Справа № 200/11723/21
Суддя: Сіваченко Ігор Вікторович
Дата ухвалення: 2023-02-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2023 року справа №200/11723/21

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Сіваченка І.В., суддів: Блохіна А.А., Гаврищук Т.Г., секретар судового засідання Антіпов М.О., за участі представника відповідача Богданова Р.К., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Міністерства юстиції України на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 10 лютого 2022 року (повне судове рішення складено 08 листопада 2022 року у м. Слов`янську) у справі № 200/11723/21 (суддя в І інстанції Кравченко Т.О.) за позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

УСТАНОВИВ:

У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Міністерства юстиції України (далі Мін`юст), в якому позивач просив:

- визнати протиправними дії Мін`юсту, які полягали у відмові в задоволенні запиту на інформацію, що виявилася у направленні запиту на отримання публічної інформації від 04 червня 2021 року № 04/06-04 ОСОБА_1 до Офісу Президента України;

- зобов`язати Мін`юст вчинити дії по поверненню з Офісу Президента України запиту ОСОБА_1 на отримання публічної інформації від 04 червня 2021 року № 04/06-04 та розглянути його повторно з урахуванням висновків суду, наведених у рішенні.

Свої вимоги позивач обґрунтував тим, що 04 червня 2021 року він звернувся до Мін`юсту з запитом на отримання публічної інформації № 04/06-04, в якому просив надати копії доручень, які надійшли з Офісу Президента України до Департаменту державної виконавчої служби в період з 19 по 30 квітня 2021 року.

Листом від 07 червня 2021 року № 24401/ПІ-Т-2382/15.11 Мін`юст повідомив, що додатками до доручень Офісу Президента України, які надійшли до Департаменту державної виконавчої служби, є листи. Ці листи містять персональні дані. Мін`юст не є розпорядником інформації про осіб, щодо яких йдеться в листах. У зв`язку з цим запит на інформацію від 04 червня 2021 року № 04/06-04 на підставі ч. 3 ст. 22 Закону України від 13 січня 2011 року № 2939-VI «Про доступ до публічної інформації» (далі Закон № 2939-VI) був надісланий до Офісу Президента України для розгляду по суті.

Однак листом від 18 травня 2021 року № 21117/ПІ-Т-2024/15.11 Мін`юст повідомив позивачеві, що за період з 19 по 30 квітня 2021 року до Департаменту державної виконавчої служби надійшло два доручення з Офісу Президента України.

Позивач доводив, що дії Мін`юсту, які полягали у відмові в задоволенні запиту на інформацію шляхом направлення цього запиту для розгляду по суті до Офісу Президента України за наявності в Мін`юсті доручень, які надійшли з Офісу Президента України до Департаменту державної виконавчої служби в період з 19 по 30 квітня 2021 року, є протиправними, оскільки порушують гарантоване йому ст. 34 Конституції України та ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право на інформацію, що включає можливість вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію і яке підлягає обмеженню лише у виняткових випадках.

Позивач стверджував, що ненадання Мін`юстом як розпорядником публічної інформації запитаних доручень, які надійшли з Офісу Президента України до Департаменту державної виконавчої служби в період з 19 по 30 квітня 2021 року, за запитом на публічну інформацію від 04 червня 2021 року № 04/06-04, свідчить про протиправну відмову відповідача у доступі до публічної інформації за відсутності підстав, передбачених положеннями ч. 1 ст. 22 Закону № 2939-VI.

Позивач покликався на норми ст. ст. 34, 40 Конституції України, ст. ст. 1, 13 Закону № 2939-VI та стверджував, що публічною інформацією є відображена або задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях уся інформація, що перебуває у володінні суб`єктів владних повноважень, тобто органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, органів влади Автономної Республіки Крим, інших суб`єктів, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання.

