Справа № 620/3240/22
Суддя: Кобаль Михайло Іванович
Дата ухвалення: 2023-02-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 620/3240/22 Прізвище судді (суддів) першої інстанції: Скалозуб Ю.О., Суддя-доповідач Кобаль М.І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 лютого 2023 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Кобаля М.І.,

суддів Костюк Л.О., Степанюка А.Г.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Козелецької селищної ради Чернігівської області на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 02 серпня 2022 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Козелецької селищної ради Чернігівської області Чернігівської області про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (далі по тексту - позивачі) звернулися до суду з адміністративним позовом до Козелецької селищної ради Чернігівської області Чернігівської області (далі по тексту - відповідач, Козелецька селищна рада) в якому просили:

- визнати протиправним та скасувати рішення Козелецької селищної ради Чернігівської області № 406-16/VIII від 26.11.2021 року щодо відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для індивідуального садівництва ОСОБА_1 орієнтовною площею 0,12 га за рахунок земель комунальної власності в межах селища Козелець (урочище «Старий сад»);

- зобов`язати Козелецьку селищну раду Чернігівської області надати дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для індивідуального садівництва ОСОБА_1 орієнтовною площею 0,12 га за рахунок земель комунальної власності в межах селища Козелець (урочище «Старий сад»);

- визнати протиправним та скасувати Рішення Козелецької селищної ради Чернігівської області № 405-16/VIII від 26.11.2021 року щодо відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для індивідуального садівництва ОСОБА_2 орієнтовною площею 0,12 га за рахунок земель комунальної власності в межах селища Козелець (урочище «Старий сад»);

- зобов`язати Козелецьку селищну раду Чернігівської області надати дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для індивідуального садівництва ОСОБА_2 орієнтовною площею 0,12 га за рахунок земель комунальної власності в межах селища Козелець (урочище «Старий сад»);

- визнати протиправним та скасувати Рішення Козелецької селищної ради Чернігівської області № 407-16/VIII від 26.11.2021 року щодо відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для індивідуального садівництва ОСОБА_3 орієнтовною площею 0,12 га за рахунок земель комунальної власності в межах селища Козелець (урочище «Старий сад»);

- зобов`язати Козелецьку селищну раду Чернігівської області надати дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для індивідуального садівництва ОСОБА_3 орієнтовною площею 0,12 га за рахунок земель комунальної власності в межах селища Козелець (урочище «Старий сад»).

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 02 серпня 2022 року значений адміністративний позов задоволено повністю.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог повністю.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Частиною 2 статті 311 КАС України визначено, що якщо під час письмового провадження за наявними у справі матеріалами суд апеляційної інстанції дійде висновку про те, що справу необхідно розглядати у судовому засіданні, то він призначає її до апеляційного розгляду в судовому засіданні.

Колегія суддів, враховуючи обставини даної справи, а також те, що апеляційна скарга подана на рішення, перегляд якого можливий за наявними у справі матеріалами на підставі наявних у ній доказів, не вбачає підстав проведення розгляду апеляційної скарги за участю учасників справи у відкритому судовому засіданні.

В матеріалах справи достатньо письмових доказів для вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін у розгляді справи не обов`язкова.

З огляду на викладене, колегія суддів визнала можливим розглянути справу в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 2 ст. 309 КАС України у виняткових випадках апеляційний суд за клопотанням сторони та з урахуванням особливостей розгляду справи може продовжити строк розгляду справи, але не більш як на п`ятнадцять днів, про що постановляє ухвалу.

Пунктом 1 статті 6 ратифікованої Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року Конвенції про захист прав людини та основних свобод закріплено право вирішення спірного питання упродовж розумного строку.

Згідно п. 26 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень ухвалення рішення в розумні строки відповідно до статті 6 Конвенції також можна вважати важливим елементом його якості. Проте можливе виникнення суперечностей між швидкістю проведення процесу та іншими чинниками, пов`язаними з якістю, такими як право на справедливий розгляд справи, яке також гарантується статтею 6 Конвенції. Оскільки важливо забезпечувати соціальну гармонію та юридичну визначеність, то попри очевидну необхідність враховувати часовий елемент слід також зважати й на інші чинники.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про продовження строку розгляду апеляційної скарги Козелецької селищної ради Чернігівської області на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 02 серпня 2022 року на розумний строк.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, а оскаржуване рішення скасувати, виходячи з наступного.

Пунктом 4 ч. 1 ст. 317 КАС України передбачено, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Згідно із ч. 1 ст. 242 КАС України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися до Козелецької селищної ради із заявами від 22.12.2020 року про надання дозволу на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для індивідуального садівництва, орієнтовною площею 0,12 га, за рахунок земель комунальної власності смт Козелець, додавши до заяви копії паспорту, ідентифікаційного номеру та графічні матеріали з позначенням земельної ділянки.

