Справа № 160/18321/22
Суддя: Турова Олена Михайлівна
Дата ухвалення: 2023-02-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді: Турової О.М.,
розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи в порядку письмового провадження у місті Дніпрі адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) та зобов`язання вчинити певні дії, -
15.11.2022 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області, в якій позивач просить:
- зобов`язати Головне управління ДПС у Дніпропетровській області скасувати борг (недоїмку) по єдиному внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в інтегрованій картці платника податків ОСОБА_1 .
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 21.11.2022 року вказана позовна заява залишена без руху та позивачеві надано строк - десять днів з дня отримання копії цієї ухвали, для усунення недоліків позову шляхом подання до суду належним чином завіреної копії квитанції про оплату судового збору та копій документів на підтвердження повноважень адвоката (ордер, свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю, договір про надання правової допомоги) для відповідача.
На виконання вимог ухвали суду від 21.11.2022 року, позивачем 30.11.2022 року було усунуто означені недоліки позовної заяви.
22.12.2022 року до канцелярії суду від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій останній виклав позицію аналогічну заявленій ним у власній позовній заяві.
Відповідно до ч.1 ст.257 КАС України, за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.
Згідно з ч.1 ст.258 КАС України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.
Частиною 4 статті 243 КАС України встановлено, що судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.
Згідно з ч.5 ст.250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення
Зважаючи на наведене та відповідно до вимог ст.ст. 243, 250, 257, 258, 262 КАС України, справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи у письмовому провадженні.
Дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази, а також проаналізувавши зміст норм матеріального та процесуального права, що регулюють спірні правовідносини, суд доходить висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі, з огляду на таке.
З 01.02.2005р. позивача взято на облік в ГУ ДПС у Дніпропетровській області як платника єдиного внеску.
Згідно з довідкою ТОВ «Нова пошта» від 08.11.2022 року №5539 ОСОБА_1 з 26.10.2017р. працює на посаді фахівця ділянки адресного депо (вантажно-посилкова) №2 по теперішній час.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28.08.2021 року у справі №160/9897/21 позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління ДПС в Дніпропетровській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу задоволено частково, визнано протиправною та скасовано Вимогу про сплату боргу (недоїмки) Головного управління ДПС у Дніпропетровській області №Ф-10178-53 від 26 лютого 2021 року в частині зобов`язання ОСОБА_1 сплатити єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в розмірі 31452,74грн., у задоволенні решти позовних вимог відмовлено, а також стягнуто з Головного управління ДПС у Дніпропетровській області (ЄДРПОУ - 44118658) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір у розмірі 314,50 грн.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28.08.2021 року у справі №160/9897/21 набрало законної сили 28.09.2021 року.

Як слідує з вищевказаного рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28.08.2021 року у справі №160/9897/21, судом було встановлено, що сума заборгованості за спірною вимогою №Ф-10178-53 від 26 лютого 2021 року утворилась внаслідок щомісячного нарахування позивачу суми єдиного соціального внеску за 2017 рік у загальному розмірі 8448.00 грн.; за 2018 рік у розмірі 9828,72 грн; за 2019 рік у розмірі 11016,72 грн; за 2020 рік 8495,30 грн., що становить 37788,74 грн. Однак, згідно довідки Пенсійного фонду України з індивідуальними відомостями про застраховану особу (форма ОК-5) судом встановлено, що позивач з жовтня 2017 року по теперішній час працював в якості найманого працівника, у ТОВ «Нова пошта». Також, згідно відомостей вказаної довідки за позивача, як найнятого працівника, роботодавцями сплачувався ЄСВ. Так, за період з жовтня 2017 року роботодавцем позивача сплачувався за нього єдиний внесок, доказів протилежного відповідачем суду не надано. Отже, з огляду на встановлені обставини справи та наведені приписи законодавства, у позивача був відсутній обов`язок по сплаті єдиного соціального внеску у розмірі мінімального страхового внеску за період з жовтня 2017 року, що свідчить про протиправність нарахування позивачу єдиного соціального внеску за спірною вимогою у розмірі 31452,74 грн. (37788,74 2112,00 грн. за 2017 рік, - 9828,72 грн. (819,06 х 12) за 2018 рік; - 11016,72 грн. (918,06 х 12) за 2019 рік - 8495,30 грн. за 2020 рік). При цьому, суд зауважив, що позивачем доказів перебування його у трудових відносинах або сплати ним єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску за період з січня 2017 року по вересень 2017 року, суду не надано, то відповідно нарахування позивачу єдиного соціального внеску за вказаний період у розмірі 6336,00 грн. відповідає приписам чинного законодавства. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що оскаржувана вимога №Ф-10178-53 від 26 лютого 2021 року в частині визначення заборгованості з єдиного внеску у розмірі 31452,74 грн. за період з жовтня 2017 року по грудень 2020 року є протиправною та підлягає скасуванню.

