Справа № 420/26368/21
Суддя: Осіпов Ю.В.
Дата ухвалення: 2023-02-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
__________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 лютого 2023 р.м.ОдесаСправа № 420/26368/21

Головуючий І інстанції: Скупінська О.В.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Осіпова Ю.В.,

суддів - Косцової І.П., Скрипченка В.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Одесі апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14 квітня 2022 року (м.Одеса, дата складання повного тексту рішення суду - 14.04.2022р.) у справі за позовом ОСОБА_1 в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, -

В С Т А Н О В И В:

17.03.2020р. громадянка Афганістану ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітньої дитини громадянина Афганістану - ОСОБА_2 звернулася до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до ДМС України, в якому просила суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення ДМС України від 23.07.2021р. №249-21, яким їй було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати відповідача прийняти рішення про визнання її та неповнолітньої дитини - ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оскаржуване рішення ДМС Українивід 23.07.2021р. №249-21 про відмову позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є протиправним та підлягає скасуванню, адже воно приймалося без урахування та без дослідження всіх обставин, які мають юридичне значення та стосуються справи.

Представник відповідача надав до суду 1-ї інстанції письмовий відзив, у якому позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 14 квітня 2022 року (ухваленим в порядку письмового провадження) позов громадянки Афганістану ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітньої дитини громадянина Афганістану - ОСОБА_2 - задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення відповідача від 23.07.2021р. за №249-21, яким позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зобов`язано ДМС України повторно розглянути заяву позивача щодо вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, із урахуванням висновків суду. В іншій частині позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, відповідач 16.05.2022р. подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що судом, при винесенні оскаржуваного рішення, порушено норми матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14.04.2022р. та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Обґрунтування доводів апеляції, зокрема, складається з того, що співробітниками міграційної служби проведений аналіз наданої позивачем інформації та документів, за результатом розгляду яких встановлено, що звернення за міжнародним захистом на території України відбулось у зв`язку із необхідністю її легального перебування. Також, апелянт зазначає про те, що позивач тривалий час не зверталася за міжнародним захистом та вісім місяців перебувала на території України в якості нелегального мігранта.

Ухвалами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 30.05.2022р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ДМС України та призначено справу до розгляду в порядку письмового провадження.

07.06.2022р. матеріали справи надійшли до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Позивач, належним чином повідомлена про розгляд справи, своїм правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалася.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України, апеляційні скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, можуть бути розглянуті судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.1 ст.308 КАС України).

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, виступи сторін, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини.

Позивачка - ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) є громадянкою Афганістану (місце постійного проживання - Афганістан), за національністю - пуштунка, за віросповіданням - мусульманка - суніт, іслам, рідна мова - дарі, працювала в Афганістані в компанії «Хелпп». В Україні, на даний час, позивач не працює.

14.02.2020р. позивач покинула територію Афганістану до російської федерації.

26.02.2020р. ОСОБА_1 прибула на територію України поза пунктами пропуску, таємно, без документів.

У подальшому, 26.11.2020р. позивач звернулася до ГУ ДМС в Одеській області із заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту

Щодо причин виїзду з країни постійного проживання позивач зазначала, що вона працювала у компанії чоловіка « ОСОБА_3 » де у них були певні проекти щодо ведення підприємницької діяльності про що стало відомо «Талібам». Так, «Таліби» їх розшукували і направили лист з погрозами, після чого їх сім`я вирішила покинути територію Афганістану.

Позивач вказала, що життя в Афганістані в цілому важке для жінок.

Окрім того, під час анкетування ОСОБА_1 зазначила про те, що вона не перебувала в політичних, військових або ж громадських організаціях, не була причетною до інцидентів із застосуванням фізичного насильства, які були б пов`язані з расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами, до неї не застосовувались адміністративні заходи (арешт, затримання), не притягалася до кримінальної відповідальності, а також не проходила строкову військову службу.

15.12.2020р. ГУ ДМС в Одеській області прийнято наказ №240 про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яким наказано здійснити оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянки Афганістану ОСОБА_1 , яка діє також і в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_2 .

15.12.2020р. відповідачем проведена співбесіда з позивачем, що підтверджується відповідним протоколом, в ході якої ОСОБА_1 повідомила, серед іншого, про небажання повертатись до Афганістану через можливість її переслідування та нелюдського поводження.

16.06.2021р. ГУ ДМС в Одеській області складено висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У цьому висновку вказано, що з огляду на проведений аналіз правдоподібності переслідування особи з боку членів угрупування «Талібан», враховуючи непослідовність та суперечливість наданої нею інформації, існування загрози життю шукача захисту зі сторони представників «Талібану» вважається недоведеним та не приймається територіальним підрозділом ДМС.

