Справа № 380/14801/21
Суддя: Гуляк Василь Васильович
Дата ухвалення: 2023-02-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2023 рокуЛьвівСправа № 380/14801/21 пров. № А/857/14153/22

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Гуляка В.В.

суддів: Ільчишин Н.В., Святецького В.В.

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну Військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ),

на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 05 вересня 2022 року (суддя Коморний О.І., час ухвалення - не зазначено, місце ухвалення м.Львів, дата складання повного тексту 05.09.2022),

в адміністративній справі №380/14801/21 за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_2 (Військова частина НОМЕР_1 ), ІНФОРМАЦІЯ_3 (Військова частина НОМЕР_2 ),

про визнання дій та бездіяльності протиправними, зобов`язання вчинити дії,

встановив:

У вересні 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до відповідачів ІНФОРМАЦІЯ_2 (Військова частина НОМЕР_1 ) (далі відповідач-1), ІНФОРМАЦІЯ_3 (Військова частина НОМЕР_2 ) (далі відповідач-2), в якому просив:

1) визнати протиправними дії відповідача-1 щодо нарахування та виплати позивачу допомоги на оздоровлення у серпні 2016 року та червні 2017 року без врахування у складі місячного грошового забезпечення для обрахунку вказаних виплат щомісячної додаткової грошової винагороди передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 №889;

2) зобов`язати відповідача-1 нарахувати та виплатити на користь позивача недоплачену допомогу на оздоровлення у серпні 2016 року та червні 2017 року, з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 №889;

3) визнати протиправними дії відповідача-2 щодо виплати позивачу винагороди за бойове чергування у 2014 році у розмірі 5% посадового окладу при законодавчо встановленому 30 відсоткового розміру від посадового окладу;

4) зобов`язати відповідача-2 нарахувати та виплатити позивачу з урахуванням виплачених сум винагороду за бойове чергування в 2014 році, у місяцях фактичної виплати, згідно додатку №25 до постанови Кабінету Міністрів України від 07.11.2007 №1294 Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу із розрахунку 30% посадового окладу на місяць;

5) визнати протиправними дії відповідача-1 щодо виплати позивачу винагороди за бойове чергування за період 2015 - 2018 роки у розмірі 5% посадового окладу при законодавчо встановленому 30 відсоткового розміру від посадового окладу;

6) зобов`язати відповідача-1 нарахувати та виплатити позивачу з урахуванням виплачених сум винагороду за бойове чергування за період 2015 - 2018 роки, у місяцях фактичної виплати, згідно додатку №25 до постанови Кабінету Міністрів України від 07.11.2007 №1294 Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу із розрахунку 30% посадового окладу на місяць;

7) визнати протиправними дії відповідача-2 щодо нарахування та виплати позивачу винагороди за тривалість безперервної 20-ти річної календарної військової служби у розмірі 50% від законодавчо встановленого розміру;

8) зобов`язати відповідача-2 нарахувати і виплатити позивачу з урахуванням виплачених сум винагороду за тривалість безперервної 20-ти річної календарної військової служби, виходячи із грошового забезпечення станом на 20.03.2013, у розмірі 1,5 посадових окладів та окладів за військовим званням;

9) визнати протиправною бездіяльність відповідача-1 щодо нездійснення нарахування та виплати позивачу на день звільнення компенсації за невикористані дні додаткової відпустки передбаченої ч.4 ст.10-1 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей та постановою Кабінету Міністрів України від 01.08.2012 №702 за 2013-2018 роки;

10) зобов`язати відповідача-1 нарахувати і виплатити позивачу компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки передбаченої ч.4 ст.10-1 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей та постановою Кабінету Міністрів України від 01.08.2012 №702 за 2013 - 2018 роки.

Відповідач-1 подав відзив на позовну заяву, у якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог до ІНФОРМАЦІЯ_2 (Військова частина НОМЕР_1 ) повністю за їх безпідставністю.

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 09.09.2021 провадження у справі було зупинено до набрання законної сили судовим рішенням Великої Палати Верховного Суду у справі №825/997/17.