Відповідно до ч.4 ст.78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Судом також встановлено, що ОСОБА_1 відповідно до квитанції від 20.12.2021 року за №0.0. було сплачену заборгованість з ЄСВ за період січень 2017 року вересень 2017 року, включно, у розмірі 6336,00грн., що відповідачем також визнається.

Водночас, в подальшому Головним управління ДПС у Дніпропетровській області винесено вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 14.10.2022 року №Ф-10178-53, згідно якої станом на 31.01.2022 року ОСОБА_1 має заборгованість зі сплати єдиного соціального внеску в розмірі на суму 31452,74грн.

Як слідує з наданого відповідачем на виконання вимог суду детального розрахунку заборгованості, визначеної у спірній вимозі про сплату боргу (недоїмки) від 14.10.2022 року №Ф-10178-53, така заборгованість позивача становить 31452,74грн. та нарахована позивачеві за період 2017-2020р.р., а саме:

- по строку сплати 09.02.2018 нараховано за 2017 рік - 8448,00грн (із них 6336,00грн сплачено, залишок несплаченої суми склав 2112,00грн);

- по строку сплати 19.04.2018 нараховано за І квартал 2018 року - 2457,18грн;

- по строку сплати 19.07.2018 нараховано за II квартал 2018 року - 2457,18грн;

- по строку сплати 21.10.2018 нараховано за III квартал 2018 року -2457,18грн;

- по строку сплати 21.01.2019 нараховано за IV квартал 2018 року - 2457,18грн;

- по строку сплати 19.04.2019 нараховано за І квартал 2019 року - 2754,18грн;

- по строку сплати 19.07.2019 нараховано за II квартал 2019 року - 2754,18грн;

- по строку сплати 21.10.2019 нараховано за III квартал 2019 року - 2754,18грн;

- по строку сплати 20.01.2020 нараховано за IV квартал 2019 року - 2754,18грн;

- по строку сплати 21.04.2020 нараховано за І квартал 2020 року - 2078,12грн;

- по строку сплати 20.07.2020 нараховано за II квартал 2020 року - 1039,06грн;

- по строку сплати 19.10.2020 нараховано за III квартал 2020 року - 3178,12грн;

- по строку сплати 19.01.2021 нараховано за IV квартал 2020 року - 2200,00грн.

Незгода позивача з вимогою від 14.10.2022 року №Ф-10178-53 стала підставою для його звернення до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зважає на таке.

Спірні правовідносини врегульовані нормами Податкового кодексу України (далі - ПК України) в частині відносин, що виникають у сфері справляння податків і зборів, порядку їх адміністрування, платників податків та зборів, їх прав та обов`язків, компетенції контролюючих органів, повноважень і обов`язків їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальності за порушення податкового законодавства, Закону України Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців (Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань) в частині відносини, які виникають у сфері державної реєстрації юридичних осіб, а також фізичних осіб-підприємців та нормами Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон №2464-VI) в частині правових та організаційних засад забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умов та порядку його нарахування і сплати та повноважень органу, що здійснює його збір та ведення обліку.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону №2464-VI єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

За змістом приписів статті 2 Закону №2464-VI його дія поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.

