Справа № 460/9590/20
Суддя: Мартинюк Н.М.
Дата ухвалення: 2023-02-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

09 лютого 2023 року

м. Київ

справа №460/9590/20

адміністративне провадження № К/990/3634/22

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Мартинюк Н.М.,

суддів - Жука А.В., Мельник-Томенко Ж.М.,

розглянув у порядку письмового провадження у касаційній інстанції адміністративну справу №460/9590/20

за позовом ОСОБА_1

до Управління Служби безпеки України в Рівненській області

про визнання протиправною бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинення певних дій

за касаційною скаргою Управління Служби безпеки України в Рівненській області

на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 25 червня 2021 року (головуючий суддя: Зозуля Д.П.)

і постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 23 грудня 2021 року (головуючий суддя: Довга О.І., судді: Глушко І.В., Запотічний І.І.).

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2020 року ОСОБА_1 пред`явив позов до Управління Служби безпеки України в Рівненській області, у якому просив суд:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування й невиплати йому у встановленому законодавством порядку грошового забезпечення за період з 9 травня 2016 року до 10 липня 2020 року включно;

- зобов`язати відповідача нарахувати й виплатити йому у встановленому законодавством порядку грошове забезпечення за період з 9 травня 2016 року до 10 липня 2020 року включно.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилався на те, що він проходив службу в Управлінні Служби безпеки України в Рівненській області з 1998 року, де 4 серпня 2015 року був виведений у розпорядження начальника Управління за посадою заступника начальника цього Управління й надалі строк перебування в розпорядженні продовжувався до 9 травня 2016 року. Зазначав, що з указаної дати відповідач припинив виплату йому грошового забезпечення. Натомість 12 червня 2020 року його звільнено з військової служби й 17 липня 2020 року виключено зі списків особового складу.

На основі цього ОСОБА_1 стверджував, що відповідач через протиправну бездіяльність не виплатив йому грошове забезпечення за період з 9 травня 2016 року до 10 липня 2020 року, чим порушив право на оплату праці.

Рішенням Рівненського окружного адміністративний суду від 25 червня 2021 року, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 23 грудня 2021 року, позов задоволено частково:

- визнано протиправною бездіяльність Управління Служби безпеки України в Рівненській області щодо ненарахування й невиплати ОСОБА_1 у встановленому чинним законодавством України порядку грошового забезпечення за період з 9 травня 2016 року до 10 липня 2020 року включно;

- зобов`язано Управління Служби безпеки України в Рівненській області нарахувати й виплатити у встановленому чинним законодавством України порядку ОСОБА_1 грошове забезпечення за період перебування у розпорядженні начальника Управління Служби безпеки України в Рівненській області з 9 травня 2016 року до 10 липня 2020 року включно.

Суди встановили, що ОСОБА_1 був військовослужбовцем і проходив службу в Управлінні Служби безпеки України в Рівненській області. З 4 серпня 2015 року ОСОБА_1 був виведений у розпорядження начальника Управління Служби безпеки України в Рівненській області за посадою заступника начальника цього управління відповідно до підпункту «б» пункту 48 Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України, затвердженого указом Президента України від 27 грудня 2007 року №1262/2007. Строк перебування у розпорядженні відповідач неодноразово продовжував, востаннє до 9 травня 2016 року.

З 9 травня 2016 року відповідач припинив виплату ОСОБА_1 грошового забезпечення.

Наказом Голови Служби безпеки України від 12 червня 2020 року ОСОБА_1 звільнено з військової служби (у зв`язку зі скороченням штатів або проведення організаційних заходів), а наказом начальника Управлінні Служби безпеки України в Рівненській області від 10 липня 2020 року його виключено зі списків особового складу.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суду, виходив з того, що через протиправну бездіяльність відповідач порушив право позивача на отримання грошового забезпечення.

Суд зазначив, що після закінчення строку перебування позивача у розпорядженні відповідач повинен був вирішити питання про його призначення на посаду або звільнення зі служби, однак через бездіяльність цього не зробив.

У цьому контексті суд зауважив, що відповідач не надав доказів пропонування позивачу вакантних посад і відмови останнього від надання згоди на відповідне призначення, тож указаний обов`язок залишився не виконаним, а тривалість перебування у розпорядженні сталася з незалежних від позивача причин.

Також суд зазначив, що невиконання позивачем під час перебування у розпорядженні завдань згідно з функціональними обов`язками залежало від бездіяльності відповідача, який тривалий час не забезпечив позивача завданнями за функціональними обов`язками або не звільнив його зі служби.