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 26.05.2022 поновлено провадження у справі.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 05.09.2022 року позов задоволено частково. Визнано протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_4 (Військової частини НОМЕР_1 ) щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 допомоги на оздоровлення у серпні 2016, червні 2017 без врахування у складі місячного грошового забезпечення для обрахунку вказаних виплат щомісячної додаткової грошової винагороди передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 №889. Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_5 (Військову частину НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 недоплачену допомогу на оздоровлення, яка виплачена у серпні 2016, червні 2017 з урахуванням у складі місячного грошового забезпечення для обрахунку вказаних виплат щомісячної додаткової грошової винагороди передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 №889, з урахуванням раніше виплачених сум. Визнано протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_3 (Військової частини НОМЕР_2 ) щодо виплати ОСОБА_1 винагороди за бойове чергування за 2014 рік у розмірі 5% посадового окладу при законодавчо встановленому 30% розміру від посадового окладу. Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_6 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 винагороду за бойове чергування за 2014 рік, у місяцях фактичної виплати, згідно із додатком №25 до постанови Кабінету Міністрів України від 07.11.2007 №1294 Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу із розрахунку 4% від посадового окладу за кожне бойове чергування, але не більше 30% посадового окладу на місяць, з урахуванням виплачених сум. Визнано протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_4 (Військової частини НОМЕР_1 ) щодо виплати ОСОБА_1 винагороди за бойове чергування за 2015-2018 роки у розмірі 5% посадового окладу при законодавчо встановленому 30% розміру від посадового окладу. Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_5 (Військову частину НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 винагороду за бойове чергування за 2015-2018 роки, у місяцях фактичної виплати, згідно із додатком №25 до постанови Кабінету Міністрів України від 07.11.2007 №1294 Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу із розрахунку 4% від посадового окладу за кожне бойове чергування, але не більше 30% посадового окладу на місяць, з урахуванням виплачених сум. Визнано протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_3 (Військової частини НОМЕР_2 ) щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 винагороди за тривалість безперервної 20-ти річної календарної військової служби у розмірі 75% від встановленого розміру, замість визначених законодавством 1,5 посадових окладів та окладів за військовим званням. Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_6 (Військову частину НОМЕР_2 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 винагороду за тривалість безперервної 20-ти річної календарної військової служби (станом на 20.03.2013) у розмірі 1,5 посадових окладів та окладів за військовим званням, з урахуванням виплачених сум. Визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_4 (Військової частини НОМЕР_1 ) щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 на день звільнення компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої ч.4 ст.10-1 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей та постановою Кабінету Міністрів України від 01.08.2012 №702 за 2013-2014 роки. Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_5 (Військову частину НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки передбаченої ч.4 ст.10-1 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей та постановою Кабінету Міністрів України від 01.08.2012 №702 за 2013-2014 роки. В іншій частині позову відмовлено.

З цим рішенням суду першої інстанції не погодився відповідач-1 та оскаржив його в апеляційному порядку. Апелянт вважає, що рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог, що стосується військової частини НОМЕР_1 є необґрунтованим та підлягає скасуванню у зв`язку з невідповідністю висновків суду обставинам справи, неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому у вказаній частині підлягає скасуванню з підстав, наведених в апеляційній скарзі.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт покликається на те, що звернувшись з позовом до суду, позивач пропустив місячний строк звернення до суду, який встановлений ч.5 ст. 122 КАС України. Позивачем не надано будь-яких документів, які б підтверджували та доводили обґрунтованість пропущення строку звернення до адміністративного суду та можуть бути визнаними поважними причинами як такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звертається до суду з адміністративним позовом, та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій. Також зазначає апелянт, що судом першої інстанції не враховано, що згідно з п.8 Інструкції №73 від 02.02.2016 винагорода не включається до складу грошового забезпечення, з якого здійснюється обчислення одноразових додаткових видів грошового забезпечення та інших одноразових виплат. Така винагорода немає фіксованого розміру та залежить від видатків на грошове забезпечення, а підпунктом 2 пункту 2 Інструкції передбачено лише граничний розмір такої винагороди. Щодо виплати допомоги на оздоровлення, то така здійснена позивачу у жовтні 2016 року та вересні 2017 року, а з позовом до суду звернувся в березні 2021 року, тобто з пропуском строку звернення до адміністративного суду. Щодо компенсації за невикористання додаткової відпустки, передбаченої ч.4 ст.10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", то зауважує скаржник, що компенсація за додаткову відпустку має одноразовий характер та не входить до складу грошового забезпечення, але суд першої інстанції не врахував при прийнятті рішення даний факт. Щодо виплати винагороди за бойове чергування за період 2015-2018 роки в розмірі 5% посадового окладу, винагорода за бойове чергування (бойову службу) виплачується за місцем штатної служби за минулий місяць одночасно з виплатою грошового забезпечення за поточний місяць на підставі наказів відповідних начальників (командирів) органу Держприкордонслужби про виплату винагороди. Підставою для видання наказу є рапорт відповідних начальників (командирів) підрозділів, у якому зазначаються військовослужбовці, які залучалися до несення бойового чергування (бойової служби) (п. 3.17.4). Сам розмір цієї винагороди не є сталим, залежить від розміру затвердженого фонду грошового забезпечення, від кількості днів чергування. Тому, вимога про стягнення суми за бойове чергування також не підлягає задоволенню. Крім того, позивач був звільнений з військової служби та виключений зі списків особового складу. Враховуючи правомірність звільнення позивача (в судовому порядку не оскаржувалося та позивач не заперечує), відсутність поновлення на посаді, своєчасність виплати грошового забезпечення та індексації грошових доходів, що не заперечується позивачем. Отже, вищенаведене беззаперечно свідчить про те, що НОМЕР_3 прикордонний загін (військова частина НОМЕР_1 ) діяв лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а тому позовні вимоги є необґрунтованими, у задоволенні яких слід відмовити в повному обсязі.