Згідно з абзацом другим пункту 1 частини першої статті 4 Закону №2464-VI платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Пунктом 4 частини першої статті 4 Закону №2464 з-поміж інших платників єдиного внеску визначено й фізичних осіб-підприємців, в тому числі й тих, які обрали спрощену систему оподаткування.

Відповідно до абзацу першого пункту 1 та пункту 3 частини першої статті 7 Закону №2464-VI (в редакції, чинній з 1 січня 2017 року) єдиний внесок нараховується:

- для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України "Про оплату праці", та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами;

- для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Верховний Суд вже неодноразово вирішував зазначене питання. Зокрема, у постановах від 27 листопада 2019 року (справа №160/3114/19), від 4 грудня 2019 року (справа №440/2149/19), від 23 січня 2020 року (справа №480/4656/18) висловлено правову позицію, що платниками єдиного соціального внеску є, зокрема, фізичні особи-підприємці. Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою господарської діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Отже, саме дохід особи від господарської діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, але її розмір не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.

Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

З урахуванням особливостей форми діяльності самозайнятих осіб, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.

Отже, особа, яка провадить господарську діяльність, вважається самозайнятою особою і зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем у розмірі не меншому за мінімальний.

Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, підприємницької діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ.

При цьому, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте, за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, розмір єдиного внеску не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.

Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Наведене правове врегулювання дає підстави для висновку, що, з урахуванням особливостей форми діяльності осіб, що зареєстровані як фізичні особи-підприємці, проте, фактично не здійснюють та не ведуть господарську діяльність та доходи не отримують, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.

З огляду на предмет спору у цій справі та вищевикладені висновки, шляхом системного тлумачення наведених норм права, суд доходить висновку, відповідно до якого особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.

Інше тлумачення норм Закону №2464-VI щодо необхідності сплати єдиного внеску особами, які перебувають на обліку в органах ДПС і зареєстровані як фізичні особи-підприємці (однак господарську діяльність не здійснюють і доходи не отримують), та які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.

Таким чином, з урахуванням наведеного, суд при вирішенні спору повинен, зокрема, перевірити обставини щодо: наявності у позивача статусу фізичної особи-підприємця; здійснення ним підприємницької діяльності та отримання ним доходу у періоді, за який податковим органом нарахований єдиний внесок; нараховування та сплати роботодавцем за позивача, як за застраховану особу, єдиного внеску в розмірі не меншому мінімального страхового внеску на місяць.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 04.12.2019р. у справі №440/2149/19 (адміністративне провадження №К/9901/28514/19).

При цьому, визначення наявності у особи статусу фізичної-особи підприємця має першочергове значення для вирішення питання щодо наявності обов`язку сплати єдиного внеску.

Суд зважає на те, що питання наявності у ОСОБА_1 статусу фізичної-особи підприємця у період, за який йому нарахована заборгованості зі сплати ЄСВ за 2017 рік, за 2018 рік, за 2019 рік та за 2020 рік, а також питання наявності у нього обов`язку сплачувати за цей період ЄСВ вже було предметом судового розгляду в рамках адміністративної справи №160/9897/21, рішення в якій набрало законної сили 28.09.2021 року, і яким встановлено наступне.