Листами від 08.02.2021 року №03-12/352, №03-12/353, №03-12/354 відповідач повідомив позивачам, що заяви було розглянуто та винесено на засідання п`ятої сесії селищної ради восьмого скликання від 28.01.2021 року, де проект рішення «Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для індивідуального садівництва» депутатами селищної ради було відхилено.

Вважаючи вказану бездіяльність відповідача протиправною, позивачі звернулися до суду з відповідним позовом.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 06.09.2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 задоволено частково. Зобов`язано Козелецьку селищну раду повторно розглянути заяви позивачів від 22.12.2020 року про надання дозволів на розробку проєктів землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для індивідуального садівництва, орієнтовною площею 0,12 га, за рахунок земель комунальної власності в межах селища Козелець (урочище «Старий сад»), та прийняти рішення, відповідно до частини 7 статті 118 Земельного кодексу України.

На виконання рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 06.09.2021 року, Козелецька селищна рада повторно розглянула заяви позивачів та рішеннями № 405-16/VIII від 26.11.2021, № 406-16/VIII від 26.11.2021 та № 407-16/VIII від 26.11.2021 відмовила ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для індивідуального садівництва, орієнтовною площею 0,12 га, за рахунок земель комунальної власності в межах селища Козелець (урочище Старий сад), у зв`язку з тим, що рішенням сесії Козелецької селищної ради було надано дозвіл громадянам на виготовлення проекту землеустрою на земельну ділянку, відповідно поданих графічних матеріалів (а.с.122-130) (далі по тексту - оскаржувані рішення).

Вважаючи оскаржувані рішення протиправними позивачі звернулись до суду за захистом своїх прав та законних інтересів.

Приймаючи рішення про задоволення адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач протиправно порушив вимоги Земельного кодексу України, а отже допустив протиправні дії, які виразилися відмовою у наданні дозволів на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для індивідуального садівництва, орієнтовною площею 0,12 га, за рахунок земель комунальної власності в межах смт Козелець, урочище «Старий сад», що є підставою для задоволення позову.

Колегія суддів апеляційної інстанції частково погоджує висновок суду першої інстанції, оскільки він знайшов своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Надаючи правову оцінку відносинам по суті, що виникли між сторонами, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Законом, який регулює земельні правовідносини, є Земельний кодекс України від 25.10.2001 №2768-III (далі - ЗК України), а також прийняті відповідно до Конституції України та цього Кодексу нормативно-правові акти.

За змістом статті 3 ЗК України земельні відносини в Україні регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Згідно з частиною другою статті 4 ЗК України завданням земельного законодавства є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель.

Правовими положеннями ст. 14 Конституції України гарантовано право власності на землю. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Відповідно до п. «б» ч. 1 ст. 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі, зокрема, безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності.

За змістом частин першої - четвертої статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі , зокрема, одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання.

У статті 121 ЗК України передбачено норми безоплатної передачі земельних ділянок громадянам. Зокрема, для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара.

Повноваження відповідних органів виконавчої влади та порядок передачі земельних ділянок у власність громадянам встановлені статтями 118, 122 ЗК України.

Згідно ч. 6 ст. 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

Отже, рішенню про надання або відмову у наданні земельної ділянки у власність або користування передує отримання дозволу на розробку технічної документації із землеустрою щодо земельної ділянки та їх надання відповідному органу.

Частиною сьомою ст.. 122 ЗК України передбачено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Системний аналіз наведених норм права дає підстави зробити висновок, що ЗК України визначено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, зокрема:

- невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Водночас чинним законодавством не передбачено право суб`єкта владних повноважень відступати від положень статті 118 ЗК України.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема в постановах Верховного Суду від 18.10.2018 у справі №813/481/17, від 18.10.2018 у справі №527/43/17, від 25.02.2019 у справі №347/964/17 та від 22.04.2019 у справі №263/16221/17.

Так, якщо особою, яка звернулася до відповідного органу місцевого самоврядування виконані всі передумови для отримання відповідного дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки безоплатно у власність, підстави для відмови у наданні такого дозволу відсутні.

Водночас, у разі надання органом місцевого самоврядування відмови особі у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою обов`язковим є зазначення конкретної підстави для такої відмови, що визначені у частині сьомій статті 118 ЗК України, з відповідним вмотивуванням.

Умови, за яких орган відмовляє у наданні дозволу, визначені законом. Якщо такі умови відсутні, орган повинен надати дозвіл.

Визначена законом процедура є способом дій відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування у відповідь на звернення громадян щодо того чи іншого «земельного» питання. У світлі вимог частини другої статті 19 Конституції України дотримання відповідним органом встановленої законом процедури є обов`язковим.