За результатами апеляційного розгляду апелянт просить скасувати оскаржене рішення суду від 05.09.2022 року та прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог в частині, що стосується апелянта, відмовити повністю.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та докази по справі, обговоривши доводи, межі та вимоги апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення.

Судом встановлено такі фактичні обставини справи.

Позивач ОСОБА_1 має статус учасника бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_4 від 12.11.2015 (а.с. 14).

Наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 №246-ос від 14.07.2020 припинено (розірвано) контракт та звільнено з військової служби старшого прапорщика ОСОБА_1 в запас у зв`язку із закінченням строку контракту з 01.08.2020 (а.с. 15).

В наказі №246-ос від 14.07.2020 зазначено, що вислуга років станом на 01.08.2020 становить: календарна: 28 років 03 місяці 22 дні; пільгова: 12 років 11 місяців 01 день; загальна: 41 рік 02 місяці 23 дні. Також в наказі зазначено, щодо виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої ст. 16-2 Закону України Про відпустки та п. 12 ст. 12 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту, за 2015-2020 роки тривалістю 84 календарні дні, відповідно до п. 14 ст. 10-1 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей, а також п. 8 розділу V Наказу МВС України від 25.06.2018 № 558 Про затвердження Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Держприкордонслужби України.

Згідно наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 №269-ос від 01.08.2020 старшого прапорщика ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу загону та всіх видів забезпечення з 01.08.2020 (а.с. 16).

В наказі №269-ос від 01.08.2020 зазначено, що вислуга років станом на 01.08.2020 становить: календарна: 29 років 03 місяці 23 дні; пільгова: 13 років 05 місяців 00 днів; загальна: 42 роки 08 місяців 23 дні. Також в наказі зазначено, щодо виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої ст. 16-2 Закону України Про відпустки та п. 12 ст. 12 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту, за 2015-2020 роки тривалістю 84 календарні дні, відповідно до п. 14 ст. 10-1 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей, а також п. 8 розділу V Наказу МВС України від 25.06.2018 № 558 Про затвердження Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Держприкордонслужби України.

Відповідно до довідки про проходження служби, виданої ІНФОРМАЦІЯ_7 , ОСОБА_1 : - в період з 31.10.2013 по 13.11.2014 проходив службу в прикордонному загоні ІНФОРМАЦІЯ_8 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 ); - в період з 13.11.2014 по 15.12.2014 перебував в розпорядженні начальника НОМЕР_3 прикордонного загону ІНФОРМАЦІЯ_9 ; - в період з 15.12.2014 по 01.08.2020 проходив службу в прикордонному загоні ІНФОРМАЦІЯ_9 ( ІНФОРМАЦІЯ_10 ) (а.с. 17-19).

Згідно довідки про проходження служби, станом на 20.03.2013 ОСОБА_1 має 20 років безперервної календарної вислуги років військової служби.

ОСОБА_1 в період з квітня 2012 по листопад 2014 проходив військову службу в ІНФОРМАЦІЯ_11 (Військовій частині НОМЕР_2 ), про що свідчать особисті картки грошового забезпечення за 2012-2014 роки (а.с. 23-32).

Згідно особистої картки грошового забезпечення за 2013 рік, ОСОБА_1 отримав в квітні 2013 винагороду за тривалість безперервної військової служби в розмірі 618,75 грн., що складає 75% від посадового окладу та окладу за військове звання.

Також, ОСОБА_1 в 2014 році отримував винагороду за бойове чергування у розмірі 5% від посадового окладу, про що свідчить особиста картка грошового забезпечення за 2014 рік.