Позивач наводив норми ст. ст. 14, 18 Закону № 2939-VI, п. п. 1-5 постанови Кабінету Міністрів України від 21 листопада 2011 року № 1277 «Питання системи обліку публічної інформації» (далі Постанова № 1277), п. п. 38-40, 44, 50 Типової інструкції з документування управлінської інформації в електронній формі та організації роботи з електронними документами в діловодстві, електронного міжвідомчого обміну, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 17 січня 2018 року № 55, (далі Типова інструкція № 55), і зазначав, що вказані документи передбачають створення, функціонування і ведення системи обліку публічної інформації, в якій реєструються документи, що перебувають у суб`єктів владних повноважень (вхідні, внутрішні, вихідні, інші документи незалежно від форми їх створення, підготовлені в установі).

Відповідно до ч. 3 ст. 22 Закону № 2939-VI розпорядник інформації, який не володіє запитуваною інформацією, але якому за статусом або характером діяльності відомо або має бути відомо, хто нею володіє, зобов`язаний направити цей запит належному розпоряднику з одночасним повідомленням про це запитувача.

Позивач вказував на те, що з огляду на зміст листа Мін`юсту від 18 травня 2021 року № 21117/ПІ-Т-2024/15.11, станом на 04 червня 2021 року відповідач володів запитуваною інформацією та був належним розпорядником цієї інформації, а тому направлення запиту від 04 червня 2021 року № 04/06-04 для розгляду до Офісу Президента України, за наявності зареєстрованих в Мін`юсті доручень, які надійшли з Офісу Президента України до Департаменту державної виконавчої служби в період з 19 по 30 квітня 2021 року, є протиправними діями.

Посилання відповідача в листі від 07 червня 2021 року № 24401/ПІ-Т-2382/15.11 на те, що додатками до доручень Офісу Президента України, які надійшли до Департаменту державної виконавчої служби, є листи, у яких містяться персональні дані, і Мін`юст не є розпорядником інформації про осіб, про яких йдеться в цих листах, позивач вважав такими, що не ґрунтуються на законі, оскільки відповідно до ч. 7 ст. 6 Закону № 2939-VI обмеженню доступу підлягає інформація, а не документ; якщо документ містить інформацію з обмеженим доступом, для ознайомлення надається інформація, доступ до якої необмежений.

Позивач наголошував, що Мін`юст як розпорядник інформації володіє документами, щодо яких зроблений запит від 04 червня 2021 року № 04/06-04; запитані документи не належать до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону № 2939; позивачу не надісланий розрахунок про сплату фактичних витрат, пов`язаних з копіюванням або друком; він дотримав вимоги до запиту на інформацію, передбачені ч. 5 ст. 19 Закону № 2939-VI, а тому дії відповідача, які полягали у відмові в задоволенні запиту на інформацію, що виявилися у направленні запиту до Офісу Президента України відповідно до положень ч. 3 ст. 22 Закону № 2939-VI, є протиправними, що і зумовило звернення до суду з цим позовом.

Просив задовольнити позов.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 10 лютого 2022 року позов задоволено частково.

Визнано протиправними дії Міністерства юстиції України, які полягали у направленні запиту на отримання публічної інформації від 04 червня 2021 року № 04/06-04, поданого ОСОБА_1 , на розгляд до Офісу Президента України на підставі ч. 3 ст. 22 Закону № 2939-VI.

Зобов`язано Міністерство юстиції України повторно розглянути запит на отримання публічної інформації від 04 червня 2021 року № 04/06-04, поданий ОСОБА_1 , з урахуванням правової оцінки, наданої судом в цьому рішенні.

У іншій частині вимог відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив рішення місцевого суду скасувати та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Апелянт наголошує на правомірності дій Мін`юсту під час розгляду запиту позивача.

Зазначає, що ОСОБА_1 звернувся до Мін`юсту з письмовим запитом на інформацію від 04 червня 2021 року № 04/06-04, у якому просив надати копії доручень, які надійшли з Офісу Президента України до Департаменту державної виконавчої служби в період з 19 по 30 квітня 2021 року. За результатами розгляду вказаного запиту Мін`юст листом-відповіддю від 07 червня 2021 року № 24401/ПІ-Т-2328/15.11 надав ОСОБА_1 роз`яснення законодавства та повідомив, що оскільки в додатках до доручень Офісу Президента України є листи, у яких міститься інформація про персональні дані, його запит скерований до Офісу Президента України як розпорядника інформації. Позивачу повідомлено, що Мін`юст не є розпорядником інформації щодо осіб, про яких йдеться в листах.

