Справа № 120/7818/22
Суддя: Капустинський М.М.
Дата ухвалення: 2023-01-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 120/7818/22
Головуючий суддя 1-ої інстанції - Богоніс Михайло Богданович
Суддя-доповідач - Капустинський М.М.
31 січня 2023 року
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Капустинського М.М.
суддів: Ватаманюка Р.В. , Сапальової Т.В.,
за участю:
секретаря судового засідання: Довганюк В.В.,
представників Позивача та Відповідача розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 10 листопада 2022 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,
В С Т А Н О В И В :
в вересні 2022 року ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до у Вінницького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі - відповідач) в якому позивач просив:
- визнати протиправним та скасувати прийняте щодо нього рішення відповідача від 17.09.2022 про відмову в перетинанні державного кордону України;
- зобов`язати уповноважену особу відповідача надати ОСОБА_1 дозвіл на перетинання державного кордону України на підставі поданих ним у пункті пропуску документів.
Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначив, що у 2022 році він вступив на перший курс денної форми навчання Музичного факультету Литовської академії музики та театру для здобуття освітньо-кваліфікаційного рівня «Магістр» за спеціальністю «Музичне виконання». Статус студента надає йому право на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації.
З метою виїзду для навчання в Литву намагався перетнути державний кордон України, надавши для цього посадовій особі відповідача усі необхідні документи. Однак відповідачем прийнято рішення від 17.09.2022 про відмову в перетинанні державного кордону України громадянину України ОСОБА_1 .
Позивач акцентував увагу на тому, що жодних правових підстав такої відмови немає, оскільки він належить до числа осіб, яким надано відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації. Просив врахувати, що для перетину державного кордону ним надано усі необхідні документи передбачені законодавством. Вважав, що введений на території України воєнний стан не є перешкодою для перетину державного кордону в режимі «виїзд» оскільки таке обмеження повинно запроваджуватися виключно законом, якого на момент прийняття спірного рішення не ухвалено. Також зауважив, що виключний перелік осіб щодо яких може застосовуватися такий тимчасовий захід як відмова у перетині державного кордону визначений Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України».
Окремо позивач зазначив, що спірне рішення є невмотивованим, адже містить лише загальні посилання на перелік нормативно-правових актів, жоден із яких не підлягає застосуванню до його ситуації.
Також позивач ставить під сумнів правомірність застосування відповідачем при ухваленні спірного рішення Постанови Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 №57 якою затверджено Правила перетинання державного кордону громадянами України, посилаючись на те, що передбачені у ній винятки та обмеження не узгоджуються із нормативно-правовими актами вищої юридичної сили.
Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 10 листопада 2022 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій апелянт просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору.
Ухвалою суду від 09 січня 2023 року справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.
30 січня 2023 року на адресу суду надійшло клопотання від представника позивача про стягнення судових витрат з відповідача.
У судовому засіданні 31.01.2023 року представник позивача ОСОБА_2 просила задовольнити апеляційну скаргу, рішення суду І-ї інстанції скасувати.
Представник відповідача ОСОБА_3 просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги, рішення суду І-ї інстанції залишити без змін.
Заслухавши представників сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, а також правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 є громадянином України, народився ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.18).
Позивач із 24.02.2013 перебуває на військовому обліку у ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується копією посвідчення про приписку до призовної дільниці (а.с.19-21).
08.07.2022 позивача зараховано на освітню програму денної форми навчання за освітньо-кваліфікаційним рівнем "Магістр", спеціальність "Музичне виконання" на факультет музики Литовської академії музики та театру. Ця обставина підтверджується довідкою від 14.07.2022 № 235-ISP, засвідченням від 13.09.2022 № 304-ISP та студентським квитком (а.с.22-30).
З метою виїзду для навчання у Литву позивач 17.09.2022 намагався перетнути державний кордон України.