Відповідно до особистих карток грошового забезпечення за 2014-2020 роки, ОСОБА_1 в період з грудня 2014 по серпень 2020 проходив військову службу у ІНФОРМАЦІЯ_12 (Військовій частині НОМЕР_1 ), з яких вбачається, що позивачу протягом 2016-2017 років виплачувалась додаткова грошова винагорода, однак, грошова допомога на оздоровлення протягом 2016-2017 років виплачена без врахування додаткової грошової винагороди.

З особистих карток грошового забезпечення за 2015-2018 роки вбачається, що ОСОБА_1 виплачувалася винагорода за бойове чергування у розмірі 5% від посадового окладу.

Відповідно до листа ІНФОРМАЦІЯ_4 №11/12332 від 30.10.2020, ОСОБА_1 в період з 31.10.2013 по 30.08.2018 дійсно проходив військову службу на посадах, які входять до переліку військових посад Держприкордонслужби, виконання обов`язків військової служби за якими пов`язано з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я, які надають право на щорічну додаткову відпустку передбачену п.4 ст.10-1 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей та постановою КМУ від 01.08.2012 №702. В листі №11/12332 від 30.10.2020 зазначено, що на підставі наказу №269-ос від 01.08.2020 ОСОБА_1 виплачена компенсація за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої ст.16-2 Закону України Про відпустки та п.12 ст.12 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту, за 2015-2020 роки в кількості 84 дня у сумі 36297,49 грн., тому грошова компенсація за додаткову відпустку із збереженням грошового забезпечення, яка передбачена постановою КМУ №702 від 01.08.2012 та п.4 ст.10-1 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей не може бути нарахована та виплачена (а.с. 20-21).

Згідно довідки Військової частини НОМЕР_5 №576 від 28.10.2020 про нараховане та виплачене грошове забезпечення, ОСОБА_1 нараховано та виплачено серед іншого грошову компенсацію за додаткову відпустку (а.с. 22).

Позивач, не погоджуючись із діями та бездіяльністю відповідача-1 та із діями відповідача-2, вважаючи такі протиправними, звернувся із цим позовом до адміністративного суду.

Суд першої інстанції дійшов висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог і як наслідок наявність підстав для часткового задоволення позову.

Рішення суду першої інстанції від 05.09.2022 року оскаржене в апеляційному порядку лише відповідачем Військовою частиною НОМЕР_1 в частині задоволення позовних вимог, що стосуються цієї військової частини. В іншій частині рішення суду першої інстанції не оскаржене в апеляційному порядку іншими учасниками справи.

Апеляційний суд зазначає, що за правилами статті 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд апеляційної інстанції здійснюючи перевірку законності і обґрунтованості рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, погоджується із висновками суду першої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог, з врахуванням наступного.

Відповідно до абз.1 ч.1 ст.9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» №2011-XII від 20.12.1991 (далі також Закон №2011-XII), держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Абзацом другим ч.4 ст.9 Закону №2011-XII встановлено, що порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

Згідно з частин 2, 3 ст.9 Закону №2011-XII, до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Відповідно до абз.1 ч.4 ст.9 Закону №2011-XII, грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Вирішуючи спірні правовідносини, судом першої інстанції вірно враховано наступне.

Відносно позовних вимог позивача в частині виплати відповідачем-1 допомоги на оздоровлення у серпні 2016 року та червні 2017 року, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 №889 суд зазначає таке.

Постановою Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2010 року №889 «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій» (далі Постанова №899), встановлено щомісячну додаткову грошову винагороду, зокрема, військовослужбовцям Державної прикордонної служби (крім тих, що зазначені в підпункті 1 цього пункту, та військовослужбовців строкової військової служби) - у розмірі, що не перевищує місячне грошове забезпечення.

Як передбачено пунктом 1 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ, військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, надаються щорічні основні відпустки із збереженням грошового, матеріального забезпечення та наданням грошової допомоги на оздоровлення у розмірі місячного грошового забезпечення.

За визначенням, наведеним в пункті 1 постанови Кабінету Міністрів України від 07.11.2007 №1294 Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб (далі-Постанова №1294), грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Згідно з п.2 Постанови №889, граничні розміри, порядок та умови виплати щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої пунктом 1 цієї постанови, визначаються Міністерством оборони, Міністерством внутрішніх справ, Адміністрацією Державної прикордонної служби, Службою зовнішньої розвідки за погодженням з Міністерством соціальної політики і Міністерством фінансів у межах затвердженого фонду грошового забезпечення.

