Справа № 480/7341/22
Суддя: С.М. Гелета
Дата ухвалення: 2023-02-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
10 лютого 2023 року Справа № 480/7341/22
Сумський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді - Гелети С.М., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін у приміщенні суду в м. Суми адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Роменської районної державної адміністрації Сумської області про стягнення середнього заробітку та моральної шкоди,
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 звернулась до Сумського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Роменської районної державної адміністрації Сумської області, про стягнення середнього заробітку та моральної шкоди.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що наказом керівника апарату районної державної адміністрації позивачу було звільнено з посади начальника відділу освіти Роменської районної державної адміністрації 04.03.2021 у зв`язку зі скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури та штатного розпису Роменської районної державної адміністрації без скорочення чисельності або штату державних службовців без скорочення чисельності або штату державних службовців згідно з пунктом 1 частини першої статті 87 Закону України Про державну службу. На момент звільнення позивачу не було виплачено грошову компенсацію за 52 календарних дні основної та додаткової відпусток. Грошова компенсація за невикористану основу та додаткові відпустки була нарахована і виплачена лише 18.08.2022 на підставі рішення Сумського окружного адміністративного суду. Враховуючи те, що суми компенсації не були виплачені позивачу в день звільнення, відповідно до ст.ст. 116,117 КЗпП України позивач просить стягнути на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.
Відповідач подав відзив на позовну заяву, у якому заперечує проти позовних вимог у повному обсязі та зазначає, що відповідно до частини першої статті 94 Кодексу законів про працю України заробітною платою є винагорода, яка виплачується працівникові за виконану ним роботу. Відшкодування, яке сплачується за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України, не відповідає цим ознакам заробітної плати, оскільки виплачується не за виконану працівником роботу, а за затримку розрахунків при звільненні. Тому відшкодування, передбачене статтею 117 Кодексу законів про працю України, хоча і розраховується, виходячи з середнього заробітку працівника, однак не є заробітною платою, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця. Оцінюючи вимогу щодо розрахунку суми стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати індексації, пролсить суд врахувати висновки Верховного Суду по справы №225/5266/18 (провадження №61-7884св19). Посилається на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, а також зазначає про наявність правових підстав для зменшення розміру відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.
Щодо відшкодування моральної шкоди представник відповідача зазначає, що позивачем не надано належних доказів щодо характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких вона зазнала у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з оскаржуваними діями райдержадміністрації, характеру немайнових втрат, тяжкості вимушених змін у її життєвих і професійних стосунках, моральних переживаннях, стану здоров`я тощо. Сам лише факт невиконання судового рішення не може слугувати виключною підставою для стягнення моральної шкоди. Тому позовна вимога щодо відшкодування моральної шкоди є необґрунтованою та не підлягає задоволенню.
Судом було відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд зазначає наступне.
Судом встановлено, що розпорядженням голови Роменської районної державної адміністрації за № 128-К від 11.12.2017 ОСОБА_1 було призначено на посаду начальника відділу освіти, молоді та спорту Роменської районної державної адміністрації з 12 грудня 2017 року з оплатою праці згідно з штатним розписом як таку, яка визнана переможцем конкурсу на зайняття цієї посади шляхом просування по службі з посади головного спеціаліста відділу освіти, молоді та спорту Роменської районної державної адміністрації з присвоєнням шостого рангу державного службовця в межах категорії Б. (а.с. 23).
Відповідно до розпорядження голови Роменської районної державної Сумської області від 25.12.2020 №90-к Про ОСОБА_1 , позивача було звільнено з посади начальника відділу освіти Роменської районної державної адміністрації Сумської області 31 грудня 2020 року у зв`язку з ліквідацією відділу Роменської районної державної адміністрації Сумської області як юридичної особи публічного права в порядку переведення для подальшої роботи в Роменській районній державній адміністрації відповідно до статті 41 Закону України Про державну службу (а.с.25).
Наказом керівника апарату Роменської районної державної адміністрації від 30.12.2020 №74-к ОСОБА_1 було призначено на посаду начальника відділу освіти Роменської районної державної адміністрації з 01 січня 2021 року (а.с.26).
У подальшому, наказом керівника апарату Роменської районної державної адміністрації від 03.03.2021 №40-к, ОСОБА_1 було звільнено з посади начальника відділу освіти Роменської районної державної адміністрації 04 березня 2021 року у зв`язку зі скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури та штатного розпису Роменської районної державної адміністрації без скорочення чисельності або штату державних службовців згідно з пунктом 1 частини першої статті 87 Закону України Про державну службу (а.с. 30).
Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 26.07.2021 по справі №480/3935/21 зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні щорічних відпусток відповідно до довідки виданої, відділом освіти Роменської районної державної адміністрації Сумської області від 31.12.2020 №01-17/1474 в кількості 52 календарних дні, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення із займаної посади - 04.03.2021.

