЛВ НОМЕР_4 реєстраційний номер 43, виданого 07.06.1999 Бердянським інститутом підприємництва, позивач здобула освіту за спеціальністю «Менеджмент», а не «Право».

Позивачкою подано відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Посилається на те, що частиною 8 статті 86 Закону України «Про прокуратуру» визначено, що право на пенсію за вислугу років мають особи, які, в тому числі, безпосередньо перед зверненням за призначенням такої пенсії працюють в органах прокуратури. Вважає, що зазначений в трудовій книжці період з 13 березня 1996 року по 03 квітня 2002 року - повинні бути зараховані до стажу державної служби, оскільки цей період роботи позивачки зараховується до стажу державної служби, що не оспорюється відповідачем. Тому вказаний період зараховується до стажу за вислугу років.

Розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження відповідно до ст. 311 КАС України.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає про наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , працює в органах прокуратури з 14 травня 2002 року по теперішній час, що підтверджується копіями сторінок з трудової книжки НОМЕР_5 (записи 14-20).

27 вересня 2021 року позивачка звернулася із письмовою заявою до відповідача про призначення пенсії за вислугу років на підставі Закону України «Про прокуратуру».

Рішенням відповідача від 05.10.2021 року №34 року Позивачці відмовлено призначенні пенсії за вислугою років відповідно до статті 86 Закону України «Про прокуратуру». Рішення про відмову обґрунтоване тим, що не зараховано до стажу за вислугу років період роботи на державній службі з 13.03.1996 року по 03.04.2002 рік, оскільки позивачка працювала на посаді державного службовця без вищої юридичної освіти.

На підтвердження факту отримання вищої юридичної освіти, 25 жовтня 2021 року до Бердянського Університету менеджменту і бізнесу надіслано Адвокатський запит про надання інформації щодо правових основ провадження освітньої діяльності ВНЗ Бердянський інститут підприємництва у 1999 році та видання документів про юридичну освіту ОСОБА_2 Позивачу.

Згідно відповіді від 22 листопада 2021 року за № 16-178 на адвокатський запит від 25 жовтня 2021 року повідомлено, що Бердянський інститут підприємництва має статус вищого закладу освіти, та Позивач отримала диплом вказаного навчального закладу відповідно до Закону України Про освіту 23 травня 1991 року, за спеціалізацією «Правове забезпечення підприємницької діяльності».

08 грудня 2021 року Позивач повторно звернулася до відповідача із заявою про врахування додаткових документів під час вирішення питання про призначення пенсії та призначити пенсію за вислугою років.

Рішенням № 34 від 16.12.2021 року позивачці відмовлено в призначенні пенсії за вислугою років відповідно до статті 86 Закону України «Про прокуратуру». Рішення обґрунтоване тим, що не зараховано до стажу за вислугу років період роботи на державній службі з 13.03.1996 року по 03.04.2002 року, оскільки позивачка працювала на посаді державного службовця без вищої юридичної освіти, відсутня інформація про навчання на юридичному факультеті.

Позивачка вважає рішенням відповідача №34 від 16.12.2021 року протиправними.

Суд першої інстанції позов задовольнив.

Досліджуючи правильність прийняття судом першої інстанції рішення, колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне дослідити ряд норм законодавства, що регулюють дані правовідносини та обставини справи.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що до даних правовідносин слід застосовувати норми Конституції України, Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 №1697-VII, Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 року №1788-XII, Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року №1058-IV, а також Закон України «Про державну службу» від 16.12.1993 року №3723-ХІІ, Закон України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року №1789-ХІІ та Порядок обчислення стажу державної служби, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 03.05.1994 року №283.

Так, стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Отже, суб`єкти владних повноважень (до яких відноситься відповідач) мають діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином межі дій відповідача чітко визначені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про пенсійне забезпечення» за цим Законом призначаються трудові пенсії, зокрема, за вислугу років.

Стаття 51 Закону України «Про пенсійне забезпечення» (№1788-XII) передбачає, що пенсії за вислугу років встановлюються окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком.