Відповідно до п.п.5 п.1 Постанови №889 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 16.09.2015 №704 , яка набрала чинності з 01.01.2016) установлено щомісячну додаткову грошову винагороду військовослужбовцям крім тих, що зазначені в підпункті 1 вказаного пункту, та військовослужбовців строкової військової служби) - у розмірі, що не перевищує місячне грошове забезпечення.

Міністерство оборони України наказом Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам від 11.06.2008 №260 (далі - Наказ № 260) визначило порядок виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, а саме: до місячного грошового забезпечення, з якого визначається розмір матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, включаються посадовий оклад, оклад за військовим званням, надбавка за вислугу років та щомісячні додаткові види грошового забезпечення за займаною посадою, на які військовослужбовець має право на день підписання наказу про надання цієї допомоги.

Згідно Інструкції про розміри і порядок виплати щомісячної додаткової грошової винагороди військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справи від 02.02.2016 №73, яка зареєстрована у Міністерстві юстиції України 11.02.2016 за №217/28347 (надалі Інструкція №73) визначено порядок та умови виплати особам офіцерського складу, особам рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом (далі - військовослужбовці) та займають посади в Державній прикордонній службі України, регіональних управліннях Державної прикордонної служби України, в загонах морської охорони, органах охорони державного кордону (прикордонних загонах, окремих контрольно-пропускних пунктах, авіаційних частинах), в розвідувальному органі Державної прикордонної служби України, навчальних закладах, науково-дослідних установах, підрозділах спеціального призначення та органах забезпечення Державної прикордонної служби України щомісячної додаткової грошової винагороди.

Відповідно до п.2 Інструкції №73, виплата щомісячної додаткової грошової винагороди здійснюється в таких розмірах й таким військовослужбовцям:

1) до 100 відсотків місячного грошового забезпечення:

військовослужбовцям, які займають посади в загонах морської охорони та їх структурних підрозділах;

військовослужбовцям, які займають посади льотного складу в авіаційних частинах Державної прикордонної служби України;

2) військовослужбовцям (крім зазначених у підпункті 1 цього пункту) - до 60 відсотків місячного грошового забезпечення.

Розміри винагороди для органів Державної прикордонної служби України з урахуванням виконання покладених завдань, особливостей умов проходження служби військовослужбовцями встановлюються наказами Адміністрації Державної прикордонної служби України в межах видатків на грошове забезпечення, передбачених для Державної прикордонної служби України у Державному бюджеті України на відповідний рік.

Із архівних відомостей особистих карток грошового забезпечення ОСОБА_1 за 2016-2017 рр. суд встановив, що позивачу ІНФОРМАЦІЯ_13 (військова частина НОМЕР_1 ) виплачено грошову допомогу на оздоровлення у серпні 2016 року в розмірі 5424,50 грн., у червні 2017 року в розмірі 5424,50 грн..

Як слідує зі змісту особистих карток грошового забезпечення позивача та не заперечується відповідачами, до складу грошового забезпечення, з якого позивачу обчислено допомогу на оздоровлення у серпні 2016 року та у червні 2017 року не включено щомісячну додаткову грошову винагороду, передбачену Постановою №889.

Як на підставу для неврахування щомісячної додаткової грошової винагороди до складу грошового забезпечення, з якого проводилися нарахування позивачеві допомоги на оздоровлення відповідач-1 посилаються на положення Інструкції про розміри і порядок виплати щомісячної додаткової грошової винагороди військовослужбовцям Державної прикордонної служби України від 02.02.2016 №73, відповідно до п.8 якої винагорода не включається до складу грошового забезпечення, з якого здійснюється обчислення одноразових додаткових видів грошового забезпечення та інших одноразових виплат.

Згідно з п.2 Інструкції №73, виплата винагороди здійснюється в таких розмірах й таким військовослужбовцям: 1) до 100 відсотків місячного грошового забезпечення: військовослужбовцям, які займають посади в загонах морської охорони та їх структурних підрозділах; військовослужбовцям, які займають посади льотного складу в авіаційних частинах Держприкордонслужби; 2) військовослужбовцям (крім зазначених у підпункті 1 цього пункту) - до 60 відсотків місячного грошового забезпечення.

Відповідно до п.8 Інструкції №73, винагорода не включається до складу грошового забезпечення, з якого здійснюється обчислення одноразових додаткових видів грошового забезпечення та інших одноразових виплат.

Разом з тим, застосовуючи вищенаведену Інструкцію як спеціальний нормативно- правовий акт, що визначає структуру та склад грошового забезпечення при нарахуванні та виплаті позивачу допомоги на оздоровлення та підйомної допомоги, суд першої інстанції вірно врахував пріоритетність законів над підзаконними актами та дискрецію держави щодо визначення порядку та розміру гарантій особам, які проходять військову службу.