На виконання рішення Сумського окружного адміністративного суду від 26.07.2021 по справі №480/3935/21 відповідач 17.08.2022 виплатив на користь позивача грошову компенсацію за невикористані дні щорічних відпусток у загальному розмірі 17093,96 грн, що підтверджується платіжними дорученням №192 (а.с. 62).

Позивач зазначає. що загальна кількість робочих днів з березня 2021 по 18.08.2022 становить 372 дні, отже середній заробіток складає 22020,76 грн., але із врахуванням норми ст. 117 КЗпП України відповідач повинен сплатити позивачу суму не більше як за шість місяців, що становить 74603,75 грн.

Таким чином позивач просить суд стягнути з відповідача 74603,75 грн. та 50000 грн. моральної шкоди.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Як встановлено судом, рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 26.07.2021 по справі №480/3935/21 зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані дні щорічних відпусток відповідно до довідки виданої, відділом освіти Роменської районної державної адміністрації Сумської області від 31.12.2020 №01-17/1474 в кількості 52 календарних дні, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення із займаної посади - 04.03.2021.

Тобто, вказаним судовим рішенням було встановлено непроведення повного розрахунку відповідача із позивачем у день його звільнення.

При цьому за висновком, висловленим Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17, під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Згідно із частиною першою статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму.

Згідно зі статтею 117 цього Кодексу, чинного на момент виникнення спірних правовідносин, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 17 лютого 2015 року у справі №21-8а15.

Отже, у даному випадку з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах суд дійшов висновку про можливість застосування до спірних правовідносин приписів КЗпП України.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної, зокрема, у постанові від 21 березня 2017 року у справі №826/5111/15, установивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що згідно зі статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Суд звертає увагу на правову позицію, викладену Верховним Судом в постанові від 30 квітня 2020 року у справі №805/4458/17-а, відповідно до якої частина 1 статті 117 КЗпП України передбачає виплату компенсації за затримку виплати працівникові належних йому сум при звільненні у розмірі середньомісячного заробітку за весь період затримки до дати фактичного розрахунку, але за умови, коли спору щодо суми заборгованості немає. Тобто тут істотними є факт невиплати належних працівникові сум при звільненні та факт остаточного розрахунку з ним.

Відповідач не спростував доводи позивача про те, що на дату звільнення із позивачем було проведено остаточний розрахунок та виплачено усі належні суми.

Зважаючи на приписи частини другої статті 116 КЗпП України, відповідач зобов`язаний був виплатити позивачу усі належні суми до виплати у повному обсязі у день звільнення, проте виконав свій обов`язок у повному обсязі лише 17.08.2022 (виплачена сума компенсації за невикористані дні щорічних відпусток на підставі судового рішення), а усього на загальну суму 17093,96 грн.

Непроведення своєчасного та повного розрахунку при звільненні позивача у встановлені строки є протиправним. Відповідачем не надано будь-яких доказів того, що ним вживалися заходи для своєчасного розрахунку з позивачем на момент звільнення.

Таким чином, непроведення повного розрахунку з позивачем при звільненні є протиправною бездіяльностю відповідача та відповідно до статті 117 КЗпП України він зобов`язаний нарахувати та виплатити позивачу середній розмір заробітку за час затримки розрахунку при його звільненні, починаючи з 05.03.2021 (наступного дня після звільнення) по день фактичного розрахунку 17.08.2022, але не більше ніж шість місяців.

Відповідно до пункту 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 Про практику застосування судами законодавства про оплату праці, задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Обчислення середнього заробітку за час вимушеного прогулу проводиться згідно з вимогами постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати (надалі Порядок №100).

Відповідно до пункту 2 розділу ІІ Порядку №100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або для виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Абзацом 2 пункту 3 розділу ІІІ Порядку №100 передбачено, що суми нарахованої заробітної плати, крім премій (в тому числі за місяць) та інших заохочувальних виплат за підсумками роботи за певний період, враховуються у тому місяці, за який вони нараховані, та у розмірах, в яких вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт.

Підпунктом б пункту 4 розділу ІІІ Порядку №100 визначено, що при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством, не враховуються одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо).

Відповідно до пункту 5 розділу VI Порядку №100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться, виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Як встановлено пунктом 8 розділу VI Порядку №100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

У позовній заяві позивач зазначає, що з урахуванням ст. 117 Кодексу законів про працю України, відповідач повинен виплатити середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців, зокрема у даному випадку з березня 2021 року по серпень 2021 року, що становить 74603,75 грн (596,83 грн *125 календарних днів).