Так, судом було встановлено, що Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 з 12.01.2005 року був зареєстрований у Дніпропетровській районній державній адміністрації Дніпропетровській області як фізична особа-підприємець та перебував на обліку у Головному Управлінні ДПС у Дніпропетровській області, Дніпровської ДПІ (Дніпровського р-н). Згідно довідки ТОВ «Нова пошта» позивач з 26.10.2017 працює на посаді фахівця ділянки адресного депо (вантажно-посилкова) №2 по теперішній час. Головним управління ДПС у Дніпропетровській області винесено вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 26.02.2021 року №Ф-10178-53, згідно якої станом на 31.01.2021 року ОСОБА_1 має заборгованість зі сплати єдиного соціального внеску в розмірі 37788,74грн. Сума заборгованості за спірною вимогою №Ф-10178-53 від 26 лютого 2021 року утворилась внаслідок щомісячного нарахування позивачу суми єдиного соціального внеску за 2017 рік у загальному розмірі 8448.00 грн.; за 2018 рік у розмірі 9828,72 грн; за 2019 рік у розмірі 11016,72 грн; за 2020 рік 8495,30 грн., що становить 37788,74 грн. Однак, згідно довідки Пенсійного фонду України з індивідуальними відомостями про застраховану особу (форма ОК-5) судом встановлено, що позивач з жовтня 2017 року по теперішній час працював в якості найманого працівника, у ТОВ «Нова пошта». Також, згідно відомостей вказаної довідки за позивача, як найнятого працівника, роботодавцями сплачувався ЄСВ. Так, за період з жовтня 2017 року роботодавцем позивача сплачувався за нього єдиний внесок, доказів протилежного відповідачем суду не надано. Отже, з огляду на встановлені обставини справи та наведені приписи законодавства, у позивача був відсутній обов`язок по сплаті єдиного соціального внеску у розмірі мінімального страхового внеску за період з жовтня 2017 року, що свідчить про протиправність нарахування позивачу єдиного соціального внеску за спірною вимогою у розмірі 31452,74 грн. (37788,74 2112,00 грн. за 2017 рік, - 9828,72 грн. (819,06 х 12) за 2018 рік; - 11016,72 грн. (918,06 х 12) за 2019 рік - 8495,30 грн. за 2020 рік). При цьому, суд зауважив, що позивачем доказів перебування його у трудових відносинах або сплати ним єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску за період з січня 2017 року по вересень 2017 року, суду не надано, то відповідно нарахування позивачу єдиного соціального внеску за вказаний період у розмірі 6336,00грн. відповідає приписам чинного законодавства. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що оскаржувана вимога №Ф-10178-53 від 26 лютого 2021 року в частині визначення заборгованості з єдиного внеску у розмірі 31452,74 грн. за період з жовтня 2017 року по грудень 2020 року є протиправною та підлягає скасуванню.

При цьому суд зазначає, що відповідно до частини четвертої статті 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Верховний Суд у постанові від 18 грудня 2019 року у справі №761/29966/16-ц (провадження №61-5327св19) роз`яснив, що преюдиція - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиційно встановлені факти не підлягають доказуванню. Звільнення від доказування з підстав установлення преюдиційних обставин в іншому судовому рішенні, варто розуміти так, що учасники судового процесу не зобов`язані повторно доказувати ті обставини, які були встановлені чинним судовим рішенням в іншій адміністративній, цивільній або господарській справі, якщо в цій справі брали участь особи, щодо яких відповідні обставини встановлені.

Таким чином, в рамках розгляду справи №160/9897/21 були встановлені обставини, що свідчать про наявність у позивача в період з 01.01.2017р. по 31.12.2020р., включно, статусу фізичної особи-підприємця, а також встановлено факт працевлаштування ОСОБА_1 з 26 жовтня 2017 року по теперішній час в якості найманого працівника в ТОВ «Нова пошта», що також підтверджується матеріалами справи, що розглядається, зокрема: витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань та довідкою ТОВ «Нова пошта» від 08.11.2022 року №5539.

