Справа № 520/9583/22
Суддя: Сліденко А.В.
Дата ухвалення: 2023-02-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Харків

06.02.2023 р. справа №520/9583/22

Харківський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Сліденка А.В., за участі секретаря судового засідання - Стрєлка О.В., представника позивача - Яковлєв Є.В., представника відповідача - Кузьмич Н.О. (в режимі відеоконференцзв`язку), розглянувши у порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні справу за позовом

Приватне підприємство "ТРАСТНЛАК" (далі за текстом - позивач, заявник)
до Головне управління ДПС у Рівненській області (далі за текстом - відповідач, владний суб`єкт, орган публічної адміністрації)
провизнання протиправними та скасування правових актів індивідуальної дії суб"єкта владних повноважень, -
встановив:

Позивач у порядку адміністративного судочинства заявив вимоги: 1) визнати протиправним та скасувати у повному обсязі податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної податкової служби у Рівненській області №03 від 19.08.2022; 2) визнати протиправним та скасувати у повному обсязі податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної податкової служби у Рівненській області №01 від 17.08.2022.

Аргументуючи ці вимоги зазначив, що сформував податковий кредит з ПДВ за господарськими операціями із імпорту товару (тканини) до митної території України. Стверджував, що фізична наявність товару була перевірена, визнана та підтверджена органом митного контролю, а ПДВ був фізично сплачений до бюджету за вантажними митними деклараціями. У подальшому імпортований товар у межах провадження господарської діяльності в звичайних умовах був поставлений на користь резидента України - покупця, виписані податкові накладні були зареєстровані в Єдиному реєстрі податкових накладних. Наполягав, що вчинені правочини з поставки товару відповідають закону, інтересів держави як учасника суспільних відносин не порушують, господарські зобов`язання з поставки товару виконані, а відтак, відсутні підстави для припущення контролюючого органу про використання цих товарів поза межами господарської діяльності.

Відповідач, Головне управління Державної податкової служби у Рівненській області, утворене на правах відокремленого підрозділу ДПС України (далі за текстом - владний су`єкт, контролюючий орган, адміністративний орган, ГУ, Управління) з поданим позовом не погодився.

Аргументуючи заперечення проти позову, зазначив, що платник податків до призначених контролюючим органом перевірок не подав витребуваних документів, не підтвердив правильності обчислення показників декларації з ПДВ за грудень 2021р. та за січень 2022р., а тому не має права на отримання бюджетного відшкодування з ПДВ.

Судові засідання у підготовчому провадженні призначались на 20.12.2021р., 19.01.2023р., 26.01.2023р.

26.01.2023р. судом була постановлена усна ухвала із занесенням про протоколу судового засідання про закриття підготовчого провадження і призначення справи до розгляду по суті.

Засідання з розгляду справи по суті відбулось - 06.02.2023р.

Суд, повно виконавши процесуальний обов`язок зі збору доказів, перевіривши доводи сторін добутими доказами, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст належних норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів.

Установлені судом обставини спору полягають у наступному.

Заявник пройшов передбачену законодавством процедуру державної реєстрації субєктів господарювання, набув правового статусу юридичної особи приватного права-резидента України, значиться в Єдиному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань під ідентифікаційним кодом - 42414002, у якості платника податків (у тому числі і ПДВ) на момент виникнення спірних відносин перебував на обліку в установі відповідача.

У декларації з ПДВ за грудень 2021р. заявником було зазначено суму до бюджетного відшкодування суму ПДВ у розмірі - 4.785.349,00грн.

05.07.2022р. відносно заявника відповідачем було видано наказ №1240-п від 05.07.2022р. з приводу призначення документальної позапланової невиїзної перевірки з питання дотримання податкового законодавства при декларуванні відємного значення з ПДВ, у тому числі заявленого до бюджетного відшкодування.

За твердженнями відповідача, запит про подання документів до перевірки від 06.07.2022р. №1478/Ж12/17-00-07-03 та наказ №1240-п від 05.07.2022р. були направлені до електронного кабінету заявника як платника податків і були надіслані на податкову адресу заявника поштою та містили вимогу про подання документів до перевірки до 13:00год. 11.07.2022р., тобто протягом 4 робочих днів від дати складання запиту.