Відповідно до частини 1 статті 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 №1697-VII (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) прокурори і слідчі мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше:

з 1 жовтня 2019 року по 30 вересня 2020 року - 24 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 14 років 6 місяців;

з 1 жовтня 2020 року і пізніше - 25 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 15 років.

Частиною 6 статті 86 Закону України «Про прокуратуру» (№1697-VII), передбачено, що до вислуги років, що дає право на пенсію згідно з цією статтею, зараховується час роботи на прокурорських посадах, зазначених у статті 15 цього Закону, стажистами, на посадах помічників і старших помічників прокурорів; слідчими, суддями; на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ, податкової міліції, кримінально-виконавчої служби, офіцерського складу Збройних Сил України, Служби безпеки України, інших утворених відповідно до законодавства України військових формувань, на посадах державних службовців, які обіймають особи з вищою юридичною освітою.

На думку колегії суддів апеляційної інстанції, аналіз норм частини 6 статті 86 Закону України «Про прокуратуру» (№1697-VII), дає підстави для висновку, що умовою зарахування до вислуги років, що дає право на пенсію згідно з цією статтею, часу роботи на посадах державних службовців, є як наявність кваліфікаційних вимог у вигляді вищої юридичної освіти для такої посади, так і фактична наявність у особи, що займає таку посаду, вищої юридичної освіти.

Отже, під час вирішення питання про наявність чи відсутність підстав для зарахування періодів роботи на таких посадах до прокурорського стажу, належить застосовувати норми законодавства, чинні на час роботи особи на відповідних посадах.

Матеріалами справи підтверджується, що позивачка в період з 13.03.1996 року по 03.04.2002 року працювала на таких посадах:

- з 13 березня 1996 року по 26 листопада 1999 року - завідуюча юридичним відділом Пологівського міськвиконкому Запорізької області;

- з 27 листопада 1996 року 31 липня 1999 року - юрист, спеціаліст 1 категорії Пологівського міськвиконкому Запорізької області;

- з 01 серпня 1999 року 30 квітня 2000 року головний юрисконсульт Пологівського міськвиконкому Запорізької області;

- з 01 травня 2000 року 02 квітня 2002 року - завідуюча юридичним відділом Пологівського міськвиконкому Запорізької області.

Колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що щодо вищезазначених посад діяв Закон України «Про державну службу» від 16.12.1993 року №3723-ХІІ, Закон України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року №1789-ХІІ та Порядок обчислення стажу державної служби, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 03.05.1994 року № 283.

Відповідно до статті 1 та статті 2 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 року №3723-ХІІ (який діяв на час виникнення спірних правовідносин), державна служба в Україні - це професійна діяльність осіб, які займають посади в державних органах та їх апараті щодо практичного виконання завдань і функцій держави та одержують заробітну плату за рахунок державних коштів. Ці особи є державними службовцями і мають відповідні службові повноваження. Посада - це визначена структурою і штатним розписом первинна структурна одиниця державного органу та його апарату, на яку покладено встановлене нормативними актами коло службових повноважень. Посадовими особами відповідно до цього Закону вважаються керівники та заступники керівників державних органів та їх апарату, інші державні службовці, на яких законами або іншими нормативними актами покладено здійснення організаційно-розпорядчих та консультативно-дорадчих функцій.

Слід взяти до уваги, що в силу пункту 2 Порядку обчислення стажу державної служби, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 03.05.1994 року № 283 (який діяв на час виникнення спірних правовідносин), до стажу державної служби зараховується робота (служба):

- на посадах державних службовців у державних органах, передбачених у статті 25 Закону України Про державну службу, а також на посадах, віднесених Кабінетом Міністрів України до відповідної категорії посад державних службовців;

- на посадах керівних працівників і спеціалістів в апараті органів прокуратури, судів, нотаріату, дипломатичної служби, митного контролю, внутрішніх справ, служби безпеки, інших органів управління військових формувань, державної податкової та контрольно-ревізійної служби;

- на посадах керівних працівників і спеціалістів державних органів колишніх УРСР та інших республік, а також колишнього СРСР згідно з додатком;

- на посадах суддів, слідчих, прокурорів, інших службових осіб, яким присвоєно персональні звання;

- на посадах керівних працівників і спеціалістів в органах, що згідно з чинним законодавством здійснюють державний нагляд за охороною праці.