Для оформлення перетину державного кордону України позивачем надано уповноваженій службовій особі підрозділу охорони державного кордону такі документи на його ім`я: паспорт громадянина України для виїзду за кордон НОМЕР_1 , посвідчення про приписку до призовної дільниці, довідку для виїзду за кордон видану ІНФОРМАЦІЯ_4 від 25.07.2022 №2/371, контракт на навчання у Литовській академії музики і театру від 08.07.2022 №М-0076, сертифікат Литовської академії музики та театру про зарахування на навчання від 14.07.2022, сертифікат Литовської академії музики та театру про присвоєння гранту від 12.08.2022, сертифікат Литовської академії музики та театру про характер участі ОСОБА_4 в учбовому процесі та його значимість від 13.09.2022, Литовський та міжнародний студентські квитки.
Відповідачем не заперечувався факт надання позивачем вказаних документів під час спроби перетину державного кордону України. Також відповідач не ставив під сумнів їх повноту, достовірність та належне оформлення.
Попри це, відповідачем ухвалено рішення "Про відмову у перетинанні державного кордону України громадянину України, який досяг 16 річного віку" від 17.09.2022 №МП - 1385 (а.с.16 - 17).
Як на нормативну підставу цього рішення відповідач зіслався на ряд нормативно-правових актів, а саме: Конституцію України, Закон України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України" від 21 січня 1994 року №3857-XII, Закон України "Про державну прикордонну службу України" від 3 квітня 2003 року №661-IV, Указ Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року №64/2022 затверджений Законом України від 24 лютого 2022 року №2102-ІХ, Закон України "Про прикордонний контроль" від 5 листопада 2009 року №1710-VI, Закон України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" від 21 жовтня 1993 року №3543-XII, Правила перетинання державного кордону громадянами України затверджені Постановою Кабінету Міністрів України №57 від 27 січня 1995 року.
Далі у тексті рішення відповідачем зазначено: "вищевказаний громадянин України не має права на перетин державного кордону України під час введення на території України надзвичайного або воєнного стану".
Отже, рішення від 17.09.2022 № МП - 1385 хоча і містить загальні посилання на наведений у ньому перелік нормативно-правових актів без мотивованого пояснення застосування кожного із них, однак із його змісту чітко прослідковується, що підставою для відмови позивачу у перетині державного кордону на виїзд з України є введений воєнний стан та пов`язані із ним обмеження права на перетин державного кордону.
Під час розгляду справи у суді першої інстанції відповідачем пояснено, що обґрунтування рішення від 17.09.2022 у частині наведення нормативних підстав носить "шаблонний зміст" та містить посилання на основні нормативно-правові акти якими керується орган охорони державного кордону при вирішенні питань про перетин державного кордону громадянами України. При цьому відповідач звернув увагу, що фактичною підставою відмови у перетинанні державного кордону України у напрямку виїзд яка стосується позивача, є заборона військовозобов`язаним громадянам України на перетин державного кордону у напрямку виїзд під час дії воєнного стану.
Отже, ключовим при розгляді цієї справи є питання, чи має позивач який є військовозобов`язаним громадянином України, в умовах воєнного стану право на перетин державного кордону України у напрямку "виїзд" з метою навчання на денній формі іноземного вищого навчального закладу на яке він вступив у липні 2022 року.
Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що оскаржене рішення «Про відмову в перетинанні державного кордону України громадянину України, який досяг 16 - річного віку» від 17.09.2022 №МП - 1385 є правомірним та скасуванню не підлягає. При ухваленні цього рішення відповідачем враховано статус позивача, правовий режим введеного в Україні воєнного стану та правильно застосовано приписи Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану в Україні», Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» та Правил перетинання державного кордону громадянами України затверджених Постановою Кабінету Міністрів України №57 від 27 січня 1995 року.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції по суті спору, виходячи з наступного.
Право вільно залишати територію України передбачено статтею 33 Основного Закону, частиною першою якої встановлено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Відповідно до статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.
В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.
Гарантоване статтею 33 Конституції України право вільно залишати територію України належить до категорії прав, що можуть бути обмежені в умовах воєнного стану.
Воєнний стан на усій території України введений Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24.02.2022 №64/2022 (затвердженого Законом № 2102-IX від 24.02.2022).