Покликається на норми ст. ст. 20, 21 Закону України від 02 жовтня 1992 року № 2657-ХІІ «Про інформацію» (далі Закон № 2657-ХІІ) і стверджує, що інформація про фізичну особу є конфіденційною в силу закону та не потребує віднесення такої інформації до конфіденційної суб`єктом владних повноважень; розпорядники інформації, які володіють інформацією про особу, зобов`язані надавати її безпосередньо і безкоштовно на вимогу осіб, яких вона стосується, крім випадків, передбачених законом; використовувати її лише з метою та у спосіб, визначений законом; вживати заходів щодо унеможливлення несанкціонованого доступу до неї інших осіб.

Відповідач наголошує, що не є розпорядником запитуваної інформації в розумінні ч. 3 ст. 22 Закону № 2939-VI, а тому запит про надання публічної інформації ОСОБА_1 від 04 червня 2021 року № 04/06-04 був направлений до Офісу Президента України як розпорядника інформації та одночасно повідомлено про це заявника.

Також апелянт вважає, що ОСОБА_1 було отримано обґрунтовану відповідь на запит на отримання публічної інформації від 04.06.2021, відтак права, свободи чи інтереси позивача в розумінні частини 1 статті 2 КАС України не підлягають судовому захисту.

В судовому засіданні представник відповідача підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити. Позивач до апеляційного суду не прибув.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі, залишити без задоволення, з таких підстав.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що встановлено на підставі паспорта громадянина України серії НОМЕР_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 .

Відповідач Міністерство юстиції України (ідентифікаційний код: 00015622) зареєстроване як юридична особа, про що до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесений відповідний запис.

14 травня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Мін`юсту з письмовим запитом на отримання публічної інформації № 14/05-01, в якому, крім іншого, просив надати інформацію про кількість доручень Офісу Президента України, які надходили до Департаменту державної виконавчої служби впродовж 19-30 квітня 2021 року.

Листом від 18 травня 2021 року № 21117/ПІ-Т-2024/15.11 «Щодо розгляду запиту» Мін`юст повідомив позивачеві, що за результатами пошуку документів в системі електронного документообігу Мін`юсту за вказаний період (19-30 квітня 2021 року) до Департаменту державної виконавчої служби надійшло 2 доручення з Офісу Президента України.

04 червня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Мін`юсту з письмовим запитом на отримання публічної інформації № 04/06-04, в якому просив надати копії доручень, які надійшли з Офісу Президента України до Департаменту державної виконавчої служби в період з 19 квітня 2021 року по 30 квітня 2021 року.

Листом від 07 червня 2021 року № 2440/ПІ-Т-2382/15.11 «Щодо розгляду запитів», в тому числі запиту від 04 червня 2021 року № 04/06-04, Мін`юст повідомив позивачеві, що додатками до доручень Офісу Президента України, які надійшли до Департаменту державної виконавчої служби, є листи, у яких міститься інформація про персональні дані, а Мін`юст не є розпорядником інформації про осіб, про яких йдеться в листах.

У зв`язку з цим та на підставі ч. 3 ст. 22 Закону № 2939-VI запити ОСОБА_1 , в тому числі запит від 04 червня 2021 року № 04/06-04, надіслані для розгляду по суті до Офісу Президента України.

В обґрунтування своїх дій Мін`юст покликався на ст. 19 Конституції України та п. 2 Положення про Міністерство юстиції України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02 липня 2014 року № 228, та Закон № 2939-VI.

09 червня 2021 року Мін`юст разом з листом № 27758/ПІ-Т-2382 на підставі ч. 3 ст. 22 Закону № 2939-VI надіслав до Офісу Президента України для розгляду по суті запити на інформацію ОСОБА_1 , включаючи запит від 04 червня 2021 року № 04/06-04, зареєстрований 04 червня 2021 року за № ПІ-Т-2412.

Мін`юст вказав, що про зазначене повідомив запитувача інформації листом від 07 червня 2021 року № 24401/ПІ-Т-2382/15.11.