Водночас, слід взяти до уваги, що вимога до осіб, які займають посади державних службовців, щодо наявності в них вищої юридичної освіти, не діяла на час проходження державної служби позивачкою.

Зокрема, така вимога внесена законодавцем лише з 01.09.1999 року на підставі наказу Головного управління державної служби України № 65 від 01.09.1999 року.

При цьому, вимога щодо наявності вищої освіти для роботи державного службовця в органах прокуратури регламентована частиною 5 статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року №1789-ХІІ (в редакції Закону України Про внесення змін до Закону України Про прокуратуру від 12.07.2001 року №2663-ІІІ).

Колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що вирішуючи питання про застосування у часі Законів України, суд першої інстанції правильно зазначив, що згідно зі статті 22 Конституції України закріплені нею права і свободи не є вичерпними, гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законодавчих актів, не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Частиною 8 статті 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 №1697-VII визначено, що право на пенсію за вислугу років мають особи, які, в тому числі, безпосередньо перед зверненням за призначенням такої пенсії працюють в органах прокуратури.

Слід взяти до уваги, що Постановою Верховного Суду України від 22.04.2014 року (справа № 21-65а14) визначено зміст понять «трудовий стаж», «спеціальний стаж» та «вислуга років».

Так, згідно частини 1 статті 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року №1058-IV, страховий стаж - це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Водночас, частиною 4 цієї ж статті передбачено, що періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності зазначеним Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

У законодавстві, що діяло раніше (до 1 січня 2004 року), зокрема у Законі України «Про пенсійне забезпечення» (від 05.11.1991 року № 1788-XII), йдеться про стаж роботи, що дає право на призначення трудових пенсій (загальний трудовий стаж).

Зміст поняття «загальний трудовий стаж» є ширшим, ніж поняття «страховий стаж», оскільки до першого включаються також періоди суспільно корисної діяльності, коли особа не підлягала загальнообов`язковому соціальному страхуванню.

Так, згідно зі статтею 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» (№ 1788-XII) до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Крім того, відповідно до частини 3 цієї ж статті до стажу роботи, що дає право на призначення трудових пенсій, зараховуються також періоди, коли особа не працювала, наприклад, у зв`язку з навчанням у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах і на курсах по підготовці кадрів, підвищенню кваліфікації та перекваліфікації, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі; тимчасовою непрацездатністю, що почалася у період роботи; часом догляду непрацюючої матері за малолітніми дітьми, але не довше ніж до досягнення кожною дитиною 3-річного віку тощо.

Спеціальний стаж - це період роботи в певних умовах праці чи на посадах, з якими законодавець пов`язує пільгове (або за особливими правилами) пенсійне забезпечення.

Вислуга років є видом спеціального стажу. Це період виконання особливого роду трудової діяльності або державної служби, коли до особи, яка її здійснює, пред`являють особливі вікові, а також підвищені психічні та фізичні вимоги, при тривалому виконанні якої особа втрачає відповідну професійну працездатність.

Так, стаття 51 Закону України «Про пенсійне забезпечення» (№ 1788-XII) передбачає, що пенсії за вислугу років встановлюються окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком.

Правом вислуги років користуються різні категорії осіб, у тому числі й прокурорсько-слідчі працівники на підставі Закону України «Про прокуратуру» (від 05.11.1991 року №1789-XII) та Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 №1697-VII.

Відповідно до статті 62 Закону № 1788-XII основним документом, що підтверджує стаж роботи, в тому числі і спеціальний, є трудова книжка.

Записами трудової книжки позивачки підтверджується, що вона працює в органах прокуратури з 14 травня 2002 року по теперішній час.

Слід зазначити, що згідно з п.п. 12 п.4 Типового положення про кадрову службу органу виконавчої влади, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 02.08.1996 року №912 (що діяло у період виникнення спірних правовідносин), обчислення стажу роботи та державної служби належить до виключної компетенції відповідного кадрового підрозділу органу, з яким державний службовець перебуває чи перебував до виходу на пенсію у трудових відносинах.