Зазначеним Указом воєнний стан введено із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, однак в подальшому цей строк продовжувався з 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року строком на 30 діб згідно з Указом Президента №133/2022 від 14.03.2022, з 05 години 30 хвилин 25 квітня 2022 року строком на 30 діб - Указом Президента №259/2022 від 18.04.2022, з 05 години 30 хвилин 25 травня 2022 року строком на 90 діб - Указом Президента №341/2022 від 17.05.2022 та з 05 години 30 хвилин 23 серпня 2022 року строком на 90 діб згідно з Указом Президента № 573/2022 від 12.08.2022.
Зміст правового режиму воєнного стану, порядок його введення та скасування, правові засади діяльності органів державної влади, військового командування, військових адміністрацій, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій в умовах воєнного стану, гарантії прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб визначає Закон України "Про правовий режим воєнного стану" від 12 травня 2015 року №389-VIII (далі - Закон №389-VIII).
Воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень (стаття 1 Закону №389-VIII).
Згідно з ч.1 ст.2 Закону №389-VIII правовою основою введення воєнного стану є Конституція України, цей Закон та указ Президента України про введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях, затверджений Верховною Радою України.
Указ Президента України про введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях, затверджений Верховною Радою України, офіційно оприлюднюється разом із законом щодо затвердження такого указу Президента України та набирає чинності одночасно з набранням чинності таким законом (ч.6 ст.5 Закону №389-VIII).
В указі Президента України про введення воєнного стану серед іншого зазначаються вичерпний перелік конституційних прав і свобод людини і громадянина, які тимчасово обмежуються у зв`язку з введенням воєнного стану із зазначенням строку дії цих обмежень, а також тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень (ст.5 Закону №389-VIII).
Згідно пункту 3 Указу №64/2022 у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30-34, 38, 39, 41-44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України "Про правовий режим воєнного стану".
Відповідно до пункту 3 Указу №64/2022 на період дії правового режиму воєнного стану (строк дії обмежень) передбачено можливість обмеження у тому числі встановленого статтею 33 Конституції України права вільно залишати територію України.
Так, позивач свої вимоги аргументує, з поміж іншого і тим, що таке обмеження не є легітимним адже його встановлено не нормами окремого закону, а постановою Кабінету Міністрів України.
Колегія суддів не погоджується із цими твердженнями з огляду на те, що нормативним підґрунтям для запровадження цих обмежень є приписи Конституції України (статтею 64 яка допускає обмеження права вільно залишати територію України), Закону №389-VIII та Указу №64/2022, що затверджений Законом №2102-IX від 24.02.2022.
Вдаючись більш детально до процедури встановлення та підстав обмеження права окремих категорій фізичних осіб вільно перетинати державний кордон та залишати територію України, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до п.6 ч.1 ст.8 Закону №389-VIII в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан, військове командування разом із військовими адміністраціями (у разі їх утворення) можуть самостійно або із залученням органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати в межах тимчасових обмежень конституційних прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб, передбачених указом Президента України про введення воєнного стану, такі заходи правового режиму воєнного стану: встановлювати у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, особливий режим в`їзду і виїзду, обмежувати свободу пересування громадян, іноземців та осіб без громадянства, а також рух транспортних засобів.
Згідно з пунктом 2 Указу №64/2022 зобов`язано військове командування (Генеральний штаб Збройних Сил України, Командування об`єднаних сил Збройних Сил України, командування видів, окремих родів військ (сил) Збройних Сил України, управління оперативних командувань, командирів військових з`єднань, частини Збройних Сил України, Державну прикордонну службу України, Державну спеціальну службу транспорту, Державну службу спеціального зв`язку та захисту інформації України, Національну гвардію України, Службу безпеки України, Службу зовнішньої розвідки України, Управління державної охорони України) разом із Міністерством внутрішніх справ України, інші органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати передбачені Законом України "Про правовий режим воєнного стану" заходи і повноваження, необхідні для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави.
Системний аналіз процитованих норм Закону №389-VIII та Указу №64/2022 дає підстави для таких висновків.