Також Мін`юст інформував Офіс Президента України, що за результатами пошуку документів в системі електронного документообігу Мін`юсту встановлено, що в період з 19 квітня 2021 року по 30 квітня 2021 року з Офісу Президента України з питань державної виконавчої служби надійшли доручення від 21 квітня 2021 року № 48-01/340 та від 27 квітня 2021 року № 03-01/1072.

Щодо доручень Офісу Президента України суд встановив такі обставини.

Разом з листом від 27 квітня 2021 року № 03-01/1072 керівник Апарату Офісу Президента України надіслав до Мін`юсту звернення голови громадської організації стосовно протиправних, на його думку, дій приватного виконавця; просив опрацювати згідно з компетенцією викладені відомості, за наявності підстав вжити відповідних заходів реагування та про результати поінформувати автора звернення.

Разом з листом від 21 квітня 2021 року № 48-01/340 заступник керівника Офісу Президента України надіслав до Мін`юсту для розгляду згідно з компетенцією звернення громадянина щодо невиконання рішення суду та з інших питань і про результати просив поінформувати заявника.

В додатках до цих листів-доручень містяться звернення громадської організації та громадянина.

Будь-які інші докази щодо предмета доказування учасники справи не надали.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, апеляційний суд виходить з такого.

Спершу слід зазначити, що рішення місцевого суду оскаржено лише відповідачем. Відповідно до частини першої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Таким чином, оскільки судове рішення позивачем не оскаржене, апеляційному перегляду підлягає рішення місцевого суду лише в частині, в якій задоволенні позовні вимоги. В іншій частині судове рішення апеляційному перегляду не підлягає і має бути залишено без змін.

Частина 2 статті 34 Конституції України гарантує права кожного вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб на свій вибір.

Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національною безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя, що визначено ч. 3 ст. 34 Конституції України.

Ст. 10 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі Конвенція) гарантує кожному свободу вираження поглядів.

Відповідно до ч. 1 ст. 10 Конвенції кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право, крім іншого, включає свободу одержувати інформацію без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві, що передбачено ч. 2 ст. 10 Конвенції.

Отже, позивач має гарантоване ст. 34 Конституції України та ст. 10 Конвенції право на інформацію. Це право не є абсолютним і може зазнавати обмеження, яке здійснюється на підставі закону, для досягнення легітимної мети та є необхідним у демократичному суспільстві.

Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації та інформації, що становить суспільний інтерес, визначає Закон № 2939-VI.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону № 2939-VI метою цього Закону є забезпечення прозорості та відкритості суб`єктів владних повноважень і створення механізмів реалізації права кожного на доступ до публічної інформації.

Закон № 2939-VI не поширюється на відносини щодо отримання інформації суб`єктами владних повноважень при здійсненні ними своїх функцій, а також на відносини у сфері звернень громадян, які регулюються спеціальним законом (ч. 2 ст. 2 Закону № 2939).

Щодо визначення поняття «публічна інформація» та її обсягу суд відзначає таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону № 2939-VI публічна інформація це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

Перелік розпорядників інформації визначений ст. 13 Закону № 2939-VI.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 13 Закону № 2939-VI розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються суб`єкти владних повноважень органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання.

Аналіз визначення терміну «публічна інформація», наведеного у ч. 1 ст. 1 Закону № № 2939-VI, та переліку розпорядників публічної інформації, закріпленого у п. 1 ч. ст. 13 цього Закону, дозволяє дійти висновку, що публічною є уся відображена або задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що перебуває у володінні суб`єктів владних повноважень, тобто органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, органів влади Автономної Республіки Крим, інших суб`єктів, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими до виконання.

Слід зауважити, що публічною є не лише інформація, яка отримана, створена або знаходиться у володінні суб`єкта владних повноважень внаслідок реалізації ним владних управлінських функцій, публічною є взагалі уся інформація, яка перебуває у володінні такого суб`єкта.

Згідно з п. 1 Положення про Міністерство юстиції України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02 липня 2014 року № 228 (далі Положення) Міністерство юстиції України (Мін`юст) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України.

Мін`юст є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну правову політику, державну політику […] у сфері […], організації примусового виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб) (далі - виконання рішень), […].