На думку колегії суддів апеляційної інстанції вищезазначені норми та обставини справи дають підстави для висновку, що позивачка має право на одержання пенсії за вислугу років.

Що стосується позиції Відповідача про відсутність підтвердження Позивачкою вищої юридичної освіти під час праці на посадах державної служби за період 13 березня 1996 року по 03 квітня 2002 року, слід зазначити наступне.

Відповідно до статті 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» основним документом, що підтверджує стаж роботи, в тому числі і спеціальний, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року №637 «Про затвердження Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній» також передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Наказом Головного Управління Державної служби України від 01.09.1999 року №65 (що був чинним станом на час виникнення спірних правовідносин) затверджено Довідник типових професійно-кваліфікаційних характеристик посад державних службовців відповідно до пункту 2.6 якого державний службовець повинен мати, як правило, повну вищу освіту (освітньо-кваліфікаційний рівень - спеціаліст, магістр) за спеціальностями галузі «Державне управління» або іншими, професійно орієнтованими для державної служби з додатковим підвищенням кваліфікації за професійними програмами вказаної галузі, а на посадах спеціалістів VII категорії державних службовців припустиме використання фахівців з базовим рівнем вищої освіти (бакалавр).

Отже, вказаною нормою передбачалася що державний службовець повинен мати, як правило, повну вищу освіту (а не обов`язково).

Пунктом 3 «Порядку обчислення стажу державної служби», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 25.08.2016 року №229, зазначено, що документами для визначення стажу державної служби є трудова книжка, копія послужного списку, військовий квіток та інші документи, які відповідно до законодавства підтверджують стаж роботи (довідки, виписки з наказів, данні, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, тощо).

Матеріалами справи підтверджується (диплом серії НОМЕР_1 реєстраційний номер 43, виданого 07.06.1999 року), що позивачка закінчила Бердянський інститут підприємництва за спеціальністю Правове забезпечення підприємницької діяльності та отримала кваліфікацію спеціаліста. Таким чином здобула вищу юридичну освіту.

Також матеріалами справи підтверджується (диплом серії НОМЕР_2 ), що позивачка закінчила у 2003 році Дніпропетровський регіональний інститут державного управління Української академії державного управління при Президентові України та отримала повну вищу освіту за спеціальністю Державне управління та здобула кваліфікацію магістр державного управління.

Таким чином позивачка має вищу освіту згідно:

- диплому серії НОМЕР_1 реєстраційний номер 43, виданий 07.06.1999 року за спеціальністю Правове забезпечення підприємницької діяльності, кваліфікація спеціаліст (а.с. 39-40);

- диплому серії НОМЕР_2 від 28.02.2003 за спеціальністю Державне управління, кваліфікація магістр державного управління (а.с. 37-39).

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що на момент коли позивачка здобула фахову освіту чинне законодавство України не містило законодавчо закріпленої концепції правничої (юридичної) освіти та не визначало спеціальностей, за якими здобувалась юридична освіта в Україні.

Зокрема, на момент вступу позивачки до Бердянського інституту підприємництва діяв Закон України «Про освіту» від 23.05.1991 року №1060-XII (втратив чинність 28.09.2017).

Відповідно до статті 43 цього закону (у редакції на день вступу позивачки до навчального закладу) Вищими закладами освіти є:

технікум (училище),

коледж,

інститут,

консерваторія,

академія,

університет та інші.

Відповідно до статусу вищих закладів освіти встановлено чотири рівні акредитації:

перший рівень технікум, училище, інші прирівняні до них вищі заклади освіти;

другий рівень коледж, інші прирівняні до нього вищі заклади освіти;

третій і четвертий рівні (залежно від наслідків акредитації) інститут, консерваторія, академія, університет.