Суд вказав також на відсутність рапорту керівника, у розпорядженні якого перебував позивач, про виплату йому грошового забезпечення, що стало підставою для бездіяльності відповідача.

Опираючись на те, що перебування військовослужбовця у розпорядженні не є звільненням і у такий час особа продовжує виконувати обов`язки й проходити службу, суд дійшов висновку про необхідність захисту порушеного права позивача на отримання грошового забезпечення за вказаний період.

У касаційній скарзі Управління Служби безпеки України в Рівненській області просить Верховний Суд скасувати рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Скаржник стверджує, що суди першої й апеляційної інстанції не врахували правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду від 24 вересня 2021 року у справі №240/8881/19, відповідно до якої, у разі встановлення права на виплату грошового забезпечення, суду належить перевірити, які саме обов`язки були покладено на позивача (надані доручення тощо), і чи виконував він їх, та якими доказами це підтверджується.

У цьому контексті скаржник зазначає, що у спірний період часу позивач не виконував завдань відповідно до функціональних обов`язків, проте суди цього не врахували, що вплинуло на правильність їхніх висновків.

Ухвалою від 9 лютого 2022 року Суд відкрив касаційне провадження на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України.

Позивач відзиву на касаційну скаргу не подав, копію ухвали про відкриття касаційного провадження отримав 11 серпня 2022 року, що відповідно до статті 338 КАС України не перешкоджає перегляду рішень судів першої та апеляційної інстанцій в касаційному порядку.

В аспекті надання оцінки доводам касаційної скарги щодо неоднакового правозастосування, Суд дійшов такого висновку.

Касаційне провадження у справі відкрите на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України, а саме: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

Умовою для перегляду судом касаційної інстанції судових рішень в адміністративних справах з указаної підстави є їхня невідповідність викладеному у постанові Верховного Суду висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах.

Невідповідність правозастосовному висновку Верховного Суду (висловленому за наслідками розгляду (іншої) справи у касаційному порядку) матиме місце тоді, коли суд (суди) попередніх інстанцій, розглядаючи справу за схожих предмета спору, підстав позову, обставин справи та правового регулювання спірних правовідносин дійшов (дійшли) протилежних висновків щодо суті заявлених вимог, застосувавши норму права по-іншому, аніж це роз`яснив суд касаційної інстанції (в іншій подібній справі).

Водночас для цілей застосування приписів процесуальних законів щодо подібності правовідносин Велика Палата Верхового Суду у постанові від 12 жовтня 2021 року у справі №233/2021/19 конкретизувала:

- висновок про те, що така подібність означає, зокрема, тотожність суб`єктного складу правовідносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин) (викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2018 року у справі №910/17999/16 (пункт 32), від 25 квітня 2018 року у справі №925/3/17 (пункт 38), від 11 квітня 2018 року у справі №910/12294/16 (пункт 16), від 16 травня 2018 року у справі №910/24257/16 (пункт 40), у постановах Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі №910/8956/15, від 6 вересня 2017 року у справі №910/3040/16, від 13 вересня 2017 року у справі №923/682/16 тощо);

- висновок про те, що під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, за змістом яких тотожними, аналогічними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин (викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2018 року у справі №373/1281/16-ц, від 16 травня 2018 року у справі №760/21151/15-ц, від 29 травня 2018 року у справах №305/1180/15-ц і №369/238/15-ц (реєстровий номер 74842779), від 6 червня 2018 року у справах №308/6914/16-ц, №569/1651/16-ц та № 372/1387/13-ц, від 20 червня 2018 року у справі №697/2751/14-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі №648/2419/13-ц, від 12 грудня 2018 року у справі №2-3007/11, від 16 січня 2019 року у справі №757/31606/15-ц тощо).

Конкретизація полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими (пункти 38-39 постанови від 12 жовтня 2021 року).

Також Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що з метою оцінювання правовідносин на предмет подібності суд насамперед має визначити, які правовідносини є спірними, після чого застосувати змістовий критерій порівняння, а за необхідності - також суб`єктний і об`єктний критерії.

З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків сторін спору) є основним, а два інші - додатковими. Суб`єктний і об`єктний критерії матимуть значення у випадках, якщо для застосування норми права, яка поширюється на спірні правовідносини, необхідним є специфічний суб`єктний склад цих правовідносин або їх специфічний об`єкт.