Відповідно до п.п. п.п. 2-3, 2-4 п. 3 Положення одним із основних завдань Мін`юсту є забезпечення формування та реалізації державної політики у сфері організації примусового виконання рішень; забезпечення своєчасного, повного і неупередженого виконання рішень у порядку, встановленому законодавством.

Мін`юст відповідно до покладених на нього завдань, серед іншого, забезпечує контроль за роботою структурних підрозділів територіальних органів Мін`юсту, що забезпечують здійснення повноважень у сфері примусового виконання рішень (п.п. 83-28 п. 4 Положення).

Судами встановлено, що разом з листом від 21 квітня 2021 року № 48-01/340 заступник керівника Офісу Президента України надіслав до Мін`юсту для розгляду згідно з компетенцією звернення громадянина щодо невиконання рішення суду та з інших питань і про результати просив поінформувати заявника; разом з листом від 27 квітня 2021 року № 03-01/1072 керівник Апарату Офісу Президента України надіслав до Мін`юсту звернення голови громадської організації стосовно протиправних, на його думку, дій приватного виконавця; просив опрацювати згідно з компетенцією викладені відомості, за наявності підстав вжити відповідних заходів реагування та про результати поінформувати автора звернення.

За цих обставин, слушними є твердження позивача, що запитувана ним інформація, а саме доручення Офісу Президента України, є публічною, а розпорядником цієї інформації є Мін`юст.

Гарантії забезпечення права на доступ до публічної інформації визначені ст. 3 Закону № 2939-VI.

Зокрема, це право гарантується: 1) обов`язком розпорядників інформації надавати інформацію, крім випадків, передбачених законом; 3) максимальним спрощенням процедури отримання інформації; 6) юридичною відповідальністю за порушення законодавства про доступ до публічної інформації (ч. 1 ст. 3 Закону № 2939-VI).

Одним із способів забезпечення доступу до інформації є надання інформації за запитами на інформацію (п. 2 ч. 2 ст. 5 Закону № 2939-VI).

Механізм реалізації права на доступ до інформації за інформаційними запитами визначає Розділ IV Закону № 2939-VI.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 Закону № 2939-VI запит на інформацію це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні.

Частиною 2 статті 19 Закону № 2939-VI визначено, що запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту.

Згідно з положеннями ч. 3 ст. 19 Закону № 2939-VI запит на інформацію може бути індивідуальним або колективним. Запити можуть подаватися в усній, письмовій чи іншій формі (поштою, факсом, телефоном, електронною поштою) на вибір запитувача.

Письмовий запит подається в довільній формі, що передбачено ч. 4 ст. 19 Закону № № 2939-VI.

Відповідно до ч. 5 ст. 19 Закону № 2939-VI, запит на інформацію має містити: 1) ім`я (найменування) запитувача, поштову адресу або адресу електронної пошти, а також номер засобу зв`язку, якщо такий є; 2) загальний опис інформації або вид, назву, реквізити чи зміст документа, щодо якого зроблено запит, якщо запитувачу це відомо; 3) підпис і дату за умови подання запиту в письмовій формі.

Таким чином, звернувшись до Мін`юсту із запитом від 04 червня 2021 року № 04/06-04, ОСОБА_1 виявив намір реалізувати своє право на доступ до публічної інформації.

Щодо режиму доступу до публічної інформації.

Частиною 2 статті 1 Закону № 2939-VI установлено, що публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.

Отже, за загальним правилом публічна інформація є відкритою. Винятки з цього правила встановлюються законом (ч. 2 ст. 1 Закону № 2939-VI, ч. 2 ст. 20 Закону № 2657-ХІІ) і таким законом є Закон № 2939-VI (п.п 5.1. п. 5 Постанови Пленуму ВАСУ № 10).

Суд виходить з того, що обмеження доступу до публічної інформації є виключенням, яке буде правомірним лише у разі дотримання низки умов.

Види інформації, доступ до якої може бути обмежено, визначені ч. 1 ст. 6 Закону № 2939-VI, а ч. 2 ст. 6 цього Закону визначає сукупність вимог, дотримання яких є обов`язковим для обмеження доступу до таких видів інформації.