Елемент неможливості повернення заявника до країни громадянської належності - Афганістану не приймається територіальним підрозділом ДМС, оскільки шукач захисту не змогла пояснити яка ж саме небезпека може очікувати її у випадку повернення на Батьківщину, а отримані пояснення мають об`єктивні протиріччя.

Як зазначено у вказаному висновку, клопотання особи не містить умов, передбачених п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», адже у ньому відсутні обґрунтовані побоювання особи стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Також, клопотання особи не містить умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання заявнику додаткового захисту в Україні, відповідно до вимог ст.ст.3,14 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950р., ст.3 Конвенції ООН проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження та покарання 1984р. та п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», через відсутність доведених фактів його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або ж внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини.

Разом із тим, обставини, які б заважали добровільному поверненню шукача захисту до регіону попереднього постійного проживання або інших районів країни - відсутні.

Враховуючи вищезазначене, ГУ ДМС в Одеській області вважало за доцільне рекомендувати ДМС відмовити у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянці Афганістану ОСОБА_1 як особі, щодо якої умови, передбачені п.п.1,13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», відсутні.

23.07.2021р. ДМС України, підтримуючи вказаний висновок ГУ ДМС в Одеській області та за результатами розгляду особової справи №2020OD0149, прийнято рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №249-21.

Разом із цим, вирішено відмовити у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, її неповнолітній дитині - ОСОБА_2 .

19.10.2021р. ГУ ДМС в Одеській області складено повідомлення №610, згідно з яким позивача повідомлено, що їй відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, через відсутність умов, передбачених п.п.1 та 13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», оскільки зазначена нею історія переслідування не відповідає критеріям статусу біженця та додаткового захисту, а отримана він неї інформація щодо причин виїзду з Батьківщини має низку суперечностей, що суттєво вплинули на прийняття негативного рішення за особовою справою.

Не погоджуючись із правомірністю винесеного відповідачем рішення, позивач звернулася до суду із даним позовом.

Вирішуючи справу по суті та частково задовольняючи позов, суд першої інстанції врахував актуальну інформацію по країні походження позивача та зазначив, що після виводу міжнародних військ з Афганістану ситуація з безпекою та дотриманням прав людини стрімко погіршилася на значній частині території цієї країни. Так, на теперішній час, в країні громадянського походження позивача склалася небезпечна для життя ситуація, яка цілком обґрунтовано викликає побоювання за життя та її можливі переслідування, а тому, на переконання суду першої інстанції, ненадання документального доказу усних тверджень або ж спірність щодо автентичності наданих доказів в підтвердження обґрунтування поданої заяви про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об`єктивного рішення щодо статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою.

Враховуючи встановлені обставини, суд 1-ї інстанції дійшов висновку, що спірне рішення від 23.07.2021р. прийнято без врахування кризової ситуації в Афганістані, яка розпочалася фактично 04.05.2021р. (угрупування «Талібан» розпочав великий наступ проти урядових військ у провінції Гільменд на півдні країни), а тому позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню, шляхом зобов`язання ДМС України повторно розглянути її заяву щодо вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали даної справи та наявні в них докази, погоджується із такими висновками суду першої інстанції та вважає їх обґрунтованими, з огляду на наступне.

Так, спірні правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються Конституцією України і Законом України «Про біженців та осіб, які потребуються додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011р. №3671-VI, який закріплює порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення відповідного правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні.

Частиною 2 ст.19 Конституції України передбачено те, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти на підставі, в межах та у спосіб визначений Конституцією та законами України.

Згідно зі ст.26 Конституції України, іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі ж обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Кожному хто на законних підставах перебуває на території України, гарантуються свобода пересування, вільний вибір місця проживання, а також право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом (ч.1 ст.33 Конституції України).

Відповідно до ч.1 ст.14 Загальної декларації прав людини від 10.12.1948р., кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах і користуватися цим притулком.

Для правильного вирішення даних правовідносин необхідно з`ясувати, чи були дії відповідача здійснені в межах повноважень, відповідно до закону та з дотриманням установленої процедури, а також, чи було спірне рішення прийнято на законних підставах.

За змістом п.1 ч.1 ст.1 Закону №3671-VI, «біженцем» вважається особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може або ж не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Як передбачено п.4 ч.1 ст.1 Закону №3671-VI, «додатковий захист» - це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть чи не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у п.13 ч.1 цієї статті.