Первинним легітимним джерелом обмежень прав та свобод людини і громадянина в період дії воєнного стану є Конституція України та Указ Президента України про введення воєнного стану. Водночас приймаючи відповідний Указ та визначаючи зміст та обсяг прав які підлягають обмеженню, Президент України керується метою запровадити та здійснити необхідні заходи спрямовані у першу чергу на забезпечення оборони Держави. При встановленні обмежень Президент України враховує норми ст.64 Конституції України, якими передбачено перелік прав та свобод, що не підлягають обмеженню. Беручи до уваги мету заради досягнення якої Президентом ухвалюється Указ про введення воєнного стану та обставини у яких таке рішення приймається очевидним є те, що ані указом, ані законом про його затвердження неможливо унормувати механізми та процедури реалізації обмежень прав, перелік яких зазначений в указі про введення воєнного стану.
Тому в подальшому військове командування, до структури якого віднесено у тому числі Державну прикордонну службу України, разом із органами державної виконавчої влади, найвищим у системі яких є Кабінет Міністрів України, наділені Законом №389-VIII повноваженнями запроваджувати та здійснювати у межах тимчасових обмежень конституційних прав та свобод людини і громадянина передбачених указом Президента України механізм реалізації обмежень, у тому числі обмежень щодо виїзду громадян України за межі території Держави та перетину державного кордону.
Порядок перетинання громадянами України державного кордону унормовано Правилами перетинання державного кордону громадянами України, що затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 №57 (далі - Правила №57).
З метою врегулювання особливостей, винятків та обмежень у реалізації прав громадян України на виїзд за межі території України, а із цим і прав на перетин державного кордону, після введення на усій території України воєнного стану, Урядом неодноразово вносилися зміни до Правил №57.
З поміж інших змін які підлягають застосуванню в умовах воєнного стану, Правила №57 доповнено пунктами 2-1 - 2-6.
Зокрема, пунктами 2-1 та 2-2 передбачено категорії осіб, що мають право перетинати державний кордон під час дії на території України воєнного або надзвичайного стану, а також умови і порядок реалізації цього права.
Безспірним є те, що позивач не належить до категорій осіб вказаних у пунктах 2-1 та 2-2 Правил №57.
Згідно з пунктом 2.6 Правил №57 передбачено, що у разі введення на території України надзвичайного або воєнного стану право на перетин державного кордону, крім осіб, зазначених у пунктах 2-1 та 2-2 цих Правил, також мають інші військовозобов`язані особи, які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації. Ця норма не поширюється на осіб, визначених в абзацах другому - восьмому частини третьої статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію". (Правила доповнено пунктом 2-6 згідно з Постановою КМУ №383 від 29.03.2022 (чинний із 01.04.2022); із змінами, внесеними згідно з Постановою КМУ № 399 від 01.04.2022).
Нормою пункту 2.6 Правил № 57 право на перетин державного кордону поширено окрім осіб перелік яких прямо передбачено пунктами 2-1 та 2-2 цих Правил і на інших осіб, які є військовозобов`язаними однак не підлягають призову на військову службу під час мобілізації. Однак із цього правила встановлено винятки і ці винятки поширено на осіб, визначених у тому числі в абзаці другому ч.3 ст.23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію".
Згідно абзацу 2 частини третьої статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" від 21 жовтня 1993 року №3543-XII, призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період не підлягають також: здобувачі професійної (професійно-технічної), фахової передвищої та вищої освіти, асистенти-стажисти, аспіранти та докторанти, які навчаються за денною або дуальною формами здобуття освіти (абзац другий частини статті 23 в редакції Законів №2745-VIII від 06.06.2019, №2196-IX від 14.04.2022).
Як встановлено судом, позивач при спробі перетину державного кордону посилався на те, що він є здобувачем вищої освіти та прямує для навчання за денною формою до іноземного вищого навчального - Литовської академії музики та театру. Обґрунтовував своє право на перетин кордону тим, що йому надана відстрочка від призову на військову службу під час мобілізації на період навчання.
Системний аналіз процитованих норм п.2-6 Правил №57 у сукупності із ст.23 Закону №3543-XII дає підстави для висновку, що під час дії воєнного стану не усім категоріям осіб які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації надано право на перетин державного кордону у режимі виїзду. Здобувачам вищої освіти хоча і гарантовано право на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації однак для цієї категорії осіб, які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації, не передбачено права на перетин державного кордону у режимі виїзду в умовах дії на території України воєнного стану.