Слід зазначити, що ч.4 ст.9 Закону №2011-ХІІ Міністру оборони України надано повноваження лише визначати порядок виплати грошового забезпечення, тоді як право визначення розміру одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби та види виплат військовослужбовцям, які включаються до складу місячного грошового забезпечення законом не віднесено до його компетенції та може бути змінений лише законодавцем.

Отже, при визначенні розміру грошового забезпечення застосуванню підлягає Закон №2011-ХІІ, а не підзаконні акти, які звужують поняття грошового забезпечення та суперечать вимогам цього Закону.

10.11.2021 Велика Палата Верховного Суду у постанові у справі №825/997/17 зазначила, що щомісячна додаткова грошова винагорода входить до складу грошового забезпечення військовослужбовців, з якого обчислюється одноразова грошова допомога при звільненні з військової служби.

Окрім цього, Велика Палата Верховного Суду повторює, що незалежно від того, чи перераховані всі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду (постанова Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі №755/10947/17).

Отже, щомісячна додаткова грошова винагорода не може вважатись одноразовою та повинна бути включена до складу грошового забезпечення, з якого обчислюється допомога на оздоровлення та підйомна допомога, з огляду на що суд першої інстанції правильно вважав, що вимоги позивача у цій частині є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Вирішуючи спірні правовідносини щодо виплати винагороди за бойове чергування у 2015-2018 роках у розмірі 5% посадового окладу при законодавчо встановленому 30% розміру від посадового окладу, колегія судді враховує наступне.

Частиною 1 ст. 9 Закону №2011-XII передбачено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Постановою №1294 затверджено, зокрема, додаткові види грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу в розмірах, які знайшли відображення в додатках 25-28 до цієї постанови.

Відповідно до п.2 Постанови №1294, виплата грошового забезпечення військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу здійснюється в порядку, що затверджується Міністерством оборони, Міністерством внутрішніх справ, Міністерством інфраструктури, Державною службою з надзвичайних ситуацій, Службою безпеки, Адміністрацією Державної прикордонної служби, Управлінням державної охорони, Службою зовнішньої розвідки, Державною пенітенціарною службою, Адміністрацією Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації (далі - державні органи).

Згідно додатку №25 Постанови №1294, військовослужбовці у з`єднаннях, частинах і підрозділах, на прикордонних заставах, у складі екіпажів літаків, вертольотів, кораблів і катерів Держприкордонслужби за час бойового чергування (бойової служби) отримують винагороду за бойове чергування (бойову службу), відсотків посадового вкладу від 10 до 30.

Підпунктами 3.17.1 - 3.17.7 пункту 3.17 Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, затвердженої наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України за №425 від 20.05.2008 року впорядковано виплату винагороди за бойове чергування, зокрема визначено, що військовослужбовцям прикордонних застав (відділень відділів прикордонної служби), які входять за розрахунком до складу прикордонних нарядів, що несуть бойову службу з безпосередньої охорони державного кордону на державному кордоні, виплачується винагорода за бойове чергування за час бойового чергування (бойової служби), - 4% посадового окладу за кожне несення служби, але не більше 30% на місяць.

При цьому доводи апелянта, що сам розмір цієї винагороди не є сталим, залежить від розміру затвердженого фонду грошового забезпечення, від кількості днів чергування, а тому, вимога про стягнення суми за бойове чергування також не підлягає задоволенню, колегією суддів розцінюються критично.

Конституційний Суд України неодноразово висловлював правову позицію щодо неможливості поставити гарантовані законом виплати, пільги тощо в залежність від видатків бюджету (рішення від 20.03.2002 №5-рп/2002, від 17.03.2004 №7-рп/2004, від 01.12.2004 №20-рп/2004, від 09.07.2007 №6- рп/2007).

Зокрема, у рішенні від 09.07.2007 №6-рп/2007 Конституційний Суд України вказав на те, що невиконання державою своїх зобов`язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення принципів соціальної, правової держави (підпункт 3.2).

Держава, запроваджуючи певний механізм правового регулювання відносин, зобов`язана забезпечити його реалізацію. У протилежному випадку всі негативні наслідки відсутності правового регулювання покладаються на державу.

Так, реалізація особою права, яке пов`язане з отриманням коштів і базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не залежить від бюджетних асигнувань, відсутність яких не може бути підставою для порушення прав громадян.

Разом з тим, відповідно до Постанови №1294 та Інструкції №425 за час бойового чергування (бойової служби) передбачено виплати 4% посадового окладу за кожне несення служби, але не більше 30% на місяць.

