Справа № 480/2076/21
Суддя: Бершов Г.Є.
Дата ухвалення: 2023-02-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2023 р.Справа № 480/2076/21
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Бершова Г.Є.,

Суддів: Чалого І.С. , Ральченка І.М. ,

за участю секретаря судового засідання Юсіфової Г.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Сумського окружного адміністративного суду від 29.06.2022, головуючий суддя І інстанції: С.В. Воловик, м. Суми, по справі № 480/2076/21

за позовом ОСОБА_1

до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб з питань безпосереднього виведення ПАТ "Банк Михайлівський" з ринку

про визнання бездіяльності протиправною та стягнення шкоди,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 звернулася до Сумського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, в якій просить:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача, яка полягає у невжитті відповідачем заходів із організації виплати позивачу гарантованої суми відшкодування за вкладом в розмірі 200000,00 грн;

- стягнути з відповідача на користь позивача 200000,00 грн завданої позивачу майнової шкоди, спричиненої даною протиправною бездіяльністю відповідача.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 була вкладником, а наразі є кредитором ПАТ "КБ "Хрещатик" на суму 200000 грн кредиторських вимог, які на даний час не отримала. Позивач стверджує, що через встановлені судовими інстанціями та підтверджені самим відповідачем факти протиправної бездіяльності уповноваженої особи відповідача ОСОБА_1 з вини уповноваженої особи відповідача, незаконно втратила можливість отримати за процедурою, визначеною Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», гарантовану позивачу суму відшкодування за вкладом в розмірі 200000,00 грн. Відтак, у зв`язку з цією протиправною бездіяльністю уповноваженої особи відповідача позивачу була завдана майнова шкода в розмірі 200000,00 грн.

Ухвалою Сумського окружного адміністративного суду від 17.06.2021 по справі № 480/2076/21 провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про визнання бездіяльності протиправною та стягнення шкоди закрито.

Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 07.12.2021 ухвалу Сумського окружного адміністративного суду від 17.06.2021 по справі № 480/2076/21 скасовано, а справу направлено суду І інстанції для продовження розгляду. Вказана справа надійшла до Сумського окружного адміністративного суду 28 січня 2022 року.

Ухвалою Сумського окружного адміністративного суду від 29 червня 2022 року по справі № 480/2076/21 провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про визнання бездіяльності протиправною та стягнення шкоди закрито.

Позивач, не погодившись із вказаним рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваної ухвали норм процесуального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати ухвалу Сумського окружного адміністративного суду від 29 червня 2022 року, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду справи.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач зазначає, що з боку відповідача, всупереч приписам п. п. 4, 13 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», щодо неї не було вжито заходів щодо захисту прав та охоронюваних законом інтересів, як вкладника на організацію виплати гарантованої суми відшкодування за вкладом в розмірі 200000,00 грн. Позивач зазначає, що в цьому полягає суть протиправної бездіяльності відповідача, як суб`єкта владних повноважень у розумінні ст. 4 КАС України, а тому даний спір належить до юрисдикції адміністративних судів.

Відповідач правом на подання відзиву на апеляційну скаргу позивача не скористався.

Сторони про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Протокольною ухвалою суду 30.01.2023 колегія суддів визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи в порядку письмового провадження без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до ч. 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права, надану правову оцінку дослідженим судом доказів по справі, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що постановою правління Національного банку України від 05 квітня 2016 року №234 Про віднесення ПАТ КБ ХРЕЩАТИК до категорії неплатоспроможних (далі - Постанова №234) ПАТ КБ ХРЕЩАТИК віднесено до категорії неплатоспроможних. Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 05 квітня 2016 року №463 Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ КБ ХРЕЩАТИК та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку розпочато процедуру виведення банку з ринку шляхом запровадження в ньому тимчасової адміністрації строком на один місяць з 05 квітня 2016 року по 04 травня 2016 року (включно). Рішенням правління Національного банку України від 02 червня 2016 року №46-рш Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ КБ ХРЕЩАТИК відкликано банківську ліцензію та ліквідовано ПАТ КБ ХРЕЩАТИК. Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 03 червня 2016 року №913 Про початок процедури ліквідації ПАТ КБ ХРЕЩАТИК та делегування повноважень ліквідатора банку розпочато процедуру ліквідації ПАТ КБ ХРЕЩАТИК з 06 червня 2016 року по 05 червня 2018 року включно. Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 грудня 2018 року, яке залишено без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 28 березня 2019 року (справа №826/3021/18) вказані рішення Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 05 квітня 2016 року №463 та від 03 червня 2016 року №913 та рішення правління Національного банку України від 02 червня 2016 року №46-рш скасовані.

Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 13 червня 2019 року №1503 Про продовження тимчасової адміністрації у ПАТ КБ ХРЕЩАТИК та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку продовжено процедуру виведення Публічного акціонерного товариства Комерційний банк Хрещатик з ринку шляхом продовження в ньому тимчасової адміністрації строком на п`ять днів з 14 червня 2019 року (пункт 2). Пунктом 7 цього ж рішення вирішено звернутись до Національного банку України з пропозицією про відкликання банківської ліцензії ПАТ КБ ХРЕЩАТИК та ліквідацію банку.

Рішенням правління Національного банку України від 18 червня 2019 року №415-рш Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства Комерційний банк Хрещатик вирішено відкликати банківську ліцензію та ліквідувати ПАТ КБ ХРЕЩАТИК.

Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 19 червня 2019 року №1548 Про здійснення процедури ліквідації ПАТ КБ ХРЕЩАТИК та делегування повноважень ліквідатора банку вирішено: припинити тимчасову адміністрацію Публічного акціонерного товариства Комерційний банк Хрешатик з 20.06.2019; процедуру ліквідації здійснювати протягом двох років з 20.06.2019 по 19.06.2021 включно.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 13.10.2020 у справі №640/18835/19 визнано протиправною та скасовано Постанову Правління Національного банку України від 05.04.2016 № 234 Про віднесення Публічного акціонерного товариства Комерційний банк Хрещатик до категорії неплатоспроможних; визнано протиправним та скасовано Рішення Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 13.06.2019 року № 1503 Про продовження тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товариству Комерційний банк Хрещатик та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку; визнано протиправними дії Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, які полягають у зверненні з пропозицією до Національного банку України про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства Комерційний банк Хрещатик, яка викладена в листі від 14.06.2019 № 40-10286/19; визнано протиправним та скасувати Рішення Правління Національного банку України від 18.06.2019 № 415-рш Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства Комерційний банк Хрещатик; визнано протиправним та скасувати Рішення Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 1548 від 19.06.2019 Про здійснення процедури ліквідації Публічного акціонерного товариства Комерційний банк Хрещатик та делегування повноважень ліквідатора банку.

Приймаючи рішення про закриття провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що спір за позовом ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про визнання бездіяльності протиправною та стягнення шкоди не є публічно-правовим і не може розглядатися в порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 12 жовтня 1978 року у справі «Zand v. Austria» вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів. З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою статті 19 ЦПК України установлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім випадків, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Водночас відповідно до частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення. Зокрема, юрисдикція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів або правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб`єкт владних повноважень» означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 4 цього Кодексу).

З аналізу наведених процесуальних норм вбачається, що до адміністративної юрисдикції відноситься справа, яка виникає зі спору в публічно-правових відносинах, що стосується цих відносин, коли один з його учасників - суб`єкт владних повноважень, здійснює владні управлінські функції, в цьому процесі або за його результатами владно впливає на фізичну чи юридичну особу та порушує їх права, свободи чи інтереси в межах публічно-правових відносин.

Натомість визначальні ознаки приватноправових відносин - це юридична рівність та майнова самостійність їх учасників, наявність майнового чи немайнового особистого інтересу суб`єкта. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням приватного права (як правило, майнового) певного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права призвели владні управлінські дії суб`єкта владних повноважень.

При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Водночас помилковим є застосування статті 19 КАС України та поширення юрисдикції адміністративних судів на усі спори, стороною яких є суб`єкт владних повноважень, оскільки при вирішенні питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і цивільних справ недостатньо застосування виключно формального критерію - визначення суб`єктного складу спірних правовідносин (участь у них суб`єкта владних повноважень), натомість визначальною ознакою для правильного вирішення спору є характер правовідносин, з яких виник спір.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Так, ОСОБА_1 звернулась до адміністративного суду з позовом до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб щодо визнання протиправною бездіяльності відповідача, яка полягає у невжитті заходів із організації виплати позивачу гарантованої суми відшкодування за вкладом в розмірі 200000,00 грн.

Правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду, порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами встановлюються Законом № 4452-VI.

Цей Закон є спеціальним щодо спірних правовідносин.

Правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду, порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами встановлюються Законом України від 23 лютого 2012 року № 4452-VI «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (далі по тексту - Закон № 4452-VI). Цим Законом також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків. Цей Закон є спеціальним у регулюванні спірних правовідносин.

Згідно зі ст. 3 Закону № 4452-VI, Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку. Фонд є юридичною особою публічного права, має відокремлене майно, яке є об`єктом права державної власності і перебуває у його господарському віданні.

Згідно із ч. 1 статті 4 цього Закону, основним завданням Фонду є забезпечення функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку.

Для цього Фонд наділено відповідними функціями, визначеними частиною другою статті 4 Закону № 4452-VI, серед яких, зокрема, ведення реєстру учасників Фонду; здійснення заходів щодо організації виплат відшкодувань за вкладами у строки, визначені цим Законом; здійснення заходів щодо інформування громадськості про функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, захисту прав та охоронюваних законом інтересів вкладників.

Відповідно до ст. 6 Закону № 4452-VI, в межах своїх функцій та повноважень Фонд здійснює нормативне регулювання системи гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку. Фонд приймає нормативно-правові акти з питань, віднесених до його повноважень, які є обов`язковими до виконання банками, юридичними та фізичними особами.

Частиною 1 статті 54 Закону № 4452-VI визначено, що рішення, що приймаються відповідно до цього Закону Національним банком України, Фондом, працівниками Фонду, що виконують функції, передбачені цим Законом, у тому числі у процесі здійснення тимчасової адміністрації, ліквідації банку, виконання плану врегулювання, можуть бути оскаржені до суду.

З аналізу наведених вище норм, колегія суддів дійшла висновку, що Фонд, у правовідносинах, що склалися, є суб`єктом публічного права, що створений з метою реалізації публічних інтересів держави у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків із ринку, здійснює нормативне регулювання, тобто наділений владними управлінськими функціями та є суб`єктом владних повноважень у розумінні КАС України.

Фонд як юридична особа публічного права виконує спеціальну функцію у сфері гарантування вкладів фізичних осіб, а тому спір стосовно формування переліку рахунків, за якими вкладники мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду, із визначенням сум, що підлягають відшкодуванню, та затвердження реєстру відшкодувань вкладникам за рахунок коштів Фонду є публічно-правовим і належить до юрисдикції адміністративних судів.

Висновки суду першої інстанції про те, що спірні правовідносини склалися у зв`язку непогашенням кредиторських вимог позивача, через протиправну на його думку, бездіяльність Фонду, як управителя банку, що є діяльністю зі збереженням активів банку, та не пов`язана з відшкодуванням гарантованої державою суми вкладу, а тому у спірних правовідносинах відповідач діє, як керівник банку в межах договірних відносин, а тому природа цих правовідносин не є публічно-правовою, колегія суддів вважає помилковими.

Учасниками спірних правовідносин є виключно вкладники та Фонд, і саме в цих учасників виникають відповідні права та обов`язки.

Банк, який ліквідується, жодним чином не впливає на той факт, чи буде особу включено до переліку тих осіб, які мають право на відшкодування за рахунок коштів Фонду. Це питання відповідно до норм Закону № 4452-VI вирішує виключно Фонд.

Так, відповідно до ч. 1, 2 ст. 26 Закону № 4452-VI, Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, станом на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на цей день, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200000 гривень.

Вкладник має право на одержання гарантованої суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду в межах граничного розміру відшкодування коштів за вкладами. Під час тимчасової адміністрації вкладник набуває право на одержання гарантованої суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду в межах граничного розміру відшкодування коштів за вкладами за договорами, строк дії яких закінчився станом на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, та за договорами банківського рахунку з урахуванням вимог, визначених частиною четвертою цієї статті.

Згідно із ст. 27 Закону № 4452-VI, порядок визначення вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами, а саме: уповноважена особа Фонду складає перелік рахунків вкладників та визначає розрахункові суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду відповідно до вимог цього Закону та нормативно-правових актів Фонду станом на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку.