Відтак покликання позивача на його статус студента Литовської академії музики та театру денної форми навчання не спростовує висновку відповідача про відсутність у нього в період дії воєнного стану права на перетин державного кордону у режимі виїзду.
Колегія суддів зауважує, що застосування встановлених нормами законодавства обмежень у перетині державного кордону для виїзду за межі України були прогнозованими для позивача. Позивач мав можливість передбачити, тією мірою, якою це було обґрунтовано обставинами, наслідки цих обмежень ще на момент вступу для навчання в Литовську академію музику та театру.
Зокрема, пункт 2-6 Правил доповнити реченням такого змісту: "Ця норма не поширюється на осіб, визначених в абзацах другому-восьмому частини третьої статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" Постановою Кабінету Міністрів України від 1 квітня 2022 р. №399. Ця постанова набрала чинності 02.04.2022. Водночас контракт на навчання у Литовській академії музики та театру укладено позивачем 08.07.2022, тобто після набрання чинності обмеженнями у перетині державного кордону.
Отже, на момент укладення контракту на навчання позивач повинен був знати про встановлені Державою правила перетину кордону та визначати свою поведінку із їх урахуванням. Ці правила відповідали вимозі «передбачуваності», адже особисто чи звернувшись за відповідною юридичною консультацією позивач міг оцінити, що попри його вступ на навчання він не зможе виїхати за межі території України в умовах дії воєнного стану оскільки чинне законодавство забороняє йому перетин державного кордону.
Щодо посилань позивача на Розпорядження Адміністрації Державної прикордонної служби України від 17.03.2022 № 23-6855/0/6-22-вих, колегія суддів зауважує, що метою його ухвалення було унормування процедури перетину державного кордону студентами які навчаються за кордоном та вступили на навчання до 24.02.2022 (до введення воєнного стану) для забезпечення їм умов продовжити навчання. Водночас, як зазначалося вище, позивач свідомо вступив на навчання у липні 2022 року, в цей час коли діяли норми про заборону перетину державного кордону України в умовах воєнного стану.
З огляду на зазначене слідує, що відмова ОСОБА_1 у перетині державного кордону з метою виїзду з України узгоджується із встановленими законодавством правилами, які відповідають вимозі якості, була чіткою, доступною та прогнозованою у застосуванні щодо позивача.
В обґрунтування законності свого право на перетин державного кордону, позивач посилається на довідку ІНФОРМАЦІЯ_5 від 25.07.2022 №2/371. Акцентує увагу на тому, що у цій довідці зазначено по-перше те, що він має право на відстрочку від призову на військову службу за призовом на військову службу під час мобілізації на особливий період, а по-друге у документі вказано, що довідку видано ОСОБА_1 - здобувачу вищої освіти який навчається за денною формою освіти "для виїзду за кордон".
Колегія суддів щодо даного доводу зазначає, що статус позивача як військовозобов`язаного який не підлягає призову на військову службу за мобілізацією в період діє воєнного стану достовірно встановлений при розгляді справи та підтверджується окрім згаданої довідки ще й оформленим на його ім`я посвідченням про приписку до призовної дільниці (а.с.19-21). Відповідачем ця обставина не заперечується.
Попри це, як зазначалося судом раніше, здобувачів вищої освіти денної форми навчання хоча і віднесено до числа військовозобов`язаних, які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації в особливий період проте цій категорії осіб не надано право на перетин державного кордону в силу прямого застереження яке міститься у пункті 2-6 Правил №57.
Як зазначено у розпорядженні Адміністрації ДПС України від 15.09.2022 №23-28653/0/6-22-вих, це пояснюється тим, що в порушення листа Головнокомандувача Збройних Сил України від 24.03.2022 №300/1/С/962 довідки ІНФОРМАЦІЯ_6 також видаються особам, які вступили до закордонних вищих навчальних закладів після 24.02.2022, виявленням значної кількості підробних документів про навчання, що зумовили необхідність формування єдиних підходів під час здійснення прикордонного контролю.