Як видно з відомостей особистих карток грошового забезпечення за 2014-2018 роки, ОСОБА_1 протягом 2014-2018 років виплачувалася винагорода за бойове чергування у розмірі 5%, що становить 50% від мінімально встановленого розміру Постановою №1294.

Позивач зазначає, що у період з 2014 по 2018 його було залучено до складу прикордонних нарядів, що несуть бойову службу з безпосередньої охорони державного кордону, тому має право на виплату винагороди за бойове чергування у розмірі 30% на місяць.

Відповідач-1 вказаних обставин не спростував та всупереч вимогам статті 77 КАС України не надав доказів правомірності його дій щодо виплати винагороди за бойове чергування за період з 2014 по 2018 у розмірі 5% посадового окладу, а не із розрахунку 4% від посадового окладу за кожне бойове чергування, але не більше 30% посадового окладу на місяць, у зв`язку із чим суд першої інстанції обґрунтовано встановив, що позовні вимоги в частині визнання протиправними дій відповідач-1 щодо виплати винагороди за бойове чергування у спірний період в неналежному розмірі та зобов`язання нарахувати і виплатити з урахуванням виплачених сум винагороду за бойове чергування за період 2015 - 2018 роки, у місяцях фактичної виплати, згідно додатку №25 до Постанови №1294 із розрахунку 30% посадового окладу на місяць.

Вирішуючи позовні вимоги в частині визнання протиправною бездіяльності відповідача-1 щодо нездійснення нарахування та виплати позивачу на день звільнення компенсації за невикористані дні додаткової відпустки за 2013-2018 роки, судом враховується наступне.

Відповідно до ч.4 ст.10-1 Закону №2011-ХІІ, військовослужбовцям, виконання обов`язків військової служби яких пов`язано з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням або здійснюється в особливих природних географічних, геологічних, кліматичних і екологічних умовах та умовах підвищеного ризику для життя і здоров`я, крім військовослужбовців строкової військової служби, надається щорічна додаткова відпустка із збереженням грошового та матеріального забезпечення. Тривалість такої щорічної додаткової відпустки визначається залежно від часу проходження служби в цих умовах та не може перевищувати 15 календарних днів.

Абзацом 3 ч.4 ст.10-1 Закону №2011-ХІІ визначено, що військовослужбовцям, які одночасно мають право на отримання щорічної додаткової відпустки, передбаченої абзацом першим цього пункту та іншими законами, щорічна додаткова відпустка із збереженням грошового та матеріального забезпечення надається за однією з підстав за вибором військовослужбовця.

Положення ст.10-1 Закону №2011-ХІІ гарантують, що у разі невикористання військовослужбовцем щорічної основної чи додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні відпустки.

Постановою Кабінету Міністрів України від 01.08.2012 №702 затверджено Перелік військових посад, виконання обов`язків військової служби за якими пов`язано з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я, що дають право на щорічну додаткову відпустку Збройних Сил, Національної гвардії, Державної прикордонної служб, Державної спеціальної служби транспорту - згідно з додатками 2-5. Вказаною постановою Уряду затверджено також Порядок надання та визначення тривалості щорічної додаткової відпустки залежно від часу проходження служби в місцевостях з особливими природними, географічними, геологічними, кліматичними, екологічними умовами та на посадах, виконання обов`язків військової служби за якими пов`язано з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я, що додається (далі Постанова №702).

Відповідно до додатку 4 Постанови №702, військовослужбовцям, які проходять службу у підрозділах, що виконують завдання з охорони державного кордону органів Держприкордонслужби на посадах інспектора прикордонної служби 1, 2 та 3 категорії, інспектор прикордонної служби майстер, встановлено додаткову відпустку тривалістю 7 календарних днів.

Відповідно до п.1 Порядку надання та визначення тривалості щорічної додаткової відпустки, затвердженого Постановою №702, щорічні додаткові відпустки із збереженням грошового та матеріального забезпечення за виконання обов`язків військової служби в місцевостях з особливими природними, географічними, геологічними, кліматичними, екологічними умовами, пов`язане з підвищеним нервово- емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я (далі - додаткова відпустка), надаються військовослужбовцям у році, що настає після календарного року, під час якого військовослужбовці проходили військову службу в умовах та (або) на посадах, виконання обов`язків військової служби за якими надає право на зазначену додаткову відпустку (крім військовослужбовців строкової служби), і можуть бути використані за їх бажанням одночасно із щорічною основною відпусткою або окремо.