При цьому, у силу вимог п.13 ч.1 ст.1 Закону №3671-VI, «особа, яка потребує додаткового захисту» - це особа, яка не є біженцем у відповідності до Конвенції про статус біженців 1951р. та Протоколу щодо статусу біженців 1967р. та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (ч.ч.1,2 ст.5 Закону №3671-VI).

Статтею 6 Закону №3671-VI закріплено, що біженцем або ж особою, яка потребує додаткового захисту, не може бути визнана особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.п.1 чи 13 ч.1 ст.1 цього Закону - відсутні.

Згідно з ч.7 ст.7 Закону №3671-VI, до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Відповідно до ч.2 ст.13 цього ж Закону, особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язана подати відповідному органу міграційної служби відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Таким чином, у заяві про надання статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Виходячи зі змісту положень ст.10 Закону №3671-VI, спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Як уже встановлено колегією суддів, у висновку ГУ ДМС в Одеській області від 16.06.2021р. та, відповідно, у рішенні ДМС України про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 23.07.2021р. №249-21 було зазначено про відсутність щодо заявника умов, передбачених положеннями п.1 чи 13 ч.1 ст.1 Закону №3671-VI.

Так, необхідність доказування наявності умов для надання статусу біженця знаходить своє підтвердження у міжнародно-правових документах.

Згідно із Конвенцією про статус біженців 1951р. та Протоколом 1967р. поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є:

1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, зокрема: расової належності; релігії; національності (громадянства); належності до певної соціальної групи; політичних поглядів;

4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Тож, при вирішенні питання щодо визнання або відмови у визнані біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, мають враховуватися усі чотири підстави, наведені вище.

За змістом п.п.45,66 «Положення Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців» Управління Верхового комісара ООН у справах біженців (1992р.), особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Відповідно до ст.4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27.04.2004р. за №8043/04, в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення стосовно відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно з Позицією Управління Верховного комісара ООН у справах біженців «Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців» (1998р.), факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути усні і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доведення реалізовується заявником у формі надання правдивих фактів, що стосується його заяви, щоб на підставі даних фактів могло бути прийняте відповідне рішення. Проте, у зв`язку із особливостями ситуації біженців, посадова особа розділяє обов`язок встановлювати чи оцінювати всі факти , які стосуються справи. Це досягається у найбільшій мірі тим, що посадова особа володіє об`єктивною інформацією стосовно відповідної країни походження, щодо питань загальновідомого характеру, направляє заявника в процесі наданням ним відповідної інформації та адекватно перевіряє допустимі факти, які можуть бути обґрунтовані.

Таким чином, у заяві про надання статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Разом із тим, побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення відповідного статусу. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін.

Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю в особи обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Оцінка побоюванням обов`язково повинна була надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку. При цьому, факти обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, зі звітів Міністерства закордонних справ України тощо.

Ситуація ж в країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання заявника стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими та підкріплюються об`єктивним положенням у країні.

Як вбачається із матеріалів справи, під час розгляду заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, органом міграційної служби встановлено, що заявник не надала переконливих доказів її переслідування на Батьківщині за жодною із конвенційних ознак, а її повернення до країни громадянської належності (Афганістану), з огляду на проведений аналіз правдоподібності переслідування, є цілком можливим. У свою чергу, факти, повідомлені шукачем захисту стосовно її власних переслідувань в країні громадянської належності, є непослідовними та суперечливими, а також не можуть бути визнаними підставою для визнання позивачки біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, відповідно до умов, передбачених пп.1 та 13 ч.1 ст.1 Закону №3671-VI.

Аналізуючи підстави, за яких громадянці Афганістану ОСОБА_1 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у взаємозв`язку із матеріалами її особової справи №2020OD0149, колегія суддів погоджується з висновком 1-ї першої інстанції про те, що відповідач, при вирішенні питання стосовно надання позивачу відповідного статусу, не в повній мірі з`ясував, зокрема, інформацію по країні походження позивачки, а відтак не проаналізував чи були у неї обґрунтовані побоювання зазнати переслідувань та загроз життю з боку угрупування «Талібан».

Правова позиція про те, що орган міграційної служби повинен об`єктивно та в повному обсязі встановити наявність або відсутність конвенційних ознак, які дають право іноземцю на отримання статусу біженця або особи, що потребує додаткового захисту, інакше існують належні підстави для визнання рішення необґрунтованим і передчасним, була висловлена у справах Верховного Суду за №420/3258/19, №815/7245/16 та №815/1656/16.