Відповідно до довідки про середньоденну та середньомісячну заробітну плату позивача (а.с. 41) за два останні повні місяці перед звільненням (січень-лютий 2021 року) нараховано та виплачено заробітну плату у сумі 11638,26 грн за січень 2021 року та 11638,26 грн за лютий 2021 року, що за два місяці становить 2376,52 грн.

Виходячи із норм Порядку №100 середньоденна заробітна плата позивача із врахуванням кількості робочих, не календарних, як помилково зазначає відповідач у довідці, повинна становити становить 596,83 грн. (2376,52 грн. /39 робочих днів, що передують місяцю звільнення позивача).

Отже, середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні 04.03.2021, але не більше шести місяців, що повинен розраховуватися в робочих, а не календарних днях, як помилково зазначає позивач, та становить 124 робочі дні за період з 05.03.2021 по 05.09.2021. Таким чином сума середнього заробітку становить 74006,92 грн. (596,83 грн. х 124 робочі дні).

Разом із тим, судом при визначенні розміру компенсації за затримку розрахунку необхідно враховувати розмір середнього заробітку позивача, суму заборгованості, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, та інших обставин справи.

Вирішуючи питання щодо розміру суми компенсації середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні суд застосовує принцип співмірності, що узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 18.07.2018 у справі №825/325/16, від 30.11.2020 у справі №480/3105/19.

Так, судом враховується , що Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (див. пункт 71 постанови від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц).

Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (див. висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16; висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених у постанові від 27 квітня 2016 року у справі N 6-113цс16).

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке (пункт 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц):

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

За обставин цієї справи суд вважає за необхідне застосувати критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні.

Враховуючи те, що сума середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплата грошової компенсації за несвоєчасний розрахунок при звільнені) в розмірі 74006,92 грн значно перевищує суму грошової компенсації за невикористані дні щорічних відпусток у сумі 17093,96 грн, суд вважає за необхідне застосувати принцип співмірності, та стягнути на користь позивача середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, у розмірі, що не перевищує 100% суми виплаченої компенсації за несвоєчасний розрахунок при звільнені, що становить суму 17093,96 грн.

Враховуючи задоволення позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, відповідно до ст. 139 КАС України, суд вважає за необхідне відшкодувати позивачу за рахунок бюджетних асигнувань відповідача суму судового збору сплачену позивачем при зверненні до суду.

Стосовно вимог позивача про стягнення з Роменської районної державної адміністрації Сумської області моральної шкоди у розмірі 50000,00 грн, суд зазначає наступне.

Статтею 56 Конституції України гарантовано, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно зі ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 23 Цивільного кодексу України).

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постановах від 10.04.2019 у справі №464/3789/17, від 27.11.2019 у справі № 750/6330/17.

Зокрема, Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п. 49). Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п. 52). Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

Згідно з ч. 1 ст. 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Відповідно до аби. 2 ч. 3 вказаної статті розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Позивач зазначає, що через невиплату належних сум, ОСОБА_1 , була фактично позбавлена засобів до існування, все це відобразилося не психо-емоційному стані (нервові зриви, хвилювання, тощо), було принижено честь та гідність, завдано шкоди діловій репутації, змушена була захищати свої права у судових органах.

Разом з тим, під час вирішення спорів про відшкодування шкоди за ст. ст. 1166, 1167 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками. Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Однак жодна із наведених у ст. 23 Цивільного кодексу України підстав не була доведена та обґрунтована в позовних вимогах, право на звернення до суду позивачем реалізовується на власний розсуд і дана обставина не є підставою для визнання факту наявності моральної шкоди. Позивачем не доведено, що моральна шкода була завдана відповідачем і саме у такому розмірі, у зв`язку з чим суд відмовляє в задоволенні позовних вимог у цій частині.

Керуючись ст.ст. 90, 139, 143, 241-246, 250, 255, 295 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Роменської районної державної адміністрації Сумської області про стягнення середнього заробітку та моральної шкоди задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Роменської районної державної адміністрації Сумської області щодо непроведення нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Стягнути з Роменської районної державної адміністрації (бульвар Свободи, 1,м. Ромни,Роменський район, Сумська область, і.к. 04057936) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , і.к. НОМЕР_1 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 17093,96 грн .

У задоволенні інших вимог - відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Роменської районної державної адміністрації (бульвар Свободи, 1,м. Ромни,Роменський район, Сумська область, і.к. 04057936) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , і.к. НОМЕР_1 ) суму судового збору у розмірі 992,40 грн.

Рішення може бути оскаржено до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя С.М. Гелета