Відповідно до п.11 вказаного Порядку, в інших випадках щорічна додаткова відпустка надається в календарних днях пропорційно фактичному часу виконання обов`язків військової служби в зазначених умовах та (або) на посадах.

Досліджуючи послужний список позивача, ОСОБА_1 в період з 31.10.2013 по 30.08.2018 дійсно проходив військову службу на посадах, які відповідно до п.4 ст.10-1 Закону №2011-ХІІ та Постанови №702 надають право на щорічну додаткову відпустку тривалістю 7 календарних днів.

Проте, як судом достовірно встановлено, позивач має право на отримання компенсації за невикористану додаткову відпустку передбачену ч.4 ст.10-1 Закону №2011-ХІІ та Постановою №702 лише за 2013-2014 роки.

Колегією суддів враховується, що відповідачем-1 на виконання вимог ч.2 ст.77 КАС України не надано суду доказів використання позивачем вказаної відпустки за 2013-2014 роки. Отже, вимоги позивача щодо компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої ч.4 ст.10-1 Закону №2011-ХІІ та Постановою №702, за 2013-2014 роки є обґрунтованими.

Судом визнаються як необґрунтовані доводи скаржника стосовного того, що компенсація за додаткову відпустку має одноразовий характер та не входить до складу грошового забезпечення, на що суд першої інстанції не зверну уваги при прийнятті рішення, оскільки в спірних правовідносинах компенсація за додаткову відпустку не являється розрахунковою величиною для інших виплат грошового забезпечення позивача.

Колегія суддів зауважує, що норми Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» не обмежують та не припиняють право військовослужбовця на отримання у рік звільнення виплати грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки, право на яку набуто під час проходження військової служби в особливий період з моменту оголошення мобілізації.

Припинення надання відпустки на час особливого періоду не означає припинення права на відпустку, яке може бути реалізовано у один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.

Вказане відповідає правовій позиції Верховного Суду у рішенні від 16.05.2019 у зразковій справі №620/4218/18 (щодо прав учасників бойових дій на отримання грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки), яке постановою Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 від 16.05.2019 залишено без змін.

Отже, при звільненні з військової служби позивач мав право на отримання грошової компенсації за невикористані ним дні додаткової відпустки передбаченої п.4 ст.10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» №2011-ХІІ та Постановою №702.

За встановленого суд першої інстанції дійшов правильного висновку про обґрунтованість вимог позивача в частині визнання протиправною бездіяльності відповідача-1 щодо нездійснення нарахування та виплати позивачу на день звільнення компенсації за невикористані дні додаткової відпустки за 2013-2014 роки.

Загалом доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції у переглянутій частині рішення суду.

Відносно доводів апеляційної скарги про пропуск позивачем встановленого частиною п`ятою статті 122 КАС України місячного строку звернення до суду, колегія суддів зазначає наступне.

Предметом позову у даній справі є неналежна виплата позивачу додаткових та одноразових видів грошового забезпечення. Тобто, спір стосується оплати праці, а оскільки позивач є військовослужбовцем, то грошового забезпечення.

Згідно з статтею 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

У рішенні Конституційного Суду України у справі від 15 жовтня 2013 року за №9- рп/2013 (справа №1-13/2013) суд дійшов висновку, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, що йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Наведеним спростовуються доводи апеляційної скарги про пропуск позивачем строку звернення до суду з цим позовом, оскільки у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Аналогічна позиція наведена у постанові Верховного Суду від 12.06.2020 у справі №818/1106/16, яка відповідно до частини 5 статті 242 КАС України враховується судом.

Статтею 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням наведених вище норм законодавства та фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції всебічно з`ясовано обставини справи, рішення суду першої інстанції в оскарженій частині винесено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому немає підстав для його скасування.

Суд апеляційної інстанції також зазначає, що відповідно до п.2 ч.5 ст.328 КАС України, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження).

Проаналізувавши характер спірних правовідносин, предмет доказування, склад учасників справи, та враховуючи, що дану адміністративну справу було розглянуто судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження, суд апеляційної інстанції зазначає, що дана адміністративна справа є справою незначної складності, а тому рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Керуючись ст.ст. 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) залишити без задоволення.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 05 вересня 2022 року в адміністративній справі №380/14801/21 за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_2 (Військова частина НОМЕР_1 ), ІНФОРМАЦІЯ_3 (Військова частина НОМЕР_2 ) про визнання дій та бездіяльності протиправними, зобов`язання вчинити дії залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя В. В. Гуляк
судді Н. В. Ільчишин
В. В. Святецький