При цьому, суд зауважує, що, з огляду на наявність у позивача статусу фізичної особи-підприємця у період з січня 2017 року по вересень 2017 року, включно, та відсутність у нього в цей час статусу найманого працівника, що також встановлено рішенням суду у справі №160/9897/21 та не спростовано під час розгляду цієї справи, у ФОП ОСОБА_1 був наявний обов`язок сплачувати ЄСВ саме за період січень 2017 року вересень 2017 року, включно, при цьому, правомірність нарахування контролюючим органом заборгованості з ЄСВ за цей період у сумі 6336,00грн. була встановлена судом при розгляді справи №160/9897/21.

Однак, враховуючи, що до винесення оскаржуваної в рамках цієї справи вимоги від 14.10.2022 року №Ф-10178-53 заборгованість позивача з ЄСВ за період січень 2017 року вересень 2017 року, включно, у сумі 6336,00грн. вже була погашена ОСОБА_1 відповідно до квитанції від 20.12.2021 року за №0.0., відтак, до складу заборгованості з єдиного внеску, визначеної у вимозі від 14.10.2022 року №Ф-10178-53, така заборгованість за січень 2017 року вересень 2017 року, включно, не увійшла, що відповідачем не заперечується та фактично визнається у наданому детальному розрахунку боргу, визначеному у спірній вимозі, відтак, оскаржувана у цій справі вимога стосується безпосередньо заборгованості позивача саме за період жовтень 2017 року грудень 2020 року, включно.

Зважаючи на те, що в рамках розгляду справи №160/9897/21 були встановлені обставини, що свідчать про наявність у позивача в період з 01.01.2017р. по 31.12.2020р. статусу фізичної особи-підприємця, а також встановлення судом факту працевлаштування ОСОБА_1 з 26 жовтня 2017 року по теперішній час в якості найманого працівника в ТОВ «Нова пошта», що також підтвердженого наявними в цій справі доказами, а саме: довідкою ТОВ «Нова пошта» від 08.11.2022 року №5539, а, отже, відсутність у позивача обов`язку сплачувати ЄСВ за період жовтень 2017 року грудень 2020 року, включно, оскільки за цей період єдиний внесок сплачувався його роботодавцем, що також підтверджено Довідками з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування «Індивідуальні відомості про застраховану особу» (Форма ОК-7 та ОК-5) та, в свою чергу, свідчить про те, що ОСОБА_1 з жовтня 2017 року по грудень 2020 року, включно, не є платником ЄСВ у розумінні приписів частини першої статті 4 Закону №2464-VI, суд вважає обґрунтованими доводи позивача про безпідставність та протиправність спірної вимоги про сплату боргу (недоїмки) з ЄСВ №Ф-10178-53 від 14.10.2022 року, якою визначено позивачеві борг з єдиного внеску на суму 31452,74грн. саме за період жовтень 2017 року грудень 2020 року, включно.

За наведених обставин, вимога ГУ ДПС у Дніпропетровській області про сплату боргу (недоїмки) від 14.10.2022р. №Ф-10178-53 на суму 31452,74грн. є протиправною та підлягає скасуванню, а позовні вимоги в цій частині, відповідно, - задоволенню.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 в частині зобов`язання Головного управління ДПС у Дніпропетровській області скасувати борг (недоїмку) по єдиному внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в інтегрованій картці платника податків ОСОБА_1 , суд зазначає наступне.

Правила ведення в податкових органах оперативного обліку податків, зборів, платежів та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування визначено Порядком ведення податковими органами оперативного обліку податків, зборів, платежів та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженим Наказом Міністерства фінансів України від 12 січня 2021 року № 5 (далі Порядок №5).

Згідно пункту 2 розділу І Порядку № 5 інтегрована картка платника - форма оперативного обліку податків, зборів, платежів та єдиного внеску, що ведеться за кожним видом платежу.