Колегія суддів вважає, що зазначення ІНФОРМАЦІЯ_4 у назві довідки від 25.07.2022 №2/371 словосполучення, що вона видана позивачу "для виїзду за кордон" не відповідає повноваженням третьої особи, не може змінювати встановлених Правилами №57 регулювання спірних правовідносин, а відтак не надає позивачу права на перетин державного кордону.
Правовий статус центрів комплектування та соціальної підтримки унормований Положенням про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 23 лютого 2022 р. №154.
Згідно пункту 1 Положенням від 23 лютого 2022 р. №154 територіальні центри комплектування та соціальної підтримки є органами військового управління, що забезпечують виконання законодавства з питань військового обов`язку і військової служби, мобілізаційної підготовки та мобілізації.
Територіальні центри комплектування та соціальної підтримки у своїй діяльності керуються Конституцією та законами України, актами Президента України, постановами Верховної Ради України, актами Кабінету Міністрів України (п.2 Положення від 23 лютого 2022 р. №154).
Покладення на територіальні центри комплектування та соціальної підтримки завдань, не передбачених законодавством, не допускається.
Завдання та функції територіальних центрів передбачені другим розділом Положення під назвою: "Завдання та функції територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки".
У пункті 8 вказаного розділу йдеться про покладені на територіальні центри завдання, а пунктом 9 передбачено, що відповідно до покладених завдань вони виконують, з - поміж інших, такі функції: ведуть військовий облік призовників, військовозобов`язаних та резервістів; оформлюють та видають військово-облікові документи призовникам, військовозобов`язаним та резервістам; взаємодіють з місцевими держадміністраціями, іншими державними органами, органами місцевого самоврядування з питань військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, бронювання військовозобов`язаних на період мобілізації та на воєнний час; здійснюють заходи щодо призову громадян на військову службу за призовом осіб офіцерського складу, на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, та на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період; розробляють плани проведення мобілізації; виконують ряд функцій пов`язаних із соціальним захистом військовослужбовців та членів їх сімей; розглядають звернення військовослужбовців, працівників та членів їх сімей, а також громадян з питань, що належать до компетенції територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, а також ведуть прийом громадян, які звертаються із зазначених питань, видають необхідні довідки та інші документи.
Системний аналіз завдань та функцій територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки дозволяє дійти висновку, що частина їх повноважень пов`язана із обліком військовозобов`язаних, оформлення військово-облікової документації та мобілізаційними заходами. Територіальним центрам хоча і надані повноваження оформляти довідки у відповідь на звернення громадян, однак зміст цих довідок повинен охоплюватися колом питань пов`язаних із їх компетенцією. При цьому, вказане Положення не надає територіальним центрам комплектування та соціальної підтримки повноважень вирішувати питання про право військовозобов`язаних перетинати державний кордон та виїжджати за межі території України, а відтак і видавати довідки "для виїзду закордон" чи з іншим подібним формулюванням.
Так, з матеріалів справи встановлено, що позивач звернувся до начальника ІНФОРМАЦІЯ_7 із заявою від 22.07.2022 та просив надати йому довідку про відстрочку від призову на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, посилаючись на те, що він є студентом (а.с.112).
У відповідь ІНФОРМАЦІЯ_8 оформлено вказану вище довідку від 25.07.2022 №2/370 у назві якої зазначено "для виїзду за кордон", а в тексті констатовано надання позивачу відстрочки від призову на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період. Відтак, видавши вказану довідку із власною інтерпретацією мети її оформлення ІНФОРМАЦІЯ_8 вийшов за межі наданих йому повноважень.
Колегія суддів зазначає, що третя особа у цій справі не наділена компетенцією на вирішення питань щодо виїзду громадян за кордон адже у системі органів державної влади діє Державна прикордонна служба України до завдань якої відноситься сфера питань пов`язаних із забезпеченням прикордонного контролю та ухвалення рішень із питань пропуску осіб через державний кордон.
Відповідно до ч.1 ст.2 Закону України "Про прикордонний контроль" від 05.11.2009 №1710-VI, прикордонний контроль - державний контроль, що здійснюється Державною прикордонною службою України, який включає комплекс дій і систему заходів, спрямованих на встановлення законних підстав для перетинання державного кордону особами, транспортними засобами і переміщення через нього вантажів.