Вищі заклади освіти здійснюють підготовку фахівців за такими освітньо-кваліфікаційними рівнями:

молодший спеціаліст забезпечують технікуми, училища, інші вищі заклади освіти першого рівня акредитації;

бакалавр забезпечують коледжі, інші вищі заклади освіти другого рівня акредитації;

спеціаліст, магістр забезпечують вищі заклади освіти ІІІ і ІV рівнів акредитації.

У частині 1 статті 42 Закону України «Про освіту» від 23.05.1991 року №1060-XII (у редакції на день вступу позивача до навчального закладу) встановлено, що вища освіта забезпечує фундаментальну наукову, професійну та практичну підготовку, здобуття громадянами освітньо-кваліфікаційних рівнів відповідно до їх покликань, інтересів і здібностей.

За приписами статті 6 Закону України «Про вищу освіту» від 17.01.2002 року №2984-ІІІ (який втратив чинність 06.09.2014) до структури вищої освіти входять освітні й освітньо-кваліфікаційні рівні. До освітніх рівнів віднесено неповну вищу освіту, базову вищу освіту та повну вищу освіту, до освітньо-кваліфікаційних рівнів молодший спеціаліст, бакалавр та спеціаліст, магістр.

Аналіз наведених норм права з урахуванням ретроспективного правового регулювання відносин в галузі освіти та системного і логічного з`ясування змісту цих норм дає підстави для висновку, що навчання в такому закладі освіти, як Бердянський інститут підприємництва, який у спірний період відносився до вищих спеціальних закладів, а здобута в ньому освіта відповідала освітньому рівню цього закладу, є навчанням у вищому навчальному закладі, а здобуті в ньому знання і спеціальність є такими, що відповідають вищій освіті.

Крім того, спеціальність яку здобула позивачка відноситься, в тому числі, до юридичної освіти, адже відповідно до додатку до диплома позивачки програма навчання включала в себе вивчення таких галузей права як кримінальне право та процес, цивільне право та процес, трудове право та інші.

Як наслідок, зазначені в трудовій книжці позивачки періоди з 13.03.1996 року по 03.04.2002 року - повинні бути зараховані до трудового стажу, що дає право на пенсію за вислугою років, оскільки період роботи (служби) на посадах, що зазначені в трудовій книжці позивачки в спірний період зараховується до стажу державної служби і цей факт не оспорюється відповідачем.

Згідно із пунктом «д» частини 3 статті 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» до стажу роботи зараховується також навчання у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах і на курсах по підготовці кадрів, підвищенню кваліфікації та перекваліфікації, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі.

Пунктом 2.24 Порядку № 22-1 передбачено, що при призначенні (перерахунку) пенсії відповідно до Законів України "Про Кабінет Міністрів України", "Про державну службу", "Про Національний банк України", "Про дипломатичну службу", "Про службу в органах місцевого самоврядування", "Про прокуратуру", "Про статус народного депутата України", "Про судоустрій і статус суддів", "Про наукову і науково-технічну діяльність", "Про судову експертизу", "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", "Про державну підтримку засобів масової інформації та соціальний захист журналістів", Митного кодексу України, Положення про помічника-консультанта народного депутата України для визначення розміру пенсії за нормами Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" для розмежування джерел фінансування особа надає пакет документів, передбачених підпунктами 2 і 3 пункту 2.1 цього розділу.

Відповідно до пунктів 2 та 3 пункту 2.1 Порядку 22-1 до заяви про призначення пенсії надаються документи про стаж, що визначені Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 (далі - Порядок підтвердження наявного трудового стажу).

За період роботи, починаючи з 01 січня 2004 року, структурний підрозділ, відповідальний за ведення персоніфікованого обліку (далі - відділ персоніфікованого обліку), надає структурному підрозділу, відповідальному за призначення пенсії, довідку з бази даних реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - реєстр застрахованих осіб) за формою згідно з додатком 4 до Положення про реєстр застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 18 червня 2014 року № 10-1, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 08 липня 2014 року за № 785/25562 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 27 березня 2018 року № 8-1) (далі - Положення), а у разі необхідності - за формою згідно з додатком 3 до Положення.

Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, що затверджений Постановою Кабінету Міністрів України № 637 від 06 серпня 1993 року передбачає, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов`язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України виокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме: у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (рішення Конституційного Суду України від 6 липня 1999 року № 8- рп/99 у справі щодо права на пільги та від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002 у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій).

У рішеннях Конституційного Суду України розуміння сутності соціальних гарантій працівників правоохоронних органів, зокрема, працівників прокуратури, зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства.

З огляду на викладене, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачка має достатній та необхідний стаж роботи на посаді прокурора, а також страховий стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, відповідно до частини 5 статті 86 Закону України "Про прокуратуру"№ 1697-VII.

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що відповідач, відмовляючи позивачці у зарахуванні до вислуги років періодів її роботи за період з 13.03.1996 року по 03.04.2002 року, що складає 6 років 22 дні, на посадах державного службовця - не діяв на підставі та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а також фактично вийшов за межі своїх повноважень, надавши оцінку відсутності у позивача юридичної освіти, отже дії відповідача щодо відмови позивачу у призначенні пенсії за вислугу років відповідно до статті 86 Закону України «Про прокуратуру» - є протиправними.

Відповідно до статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Згідно з Рекомендацією № R (80) 2 комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятою Комітетом Міністрів Ради Європи 11 травня 1980 року на 316-й нараді заступників міністрів, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин. Отже, дискреційним повноваженням є повноваження, яке надає певний ступінь свободи адміністративному органу при прийнятті рішення, тобто, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) обрати один з кількох варіантів рішення.

Суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Водночас, згідно з пунктом 4 частини 2 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти рішення про зобов`язання відповідача вчинити певні дії. При цьому, у випадку, коли закон встановлює повноваження суб`єкта публічної влади в імперативній формі, тобто його діяльність чітко визначена законом, то суд зобов`язує відповідача прийняти конкретне рішення чи вчинити певну дію. У випадку, коли ж суб`єкт наділений дискреційними повноваженнями, то суд може лише вказати на виявлені порушення, допущені при прийнятті оскаржуваного рішення (дій), та зазначити норму закону, яку відповідач повинен застосувати при вчиненні дії (прийнятті рішення), з урахуванням встановлених судом обставин.

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що належним, повним та ефективним способом захисту порушених прав позивача є зобов`язання відповідача зарахувати періоди роботи позивачки на посадах державного службовця до стажу за вислугу років на підставі Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 року № 3723-ХІІ та Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року №1789-ХІІ та зобов`язати відповідача призначити позивачці з дня звернення із відповідною заявою з 27 вересня 2021 року, та виплачувати пенсію за вислугу років відповідно до статті 86 Закону України «Про прокуратуру».

Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На думку колегії суддів апеляційної інстанції матеріали справи дають підстави для висновку, шо позивачкою доведені обставини, на яких ґрунтуються її позовні вимоги.

При цьому, відповідачем, не доведено обставини, на яких ґрунтуються заперечення проти позовних вимог, не доведено правомірність дій/рішень відповідача як суб`єкта владних повноважень.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Вищезазначене є мотивом для відхилення судом апеляційної інстанції аргументів, викладених в апеляційній скарзі, оскільки аргументи відповідача спростовуються доводами, викладеними позивачкою та нормами законодавства України, що регулює дані правовідносини.

Доводи апеляційної скарги щодо суті спору не спростовують правове обґрунтування, покладене в основу рішення суду першої інстанції, тому не можуть бути підставою для його скасування.

Дана справа є справою незначної складності, тому рішення суду апеляційної інстанції не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, зазначених в підпунктах: «а», «б», «в», «г» пункту 2 ч. 5 статті 328 КАС України.

Керуючись ст. 241-245, 250, 311, 316, 321, 322 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області залишити без задоволення.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 08.09.2022 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття 19.01.2023 та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, зазначених в підпунктах: «а», «б», «в», «г» пункту 2 ч. 5 статті 328 КАС України.

В силу п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України постанова може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів згідно ст. 329 КАС України з дня її прийняття шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом 30-ти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Головуючий - суддя Ю. В. Дурасова

суддя Л.А. Божко

суддя О.М. Лукманова