Як вбачається зі змісту оскаржуваних рішень, які є ідентичними за своїм змістом, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відмовлено у наданні дозволів на розроблення проекту землеустрою, у зв`язку із тим, що рішенням сесії Козелецької селищної ради було надано дозволи іншим громадянам на розроблення проектів землеустрою щодо відведення у власність земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства, відповідно поданих графічних матеріалів.

Між тим, суд апеляційної інстанції зазначає, що Козелецькою селищною радою протиправно не вказано у оскаржуваних рішеннях обов`язкових даних, зокрема, які саме рішення прийнято радою (дата, номер та інше), яким саме громадянам надано дозволи на розроблення проекту землеустрою та на які саме земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства, відповідно поданих графічних матеріалів, тощо.

Крім того, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що підстави для відмови позивачам у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою, на які посилається відповідач в оскаржуваних рішеннях, а саме: те, що дозволи надано іншим громадянам на розроблення проектів землеустрою щодо відведення у власність земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства, відповідно поданих графічних матеріалів, є незаконними, з огляду на наступне.

Так, дозвіл і проект землеустрою, розроблений на його підставі, є стадіями єдиного процесу надання земельної ділянки у власність чи користування. Передача (надання) земельної ділянки у власність відповідно до статті 118 ЗК України є завершальним етапом визначеної процедури безоплатної приватизації земельних ділянок.

При цьому, отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у власність.

Подібну правову позицію висловлено у постанові Верховного Суду України від 13.12.2016 у справі №815/5987/14 та постановах Верховного Суду від 27.02.2018 у справі №545/808/17, від 22.02.2019 у справі №813/1631/14.

Зміст статті 79-1 ЗК України свідчить, що метою надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок є формування земельної ділянки, яке полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Формування земельних ділянок здійснюється, зокрема, у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.

Таким чином, надання дозволу на розробку проекту землеустрою має на меті лише формування земельної ділянки як окремого об`єкта. При цьому не суттєво за чиїм замовленням такий проект буде розроблено. Закон не виключає ситуації, коли проекти одночасно розробляються різними замовниками.

Надання дозволу на розробку проекту відведення не свідчить, що проект радою буде затверджено. Якщо буде виявлено обставини, що за законом є підставами для відмови у затвердженні проекту, рада може відмовити.

Такий правовий висновок відповідає позиції Верховного Суду, сформований у постанові від 28.02.2020 у справі №461/1257/17.

Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що стаття 118 ЗК України встановлює вичерпний перелік таких підстав, серед яких відсутня така підстав, як надання дозволу на розробку проекту землеустрою іншій особі на ту ж саму земельну ділянку.

З огляду на це, законним та обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про те, що селищна рада не мала права відмовляти позивачам у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою, у зв`язку із надання дозволу на розробку проекту землеустрою на ту ж саму земельну ділянку іншим особам.

Аналіз статей 116, 118 ЗК України вказує на те, що місцева рада не має права визначати пріоритетність того чи іншого заявника на стадії надання дозволу на розробку проекту землеустрою на одну й ту ж саму земельну ділянку.

У даному випадку надання такого дозволу вказує про відсутність обтяжень щодо бажаної земельної ділянки і ще не означає позитивного рішення місцевої ради про передачу у власність цієї земельної ділянки після виготовлення проекту землеустрою.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 27.03.2018 №463/3375/15-а та від 27.02.2020 у справі №120/1491/19-а.

Отже, колегія суддів апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції про протиправність оскаржуваних рішень та їх скасування, а тому в цій частині оскаржуване рішення має бути залишено без змін.

Водночас, колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції про задоволення позовних вимог в частині зобов`язання відповідача прийняти конкретне рішення, а саме: зобов`язати Козелецьку селищну раду надати дозволи на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для індивідуального садівництва ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 орієнтовною площею 0,12 га за рахунок земель комунальної власності в межах селища Козелець (урочище «Старий сад»), з огляду на те, що вирішення земельних питань перебуває поза компетенцією адміністративного суду.

Так, в широкому розумінні до юрисдикції суду не входить зобов`язання відповідача приймати на сесії будь-яке конкретне рішення, оскільки відповідно до чинного законодавства України, суд не має права перебирати на себе повноваження, віднесені до компетенції, зокрема, органів місцевого самоврядування.

Суд може за наявності достатніх правових підстав визнати рішення неправомірним та скасувати його, а також зобов`язати відповідача з урахуванням висновків суду повторно розглянути відповідне питання та прийняти за наслідками його розгляду вмотивоване та обґрунтоване нормами законодавства рішення, при цьому суд не може перебирати на себе функцію дозвільного органу, яка не покладена на суд законом.