Суд апеляційної інстанції наголошує, що завданням міграційного органу у разі прийняття рішення про відмову у визнанні особою біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту, є підтвердження відсутності будь-якої загрози життю та здоров`ю особи, яка звертається із заявою, у разі її повернення до країни походження. При цьому, аналіз інформації по країні походження, яка свідчить про безпечність перебування у країні походження, є недостатньою. Важливою умовою є аналіз інформації, наданої заявником в підтвердження власних побоювань, та встановлення, чому наведена інформація не стосується особи. В іншому випадку, міграційний орган не може нехтувати такими даними та приймати рішення без їх врахування.

У даному випадку, важливим є проведений судом першої інстанції аналіз позиції Управління Верхового комісара ООН у справах біженців щодо повернення осіб до Афганістану від 25.08.2021р. №366/21.

Так, Управління Верхового комісара ООН у справах біженців закликало всі країни дозволити особам, які покидають Афганістан в`їхати на їхні території та забезпечити дотримання принципу недопущення висилки в усіх випадках, включаючи недопущення відмови на кордоні. Аналогічний підхід застосовується до тих осіб, які уже знаходилися в країнах притулку до початку останньої фази ескалації насильства в Афганістані. Стосовно осіб, чиї заяви були відхилені до останніх подій в Афганістані, поточна ситуація в цій країні може зумовлювати факт зміни обставин, який необхідно враховувати в разі подачі нової заяви про надання захисту. Позиція також підкреслює те, що, з огляду на нестабільність ситуації в Афганістані, Управління Верхового комісара ООН у справах біженців не вважає доречним відмовляти у наданні міжнародного захисту громадянам Афганістану та особам, які раніше постійно проживали в цій країні, на підставі альтернативи втечі чи переміщення всередині країни.

Управління Верхового комісара ООН у справах біженців занепокоєне небезпекою можливих порушень прав людини щодо цивільних осіб, включаючи жінок і дівчат, а також щодо афганців, яких «Талібан» вважає такими, що зараз пов`язані або раніше були пов`язані з афганським урядом, з присутніми в Афганістані міжнародними військовими силами чи з міжнародними організаціями, що провадять свою діяльність у країні.

Окрім того, Європейський суд з прав людини у справі «Суфі і Елмі проти Сполученого Королівства» (8319/07 та 11449/07) зазначив, що повернення особи у ситуацію громадянської війни може складати загрозу тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання (п.п.217-241). Європейський суд з прав людини вказав на те, що критеріями для оцінки інтенсивності/напруженості загального насилля в країні з військовим конфліктом є: чи сторони конфлікту використовують методи або тактики війни, які збільшують ризик втрат серед цивільного населення або які були безпосередньо спрямовані проти цивільного населення; чи використання таких методів та/або тактик застосовувались усіма сторонами конфлікту; чи даний конфлікт був локалізованим чи всеохоплюючим; кількість осіб, яких було вбито, поранено або ж які були переміщені в результаті боротьби.

Враховуючи викладене вище, колегія суддів вважає недоведеними доводи органу міграційної служби, що звернення ОСОБА_1 за міжнародним захистом на території України відбулось лише у зв`язку із необхідністю її легального перебування.

Також, не приймаються колегією суддів доводи відповідача про те, що позивач тривалий час не зверталася за міжнародним захистом, а також вісім місяців перебувала на території України в якості нелегального мігранта, оскільки наведені обставини, у даному випадку, жодним чином не свідчать про відсутність в країні громадянського походження позивача - Афганістані небезпечної для її життя ситуації, яка цілком обґрунтовано викликає побоювання за життя та можливі переслідування.

Отже, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги відповідача не містять належних та обґрунтованих міркувань, які б спростовували вказані вище висновки суду апеляційної інстанції. Навпаки, доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки встановлених судом першої інстанції обставин справи.

Слід також зазначити про те, що за правилами ст.ст.9,77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно зі ст.90 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

За правилами ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти позову, що, у свою чергу, не було відповідним чином реалізовано апелянтом при розгляді справи в судах обох інстанцій.

Таким чином, судова колегія доходить висновку, що суд першої інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, вірно встановив фактичні обставини справи та надав їм належної правової оцінки. Наведені ж в апеляційній скарзі доводи, правильність висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на припущеннях та невірному трактуванні норм матеріального права.

Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (п.58 рішення у справі «Серявін та інші проти України»).

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.315 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Отже, за таких обставин, колегія суддів апеляційного суду, діючи виключно в межах доводів апеляційної скарги, згідно зі ст.316 КАС України, залишає дану апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду 1-ї інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст.308,310,315,316,321,322,325,329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України - залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 14 квітня 2022 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено: 10.02.2023р.

Головуючий у справі

суддя-доповідач: Ю.В. Осіпов

Судді: І.П. Косцова

В.О. Скрипченко