Згідно з ч.1 ст.6 Закону №1710-VI, перетинання особами, транспортними засобами державного кордону і переміщення через нього вантажів здійснюються лише за умови проходження прикордонного контролю та з дозволу уповноважених службових осіб Державної прикордонної служби України, а у випадках, визначених цим Законом, - посадових осіб Державної прикордонної служби України, якщо інше не передбачено цим Законом.
В силу ч.1 ст.7 цього Закону №1710-VI паспортні та інші документи громадян України, іноземців та осіб без громадянства, які перетинають державний кордон, перевіряються уповноваженими службовими особами Державної прикордонної служби України з метою встановлення їх дійсності та приналежності відповідній особі. При цьому з`ясовується наявність або відсутність підстав для тимчасової відмови особі у перетинанні державного кордону.
Положеннями частин 1-2 ст.3 Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України" від 21.01.1994 №3857-XII передбачено, що перетинання громадянами України державного кордону України здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон України після пред`явлення одного з документів, зазначених у статті 2 цього Закону.
Правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до цього Закону та інших законів України.
Таким чином, враховуючи, що відповідач входить у систему органів Державної прикордонної служби України саме на нього покладено повноваження ухвалювати за наявності підстав рішення про відмову у перетині громадянами України державного кордону. Незважаючи на те, що у довідці ІНФОРМАЦІЯ_7 від 25.07.2022 №2/370 вказано про її оформлення "для виїзду за кордон", цей документ не створює додаткових підстав для перетину позивачем державного кордону, адже питання про коло осіб яким дозволено перетин кордону в умовах воєнного стану чітко врегульоване актами чинного законодавства (Правилами №57).
В обґрунтування своїх доводів ОСОБА_1 вказує, що виключний перелік підстав для тимчасового обмеження у праві виїзду за кордон передбачений статтею 6 Закону України "Про порядок виїзду з України громадян України і в`їзду в Україну". Звертає увагу на те, що застосована у його випадку підстава не передбачена цим Законом, а відтак вважає рішення неправомірним.
Щодо даних доводів колегія суддів вказує наступне.
Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в`їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України унормовані Законом України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України" від 21 січня 1994 року №3857-XII.
Згідно зі статтею 6 Закону №3857-XII передбачені підстави для тимчасового обмеження права громадян України на виїзд з України. До цих підстав віднесено випадки коли: 1) він обізнаний з відомостями, які становлять державну таємницю, - до закінчення терміну, встановленого статтею 12 цього Закону; 3) стосовно нього у порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законодавством, застосовано запобіжний захід, за умовами якого йому заборонено виїжджати за кордон, - до закінчення кримінального провадження або скасування відповідних обмежень; 4) він засуджений за вчинення кримінального правопорушення - до відбуття покарання або звільнення від покарання; 5) він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобов`язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів; 9) він перебуває під адміністративним наглядом Національної поліції - до припинення нагляду; 10) він є керівником юридичної особи або постійного представництва нерезидента (згідно з відомостями з Єдиного державного реєстру, наданими відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань"), що не виконує встановленого Податковим кодексом України податкового обов`язку щодо сплати грошових зобов`язань, що призвело до виникнення у такої юридичної особи або постійного представництва нерезидента податкового боргу в сумі, що перевищує 1 мільйон гривень, та якщо такий податковий борг не сплачено протягом 240 календарних днів з дня вручення платнику податків податкової вимоги, - до погашення суми такого податкового боргу, у зв`язку з яким таке обмеження встановлюється.
Водночас, відповідач не ставив під сумнів достовірність тверджень позивача про неналежність його до жодної із передбачених ст.6 Закону №3857-XII категорій осіб. Натомість позиція відповідача ґрунтувалася на тому, що встановлені Законом №3857-XII правила застосовуються у мирний час тоді як особливості реалізації громадянами України права на перетин державного кордону у період воєнного стану врегульовується іншими нормативно-правовими актами.
Згідно з положеннями ст.1 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" особливий правовий режим воєнного стану передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, повноважень необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина.