Правові висновки аналогічного змісту були наведені у постановах Верховного Суду від 13.01.2021 у справі №1340/5638/18, від 08.07.2021 у справі №464/470/17 та від 22.07.2021 року № 320/1177/19.

Правовими положеннями ч.5 ст. 242 КАС України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості й забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях, аналізуючи національні системи правового захисту на предмет дотримання права на ефективність внутрішніх механізмів в аспекті забезпечення гарантій, визначених статтею 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, вказував, що для того, щоб бути ефективним, засіб захисту має бути незалежним від будь-якої вжитої на розсуд державних органів дії, бути безпосередньо доступним для тих, кого він стосується (див. рішення від 06.09.2005 у справі «Гурепка проти України» (Gurepka v. Ukraine), заява №61406/00, п. 59); спроможним запобігти виникненню або продовженню стверджуваному порушенню чи надати належне відшкодування за будь-яке порушення, яке вже мало місце (див. рішення від 26.10.2000 у справі «Кудла проти Польщі» (Kudla v. Poland), заява №30210/96, п. 158) (п. 29 рішення Європейського суду з прав людини від 16.08.2013 у справі «Гарнага проти України» (Garnaga v. Ukraine), заява №20390/07).

За наведеного правового регулювання та встановлених у справі обставин, колегія суддів доходить висновку, що в даному випадку захист порушених прав ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 має бути відновлено шляхом зобов`язання відповідача повторно розглянути питання про надання позивачам дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, орієнтовною площею 0,12 га, для ведення індивідуального садівництва, за рахунок земель комунальної власності в межах селища Козелець (урочище Старий сад), на території Козелецької селищної ради, цілком відповідає вимогам справедливості й забезпечує ефективне поновлення прав та законних інтересів позивачів.

Як зазначено в п. 4.1 Рішення Конституційного суду України від 02.11.2004 р. N 15-рп/2004 суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує захист гарантованих Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визначив окремі ознаки принципу верховенства права у розбудові національних систем правосуддя та здійсненні судочинства, яких мають дотримуватись держави - члени Ради Європи, що підписали Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги правову позицію Європейського суду з прав людини, яка викладена в справі «Пономарьов проти України» (пункт 40 мотивувальної частини рішення від 3 квітня 2008 року), в якому Суд наголосив, що «право на справедливий судовий розгляд», яке гарантовано п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, має розумітися у світлі преамбули Конвенції, у відповідній частині якої зазначено, що верховенство права є спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду.

У справі «Сокуренко і Стригун проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що «стаття 6 Конвенції не зобов`язує держав - учасників Конвенції створювати апеляційні чи касаційні суди. Однак там, де такі суди існують, необхідно дотримуватись гарантій, визначених у статті 6» (пункт 22 мотивувальної частини рішення від 20 липня 2006 року).

Таким чином, відповідач, приймаючи оскаржувані рішення, діяв поза межами повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, необґрунтовано та незаконно.

Отже, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що даний адміністративний позов підлягає частковому задоволенню та апеляційна скарга частковому задоволенню, оскільки рішення суду в частині зобов`язання Козелецьку селищну раду Чернігівської області надати дозволи на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для індивідуального садівництва ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 орієнтовною площею 0,12 га за рахунок земель комунальної власності в межах селища Козелець (урочище «Старий сад») підлягає скасуванню, з прийняттям в цій частині нового рішення про повторний розгляд питання, яке стало предметом спору в даній справі, з урахуванням висновків суду апеляційної інстанції.

Як зазначено у постанові Верховного Суду від 26.06.2018 року №127/3429/16-ц, Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», §58, рішення від 10.02.2010 року).

Колегія суддів апеляційної інстанції доходить до висновку, що інші доводи апелянта не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, а тому судом до уваги не приймаються.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 257 КАС України за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.

Так, згідно ч. 1 ст. 260 КАС України питання про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі.

Згідно з п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності.

Керуючись ст.ст. 242, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, Шостий апеляційний адміністративний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Козелецької селищної ради Чернігівської області задовольнити частково.

Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 02 серпня 2022 року скасувати в частині зобов`язання Козелецької селищної ради Чернігівської області надати дозволи на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для індивідуального садівництва ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 орієнтовною площею 0,12 га за рахунок земель комунальної власності в межах селища Козелець (урочище «Старий сад»).

У вказаній частині прийняти нове рішення, яким зобов`язати Козелецьку селищну раду Чернігівської області повторно розглянути питання про надання ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 дозволів окремо кожному на розробку проектів землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для індивідуального садівництва орієнтовною площею 0,12 га за рахунок земель комунальної власності в межах селища Козелець (урочище «Старий сад»).

В іншій частині рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 02 серпня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя: М.І. Кобаль

Судді: Л.О. Костюк

А.Г. Степанюк

Повний текст виготовлено 08.02.2023 року