Так, ч. 1 ст. 6 Закону № 2939-VI установлено, що інформацією з обмеженим доступом є: 1) конфіденційна інформація; 2) таємна інформація; 3) службова інформація.

Слід зауважити, що ч. 2 ст. 6 Закону № 2939-VI передбачає вимоги до обмеження доступу до інформації, а не підстави для надання такого доступу.

Обов`язок обґрунтування обмеження доступу до тієї чи іншої інформації покладається на розпорядника, запитувач не має доводити її відкритість. При цьому, чи належить інформація до будь-якого виду інформації з обмеженим доступом розпорядник не визначає довільно. Визначення інформації з обмеженим доступом чітко передбачено у ст. ст. 7-9 Закону № 2939-VI. Водночас, сам по собі факт належності інформації до конфіденційної, службової чи таємної не є підставою для обмеження доступу до неї (відмови у її наданні).

Вичерпний перелік підстав для відмови в задоволенні запиту на інформацію визначений ч. 1 ст. 22 Закону № 2939-VI.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 22 Закону № 2939-VI, розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках: 1) розпорядник інформації не володіє і не зобов`язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит; 2) інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до ч. 2 ст. 6 цього Закону; 3) особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені ст. 21 цього Закону фактичні витрати, пов`язані з копіюванням або друком; 4) не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених ч. 5 ст. 19 цього Закону.

За правилами, наведеними у ч. 4 ст. 22 Закону № 2939-VI, у відмові в задоволенні запиту на інформацію має бути зазначено: 1) прізвище, ім`я, по батькові та посаду особи, відповідальної за розгляд запиту розпорядником інформації; 2) дату відмови; 3) мотивовану підставу відмови; 4) порядок оскарження відмови; 5) підпис.

Відповідно до ч. 5 ст. 22 Закону № 2939-VI відмова в задоволенні запиту на інформацію надається в письмовій формі.

Стаття 23 Закону № 2939-VI передбачає право на оскарження рішень, дій чи бездіяльності розпорядників інформації.

Згідно з приписами ч. 1 ст. 23 Закону № 2939-VI рішення, дії чи бездіяльність розпорядників інформації можуть бути оскаржені до керівника розпорядника, вищого органу або суду.

Згідно з ч. 3 ст. 23 Закону № 2939-VI оскарження рішень, дій чи бездіяльності розпорядників інформації до суду здійснюється відповідно до КАС України.

Щодо відмови у наданні інформації, яка може бути віднесена до інформації з обмеженим доступом.

Пункт 2 частини 1 ст. 22 Закону № 2939-VI передбачає, що розпорядник інформації може відмовити у доступі до інформації, якщо інформація, що запитується належить до інформації з обмеженим доступом відповідно до ч. 2 ст. 6 цього Закону.

Відтак, для того, щоб обмежити доступ до інформації, розпорядник має обґрунтувати, до якого виду інформації з обмеженим доступом належать запитувані відомості, а також проаналізувати, чи наявні підстави для обмеження такого доступу відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону № 2939-VI.

Разом з цим сам факт належності запитуваної інформації до інформації з обмеженим доступом не є достатньою підставою для відмови у її наданні.

Як наслідок, для того, щоб обмеження доступу було правомірним, інформація має належати до інформації з обмеженим доступом та при цьому розпорядник має виконати вимоги «трискладового тесту», передбаченого ч. 2 ст. 6 Закону № 2939-VI.

Про необхідність застосування «трискладового тесту» під час обмеження доступу до таємної інформації йдеться також у п.п. 5.1 п. 5 Постанови Пленуму ВАСУ № 10.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону № 2939-VI обмеження доступу до інформації здійснюється відповідно до закону при дотриманні сукупності таких вимог: 1) виключно в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя; 2) розголошення інформації може завдати істотної шкоди цим інтересам; 3) шкода від оприлюднення такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні.

Застосування цих умов саме у сукупності забезпечує дотримання принципу пропорційності обмеження права на доступ до публічної інформації.