Самі по собі предмет позову та сторони справи можуть не допомогти встановити подібність правовідносин за жодним із критеріїв. Не завжди обраний позивачем спосіб захисту є належним й ефективним. Тому формулювання предмета позову може не вказати на зміст і об`єкт спірних правовідносин. Крім того, сторонами справи не завжди є сторони спору (наприклад, коли позивач або відповідач неналежний). Тому порівняння сторін справи не обов`язково дозволить оцінити подібність правовідносин за суб`єктами спірних правовідносин (пункти 96-98 постанови від 12 жовтня 2021 року).

Разом з цим, обставини, які формують зміст правовідносин і впливають на застосування норм матеріального права, та оцінка судами їх сукупності не можна визнати як подібність правовідносин.

Проаналізувавши висновки Верховного Суду щодо застосування норм права у контексті характеру та юридичної природи правовідносин, з яких виник спір у наведеній скаржником справі, у зіставленні з предметом спору, підставами і змістом позовних вимог та регулюванням правовідносин у цій справі, на предмет їхньої подібності, а відтак застосовності як підстави для касаційного перегляду оскаржуваних рішень судів попередніх інстанцій по суті, колегія суддів зазначає таке.

Обґрунтовуючи посилання на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України, відповідач зазначає, що при винесенні оскаржуваних судових рішень суди не врахували висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 24 вересня 2021 року у справі №240/8881/19, щодо перевірки обов`язків, які були покладені на позивача у період перебування в розпорядженні, та їхнього виконання у разі встановлення права на виплату грошового забезпечення. Скаржник відстоює позицію, що суди помилково не врахували того, що у спірний період часу ОСОБА_1 не виконував завдань відповідно до функціональних обов`язків.

У цьому контексті колегія суддів зауважує, що у справі №240/8881/19 позивач звернувся до суду з позовом до Управління Служби безпеки України в Житомирській області про визнання протиправною бездіяльності, яка виразилася у невиплаті йому грошового забезпечення за період з 23 травня 2018 року до 23 липня 2018 року; стягнення з відповідача невиплаченої суми грошового забезпечення на цей період у розмірі: 50474,63 грн; визнання протиправними дій, які виразилися у неправильному нарахуванні й виплаті одноразової грошової допомоги при звільненні; стягнення невиплаченої частини цієї допомоги у розмірі: 53993,95 грн.

Обставини справи №240/8881/19 полягали в тому, що на підставі наказу голови Служби безпеки України від 31 грудня 2015 року позивач перебував у розпорядженні начальника Управління Служби безпеки України в Житомирській області за підпунктом «ж» (застосування до військовослужбовця заборон, передбачених Законом України «Про очищення влади») пункту 48 Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України за посадою заступника начальника управління. Наказом від 28 жовтня 2016 року позивачу була надана відпустка по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 1 квітня 2016 року до 25 грудня 2018 року. Ця відпустка була перервана позивачем й на основі наказу відповідача від 22 травня 2018 року він приступив до виконання службових обов`язків.

Надалі Управління Служби безпеки України в Житомирській області підготувало рапорт на ім`я голови Служби щодо погодження нарахування й виплати грошового забезпечення позивачу, проте указаний рапорт був повернений Управлінню із запереченнями і, як наслідок, грошове забезпечення йому не виплачувалося. Згодом позивач був звільнений зі служби (через сімейні обставини або з інших поважних причин) і виключений зі списків особового складу.

Спірний період щодо грошового забезпечення охоплював час з 23 травня до 23 липня 2018 року й підпадав під дію Інструкції про грошове забезпечення та виплати компенсаційного характеру військовослужбовців Служби безпеки України, затвердженої наказом Центрального управління Служби безпеки України від 10 квітня 2018 року №515/дск.

Підставою для відкриття касаційного провадження у справі №240/8881/19 слугували покликання скаржника на пункти 3, 4 частини четвертої статті 328 КАС України, а також твердження про: відсутність висновку щодо застосування норм Інструкції про грошове забезпечення та виплати компенсаційного характеру військовослужбовців Служби безпеки України, затвердженої наказом Центрального управління Служби безпеки України від 10 квітня 2018 року №515/дск, стосовно виплати грошового забезпечення військовослужбовцям органів Служби безпеки України, які перебувають у розпорядженні вищестоящого начальника і не призначені на посаду, не звільнені зі служби; встановлення істотних обставин на підставі недопустимого доказу - копії наказу, зміст якого не відповідає оригіналу.

Постановою від 24 вересня 2021 року Верховний Суд скасував постанову суду апеляційної інстанції й направив справу №240/8881/19 на новий апеляційний розгляд.