За змістом пункту 1 розділу ІІ зазначеного Порядку, з метою обліку нарахованих і сплачених, повернутих та відшкодованих сум платежів територіальними органами ДПС відкриваються ІКП за кожним платником та кожним видом платежу, які мають сплачуватися такими платниками на рахунки, відкриті в розрізі адміністративно-територіальних одиниць. Облік платежів ведеться в ІКП окремими обліковими операціями в хронологічному порядку. При цьому кожна операція фіксується в окремому рядку із зазначенням виду операції та дати її проведення.

Згідно з п.4-5 розділу І Порядку №5 відображення/занесення первинних показників у підсистемах інформаційної системи здійснюється працівниками структурних підрозділів територіальних органів ДПС за напрямами роботи. Моніторинг повноти та своєчасності внесення первинних показників у підсистеми інформаційної системи забезпечується керівниками структурних підрозділів територіального органу ДПС за напрямами роботи. Загальний контроль за достовірністю відображення в ІКП облікових показників забезпечується підрозділом, що здійснює облік платежів.

Відповідно до абз.2 п.2 Розділу ІІ Порядку №5 ІКП відкриваються автоматично кожному платнику, зокрема, у разі: нарахування сум платежів, визначених територіальним органом ДПС (акт перевірки, податкове повідомлення-рішення, рішення про застосування штрафних (фінансових) санкцій, передбачених Законом України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів», рішення про застосування штрафних санкцій з єдиного внеску, вимоги про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску).

Аналіз наведених положень свідчить про те, що відображення контролюючим органом в інтегрованій картці платника податків відомостей щодо своєчасного нарахування та сплати податкових зобов`язань створює певні наслідки для платника податків та наявність у останнього матеріально-правового інтересу, щоб дані інтегрованих карток правильно відображали фактичний стан розрахунків з бюджетом. Відповідно, у разі скасування вимоги про сплату боргу, контролюючий орган повинен вчинити дії щодо відображення/коригування у особовій картці позивача дійсного стану зобов`язань перед бюджетом.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом, зокрема, у постановах 19 лютого 2019 року (справа №825/999/17), від 26 лютого 2019 року (справа №805/4374/15-а), від 10 квітня 2020 року по справі №813/1760/18 та від 01 липня 2020 року по справі №640/8980/19, та враховується судом при розгляді цієї справи згідно з ч.5 ст.242 КАС України.

Таким чином, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд зважає на таке.

Частиною 1 статті 143 КАС України визначено, що суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Згідно з частиною 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Як свідчать матеріали справи, при зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір в розмірі 992,40грн., а тому, зважаючи на задоволення позовних вимог у повному обсязі, вказана сума підлягає стягненню з відповідача за рахунок його бюджетних асигнувань на користь позивача.

Керуючись ст. ст. 242-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 ) до Головного управління ДПС у Дніпропетровської області (, юридична адреса: 49005, м. Дніпро, вул. Сімферопольська, 17А) про визнання протиправною та скасування вимоги та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити у повному обсязі.

Визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДПС у Дніпропетровської області (, юридична адреса: 49005, м. Дніпро, вул. Сімферопольська, 17А) про сплату боргу (недоїмки) від 14.10.2022 року №Ф-10178-53 на суму 31452,74грн.

Зобов`язати Головне управління ДПС у Дніпропетровській області (, місцезнаходження: вул. Сімферопольська, 17-а, м. Дніпро, 49005) здійснити коригування відомостей в інтегрованій картці платника єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 ) шляхом виключення з неї відомостей про наявність у ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 ) боргу зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірі 31452,74грн. (тридцять одна тисяча чотириста п`ятдесят дві гривні 74 копійки).

Стягнути з Головного управління ДПС у Дніпропетровської області (, юридична адреса: 49005, м. Дніпро, вул. Сімферопольська, 17А) за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 ) судові витрати зі сплати судового збору у сумі 992,40грн. (дев`ятсот дев`яності дві гривні 40 копійок).

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до Третього апеляційного адміністративного суду в порядку та у строки, передбачені ст.ст. 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення суду складено 03.02.2023 року.

Суддя: О.М. Турова