Зокрема, в абз.3 п. п. 2.1 п. 2 мотивувальної частини рішення від 01 червня 2016 року № 2-рп/2016 Конституційний Суд України зазначив, що обмеження щодо реалізації конституційних прав і свобод не можуть бути свавільними та несправедливими, вони мають встановлюватися виключно Конституцією і законами України, переслідувати легітимну мету, бути обумовленими суспільною необхідністю досягнення цієї мети, пропорційними та обґрунтованими, у разі обмеження конституційного права або свободи законодавець зобов`язаний запровадити таке правове регулювання, яке дасть можливість оптимально досягти легітимної мети з мінімальним втручанням у реалізацію цього права або свободи і не порушувати сутнісний зміст такого права.

Відповідно до п. 3 ч. 4 ст. 22 Закону № 2939-VI відмова у задоволенні запиту на інформацію повинна бути мотивованою. Таким чином, у відмові розпорядник має не просто послатися на належність інформації до інформації з обмеженим доступом, але й обґрунтувати наявність підстав для обмеження в доступі, продемонструвавши застосування в сукупності положень п. п. 1-3 ч. 2 ст. 6 Закону № 2939-VI.

Отже, мотивованою може вважатися відмова, якщо у відповіді розпорядник зазначив: 1) якому з перерахованих у п. 1 ч. 2 ст. 6 Закону № 2939-VI інтересів відповідає обмеження доступу до інформації (цей перелік є вичерпним, розширеному тлумаченню не підлягає, розпорядник має обґрунтувати, чому саме обмеження доступу до конкретної інформації переслідує вказану мету); 2) яка істотна шкода буде завдана цим інтересам (розпорядник має пояснити, у чому полягає шкода відповідному інтересу, передбаченому п. 1 ч. 2 ст. 6 Закону № 2939-VI, довести наявність причинно-наслідкового зв`язку між наданням доступу до інформації та можливим настанням шкоди захищеному інтересу; обґрунтувати істотність шкоди та ймовірність її настання внаслідок надання доступу до інформації; 3) що переважає: істотна шкода захищеному інтересу чи суспільний інтерес знати цю інформацію.

Отже, розпорядник має навести відповідні і достатні аргументи, які доводять, що шкода від оприлюднення такої інформації для захищеного інтересу переважає право громадськості знати цю інформацію, суспільний інтерес до неї.

Надаючи оцінку правомірності дій Мін`юсту та їх відповідності критеріям, наведеним у ч. 2 ст. 2 КАС, суд виходить виключно з тієї аргументації, яка наведена відповідачем в його листі від 07 червня 2021 року № 2440/ПІ-Т-2382/15.11 «Щодо розгляду запитів».

Цим листом відповідач повідомив позивачеві, що додатками до доручень Офісу Президента України, які надійшли до Департаменту державної виконавчої служби, є листи, у яких міститься інформація про персональні дані, а Мін`юст не є розпорядником інформації про осіб, про яких йдеться в листах.

У зв`язку з цим та на підставі ч. 3 ст. 22 Закону № 2939-VI запити ОСОБА_1 , в тому числі запит від 04 червня 2021 року № 04/06-04, надіслані для розгляду по суті до Офісу Президента України.

В обґрунтування своїх дій Мін`юст покликався на ст. 19 Конституції України та п. 2 Положення, та Закон № 2939-VI.

Частиною 3 статті 22 Закону № 2939-VI передбачено, що розпорядник інформації, який не володіє запитуваною інформацією, але якому за статусом або характером діяльності відомо або має бути відомо, хто нею володіє, зобов`язаний направити цей запит належному розпоряднику з одночасним повідомленням про це запитувача. У такому разі відлік строку розгляду запиту на інформацію починається з дня отримання запиту належним розпорядником.

Визначальною ознакою публічної інформації є те, що вона по своїй суті є заздалегідь готовим зафіксованим на певному носії продуктом, отриманим або створеним суб`єктом владних повноважень у процесі виконання своїх обов`язків.

Разом з цим, також слід звернути увагу на те, що з урахуванням положень Закону № 2939 розпорядник інформації повинен володіти інформацією на момент отримання запиту та така інформація повинна знаходитись на певному матеріальному носію, тобто публічна інформація стосується інформації, яка відповідно до вимог діючого законодавства опинилася у розпорядника інформації (зокрема, це може бути інформація, яка створена в процесі виконання суб`єктом владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або інформація, яку вони отримали від інших суб`єктів.