Правовою основою введення воєнного стану є Конституція України, цей Закон та указ Президента України про введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях, затверджений Верховною Радою України (ст.2 Закону).
Згідно з п.3 ч.1 ст.12-1 Закону Кабінет Міністрів України в разі введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях: організовує та здійснює керівництво центральними та іншими органами виконавчої влади в умовах воєнного стану.
Відповідно до підпункту 1 пункту 4 Указу від 24 лютого 2022 року №64/2022 Кабінет Міністрів України зобов`язано невідкладно: 1) ввести в дію план запровадження та забезпечення заходів правового режиму воєнного стану в Україні.
Системою таких заходів стало прийняття урядом Постанов №166 від 28.02.2022 №179 від 01.03.2022 №264 від 12.03.2022 №383 від 29.03.2022 №399 від 01.04.2022 №411 від 05.04.2022 №615 від 20.05.2022 №661 від 10.06.2022 №992 від 02.09.2022 №1044 від 10.09.2022 №1082 від 27.09.2022 №1148 від 04.10.2022 та №1212 від 28.10.2022 якими внесено зміни до Правил перетинання державного кордону громадянами України. Цими змінами, з - поміж іншого, передбачено обмеження прав певних категорій громадян України на виїзд за межі території України впродовж строку дії воєнного стану. Це обмеження, як зазначалося судом раніше, узгоджується із пунктом 3 Указу від 24 лютого 2022 року №64/2022 про можливість обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина, передбачених статтею 33 Конституції України.
Таким чином, введення Указом від 24 лютого 2022 року №64/2022 на усій території України воєнного стану і стало причиною тимчасового обмеження прав позивача на перетин державного кордону з метою виїзду за межі території України. Це тимчасове обмеження запроваджено у відповідності до Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" та Указу Президента України про введення воєнного стану в Україні.
З огляду на вищезазначене колегія суддів зауважує, що тимчасові обмеження права громадян України на виїзд з України в період дії воєнного стану можуть запроваджуватися спеціальними актами законодавства. Такі акти ухвалюються після введення воєнного стану із урахуванням загроз зумовлених збройною агресією ворога, заходів необхідних для їх відвернення та відсічі збройної агресії, а також переліку прав та свобод можливість обмеження яких передбачена Указом Президента України про введення воєнного стану.
Імплементація на майбутнє усіх можливих заходів та способів обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина у систему національного законодавства до введення у встановленому Конституцією України порядку воєнного стану є неможливою та й недоцільною, адже система та характер таких обмежень визначається у залежності від підстав введення воєнного стану та заходів необхідних для його відвернення, які у деталях неможливо наперед спрогнозувати та врегулювати на нормативному рівні.
Отже, наявна необхідність розмежування підстав тимчасового обмеження права громадян України на виїзд з України у період особливого правового режиму (воєнного стану) та підстав, які підлягають застосуванню до його запровадження.
Тоді як передбачені ст.6 Закону №3857-XII підстави тимчасового обмеження права громадян України на виїзд з України є загальними та застосовуються як до так і після введення воєнного стану, застосована щодо позивача підстава для відмови у перетині державного кордону є спеціальним обмеженням впровадженим в установленому Конституцією України порядку на період дії воєнного стану.
Таким чином колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскаржене рішення «Про відмову в перетинанні державного кордону України громадянину України, який досяг 16-річного віку» від 17.09.2022 №МП - 1385 є правомірним та скасуванню не підлягає. При ухваленні цього рішення відповідачем враховано статус позивача, правовий режим введеного в Україні воєнного стану та правильно застосовано приписи Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану в Україні», Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» та Правил перетинання державного кордону громадянами України затверджених Постановою Кабінету Міністрів України №57 від 27 січня 1995 року, тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .
Інші доводи апеляційної скарги встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
У зв`язку із відмовою у задоволенні вимог апеляційної скарги, усі понесені позивачем судові витрати не підлягають присудженню на його користь.
За змістом частини першої статті 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 10 листопада 2022 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 07 лютого 2023 року.

Головуючий Капустинський М.М.

Судді Ватаманюк Р.В. Сапальова Т.В.