Уповноважена особа Фонду протягом 15 робочих днів з дня початку процедури виведення Фондом банку з ринку формує: 1) перелік рахунків, за якими вкладники мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду, із визначенням сум, що підлягають відшкодуванню; 2) перелік рахунків вкладників, кошти яких не підлягають відшкодуванню Фондом відповідно до пунктів 4 - 6 частини четвертої статті 26 цього Закону.

Виконавча дирекція Фонду затверджує реєстр відшкодувань вкладникам для здійснення виплат відповідно до наданого уповноваженою особою Фонду переліку рахунків, за якими вкладник має право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду. Фонд не пізніше ніж через 20 робочих днів з дня початку процедури виведення Фондом банку з ринку розміщує оголошення про початок відшкодування коштів вкладникам на офіційному веб-сайті Фонду.

Фонд також оприлюднює оголошення про початок відшкодування коштів вкладникам у газеті "Урядовий кур`єр" або "Голос України".

Частиною 1 ст. 28 Закону № 4452-VI визначено, що Фонд розпочинає виплату відшкодування коштів у національній валюті України в порядку та у черговості, встановлених Фондом, не пізніше 20 робочих днів (для банків, база даних про вкладників яких містить інформацію про більше ніж 500000 рахунків, - не пізніше 30 робочих днів) з дня початку процедури виведення Фондом банку з ринку.

Отже, правовідносини між Фондом і вкладниками, які претендують на отримання гарантованого відшкодування за рахунок коштів Фонду, складаються без участі банку-боржника.

Крім того, ч. 8 ст. 36 Закону № 4452-VI передбачено, що дія Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" на банки не поширюється.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що спір стосовно права на відшкодування вкладів фізичних осіб за рахунок коштів Фонду в межах гарантованого державою відшкодування за вкладами, є публічно-правовим, має особливий характер і стосується виконання окремої владної функції Фонду, а саме організації виплат відшкодувань за вкладами (п. 4 ч. 2 ст. 4 Закону № 4452-VI).

Наведений висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постановах від 18.04.2018 у справі № 813/921/16, від 23.05.2018 по справі № 820/3770/16, від 06.06.2018 по справі № 815/863/16, від 20.09.2018 по справі № 815/6697/16, постанові від 10.04.2019 у справі № 761/10730/18, Верховний Суд у постановах від 23.10.2019 у справі № 725/5833/16-ц та від 16.03.2020 у справі №580/1241/19, від 22 червня 2022 року у справі № 640/24360/20.яка є обов`язковою для врахування в силу ч.5 ст.242 КАС України.

Враховуючи, що у цій справі дослідженню підлягають виключно владні управлінські дії (бездіяльність) та рішення суб`єктів владних повноважень щодо фактичного гарантування вкладу позивача, то цей спір підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства. Висновки суду першої інстанцій про те, що цей спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства є помилковими.

Щодо інших доводів апелянта колегія суддів зазначає.

Ухвалюючи дане судове рішення колегія суддів керується ст. 322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення Серявін та інші проти України) та Висновком №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини по справі Серявін та інші проти України(п.58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у цій справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи апелянта, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття цього судового рішення.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 320 КАС України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувана ухвала постановлена з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, та з порушенням норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення питання стосовно юрисдикції цього спору, у зв`язку з чим вважає за необхідне апеляційну скаргу позивача задовольнити, ухвалу суду першої інстанції скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Надаючи оцінку клопотанню позивача про розподіл судових витрат колегія суддів зазначає таке.

За змістом приписів ст. 139 КАС України розподіл судових витрат, в тому числі витрат на правничу допомогу, відбувається лише за наслідками розгляду справи по суті, перегляду рішення суду по суті спору в апеляційному та касаційному порядку.

Оскільки ухвала про закриття провадження у справі не є рішенням суду по суті спору, колегія суддів вважає відсутні сутніми підстави для задоволення клопотання позивача про розподіл судових витрат на правничу допомогу.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 320, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Ухвалу Сумського окружного адміністративного суду від 29.06.2022 по справі № 480/2076/21 - скасувати.

Справу № 480/2076/21 за позовом ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про визнання бездіяльності протиправною та стягнення шкоди направити до Сумського окружного адміністративного суду для продовження розгляду.

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про розподіл судових витрат - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Г.Є. Бершов
Судді І.С. Чалий І.М. Ральченко