Як вже було зазначено судами, запитом на публічну інформацію від 04 червня 2021 року № 04/06-04 ОСОБА_1 просив відповідача надати копії доручень, які надійшли з Офісу Президента України до Департаменту державної виконавчої служби в період з 19 по 30 квітня 2021 року.

Доручення Офісу Президента України, надані органу державної влади щодо вирішення питань, які належать до його компетенції, без сумніву, є публічною інформацію.

Перш ніж ОСОБА_1 звернувся до Мін`юсту із запитом від 04 червня 2021 року № 04/06-04, саме відповідач повідомив позивачеві про те, що він володіє запитуваною інформацією.

Цей висновок суду ґрунтується на тому, що листом від 18 травня 2021 року № 21117/ПІ-Т-2024/15.11 Мін`юст повідомив позивачеві, що за результатами пошуку документів в системі електронного документообігу Мін`юсту за вказаний період (19-30 квітня 2021 року) до Департаменту державної виконавчої служби надійшло 2 доручення з Офісу Президента України.

За вказаних обставин суд погоджується з доводами позивача про те, що, отримавши запит на публічну інформацію від 04 червня 2021 року № 04/06-04, Мін`юст зобов`язаний був розглянути його по суті в порядку, встановленому Законом № 2939-VI.

Як наслідок, дії Мін`юсту, які полягали у направленні запиту на отримання публічної інформації від 04 червня 2021 року № 04/06-04, поданого ОСОБА_1 , на розгляд до Офісу Президента України на підставі ч. 3 ст. 22 Закону № 2939-VI, підлягають визнанню протиправними.

Щодо посилання відповідача на те, що додатками до доручень Офісу Президента України, які надійшли до Департаменту державної виконавчої служби, є листи, у яких міститься інформація про персональні дані, а Мін`юст не є розпорядником інформації про осіб, про яких йдеться в листах, суд вважає за необхідне зазначити таке.

По-перше, запитом від 04 червня 2021 року № 04/06-04 ОСОБА_1 просив надати саме копії доручень Офісу Президента України, а не будь-які інші документи.

По-друге, звернення громадської організації та громадянина, які Офіс Президента України надіслав Мін`юсту «для опрацювання згідно з компетенцією викладених відомостей та за наявності підстав для вжиття заходів реагування і повідомлення про результати автора звернення», а також «для розгляду згідно з компетенцією звернення громадянина та інформування його про результати», також належать до публічної інформації, розпорядником якої є Мін`юст.

По-третє, відповідно до ч. 7 ст. 6 Закону № 2939-VI обмеженню доступу підлягає інформація, а не документ. Якщо документ містить інформацію з обмеженим доступом, для ознайомлення надається інформація, доступ до якої необмежений. У зв`язку з цим суд відхиляє наведені відповідачем заперечення щодо неможливості надання ОСОБА_1 запитуваної інформації у зв`язку із захистом персональних даних.

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що за встановлених фактичних обставин та з огляду на правове регулювання спірних правовідносин, відповідно до ч. 2 ст. 9 КАС належним та ефективним способом захисту порушеного права позивача на доступ до публічної інформації є покладання на Мін`юст обов`язку повторно розглянути запит на отримання публічної інформації від 04 червня 2021 року № 04/06-04, поданий ОСОБА_1 , з урахуванням правової оцінки, наданої судом в цьому рішенні.

Частиною 2 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною 2 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Доказів, які б доводили необґрунтованість заявленого позову, відповідач суду не надав.

Відтак, розглянувши подані документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, колегія суддів приходить до висновку, що місцевий суд прийняв рішення з дотриманням як матеріального так і процесуального права, а позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків місцевого суду.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статями 291, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Міністерства юстиції України залишити без задоволення.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 16 листопада 2022 року в справі № 200/11723/21 залишити без змін.

Повне судове рішення 09 лютого 2023 року.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому статтею 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Колегія суддів І. В. Сіваченко

А. А. Блохін

Т. Г. Гаврищук