Верховний Суд виходив з того, що суд апеляційної інстанції, зазначаючи про те, що позивач має право на виплату йому грошового забезпечення, не перевірив, які обов`язки були покладені на позивача (надані доручення тощо) у період з 23 травня до 23 липня 2018 року і чи виконував він їх, та якими доказами це підтверджується. У цьому контексті Суд указав, що аналіз отриманих доказів та встановлених на підставі них обставин може бути предметом оцінки правильності правозастосування відповідачем норм, які врегульовують оплату праці позивача.

Також Суд виходив з розбіжностей у наказах стосовно встановлених виплат позивачу. Суд указав, що суд апеляційної інстанції не навів мотивів, через які надав перевагу як доказу наказу, що наданий позивачем, і не врахував як доказ цей же наказ, але в іншій редакції, наданий відповідачем.

На тлі цього колегія суддів насамперед зауважує те, що у постанові від 24 вересня 2021 року Верховний Суд не робив роз`яснень, як слід застосувати норми матеріального права.

Окремо колегія суддів звертає увагу на відмінність обставин справи №240/8881/19 зі справою ОСОБА_1 , які полягають в тому, що останній перебував у розпорядженні за підпунктом «б» пункту 48 Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України (у разі скорочення штатів або проведення організаційних заходів); керівник, у розпорядженні якого він перебував, не подавав голові Служби рапорт про виплату йому грошового забезпечення; спірний період невиплати грошового забезпечення підпадає під дію двох різних інструкцій про грошове забезпечення та виплати компенсаційного характеру військовослужбовців Служби безпеки України (спочатку тієї, що була затверджена наказом від 23 січня 2008 року №35/дск, а надалі - наказом від 10 квітня 2018 року №515/дск), тобто має місце неподібне правове регулювання.

Указані обставини формували відмінний зміст правовідносин, впливали на застосування норм матеріального права і їхню оцінку. Тому інше вирішення судами попередніх інстанцій спору в цій справі у порівнянні із результатами касаційного перегляду справи №240/8881/19 обумовлено відмінним складом обставин у справі та оцінкою доказів.

Зрештою слід зауважити, що скаржник, посилаючись на постанову Верховного Суду 24 вересня 2021 року у справі №240/8881/19, побудував свої доводи на основі тези про те, що суди не врахували обставин невиконання позивачем у спірний період часу завдань відповідно до функціональних обов`язків.

Однак, як видно з оскаржуваних рішень, у справі ОСОБА_1 суди попередніх інстанцій не оминули увагою обставини невиконання ним службових обов`язків у період перебування в розпорядженні вищестоящого начальника й надали їм оцінку, дійшовши висновку, що невиконання завдань згідно з функціональними обов`язками залежало від бездіяльності відповідача, який не забезпечував позивача такими завданням і не вирішував питання про його звільнення зі служби.

Тож указані доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, досліджених судами попередніх інстанцій, що виходить за межі повноважень касаційного суду. Водночас у касаційній скарзі не обґрунтовано підстав для касаційного оскарження, передбачених пунктом 4 частини четвертої статті 328 КАС України. Також відсутні інші правові позиції Верховного Суду, релевантні до обставин цієї справи.

Отже, аналіз постанови Верховного Суду від 24 вересня 2021 року у справі №240/8881/19, на яку скаржник здійснив посилання як на приклад іншого правозастосування, та оскаржуваних судових рішень не дає підстав для висновку про те, що ці рішення прийняті у справах з подібними правовідносинами. Це, у свою чергу, виключає можливість касаційного перегляду оскаржуваних рішень судів попередніх інстанцій з підстави, передбаченої пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України.

На цій основі Верховний Суд дійшов висновку про необґрунтованість доводів касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження на основі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України.

За правилами пункту 5 частини першої статті 339 КАС України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Зважаючи на викладене та з огляду на приписи пункту 5 частини першої статті 339 КАС України, касаційне провадження у цій справі належить закрити.

Керуючись статтями 339, 345, 355, 359 КАС України,

УХВАЛИВ:

Закрити касаційне провадження №К/990/3634/22 у справі №460/9590/20 за касаційною скаргою Управління Служби безпеки України в Рівненській області на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 25 червня 2021 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 23 грудня 2021 року.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і не може бути оскаржена.

……………………………

……………………………

…………………………….

Н.М. Мартинюк

А.В. Жук

Ж.М. Мельник-Томенко,

Судді Верховного Суду