Результати проведеної перевірки оформлені актом від 22.07.2022р. №2491/17-00-07-03/42414002 (далі за текстом - Акт перевірки №2491).

Текст Акту перевірки №2491 не містить жодних відомостей про отримання заявником наказу ГУ ДПС у Рівненській області №1240-п від 05.07.2022р. з приводу призначення документальної позапланової невиїзної перевірки або запиту про подання документів до перевірки від 06.07.2022р. №1478/Ж12/17-00-07-03 ані поштою, ані в електронному кабінеті (факту надходження авторові повідомлення в електронній формі від адресата про одержання цього електронного документа автора).

При цьому, у тексті Акту перевірки №2491 суб"єктом владних повноважень визнані обставини формування заявником від"ємного значення з ПДВ у сумі - 6.488.827,00грн. за рахунок ввезення до України імпортованого товару, імпорту товару за конкретними імпортними ВМД, переліченими на стор.5-7 Акту перевірки №2491, оплати заявником ПДВ митним органам у сумі 6,5млн. грн. за даними СМА.

У тексті Акту перевірки №2491 викладені власні судження контролюючого органу про вчинення особою податкового правопорушення, а саме: п.44.1 ст.44, абз. «б» п.200.4 ст200, п.200.7 ст.200, п.200.9 ст.200 Податкового кодексу України за рахунок неподання до перевірки документів.

19.08.2022р. з посиланням на Акт перевірки №2491 контролюючим органом було видано податкове повідомлення - рішення №03 про відмову у бюджетному відшкодуванні з ПДВ за грудень 2021р. у сумі 4.785.349,00грн.

У декларації з ПДВ за січень 2022р. заявником було зазначено суму до бюджетного відшкодування суму ПДВ у розмірі - 3.050.758грн.

14.06.2022р. відносно заявника відповідачем було видано наказ №934-п від 14.06.2022р. з приводу призначення документальної позапланової невиїзної перевірки з питання дотримання податкового законодавства при декларуванні відємного значення з ПДВ, у тому числі заявленого до бюджетного відшкодування.

За твердженнями відповідача, запит про подання документів до перевірки від 14.06.2022р. №1107/ж12/17-00-07-03 та наказ №934-п від 14.06.2022р. були направлені до електронного кабінету заявника як платника податків і були надіслані на податкову адресу заявника поштою та містили вимогу про подання документів до перевірки.

Результати проведеної перевірки оформлені актом від 29.07.2022р. №2592/17-00-07-01/42414002 (далі за текстом - Акт перевірки №2592).

Текст Акту перевірки №2592 не містить жодних відомостей про отримання заявником наказу ГУ ДПС у Рівненській області №934-п від 14.06.2022р. з приводу призначення документальної позапланової невиїзної перевірки або запиту про подання документів до перевірки від 14.06.2022р. №1478/ж12/17-00-07-03 ані поштою, ані в електронному кабінеті (факту надходження авторові повідомлення в електронній формі від адресата про одержання цього електронного документа автора).

При цьому, у тексті Акту перевірки №2592 суб"єктом владних повноважень визнані обставини формування заявником від"ємного значення з ПДВ у сумі 3.182.415,68грн. за рахунок ввезення до України імпортованого товару, імпорту товару за конкретними імпортними ВМД, переліченими на стор.6-8 Акту перевірки №2592, оплати заявником ПДВ митним органам у сумі 4,00млн. грн. за даними СМА.

У тексті Акту перевірки №2592 викладені власні судження контролюючого органу про вчинення особою податкового правопорушення, а саме: п.44.1 ст.44, абз. «б» п.200.4 ст200, п.200.7 ст.200, п.200.9 ст.200 Податкового кодексу України за рахунок неподання до перевірки документів.

17.08.2022р. з посиланням на Акт перевірки №2592 контролюючим органом було видано податкове повідомлення - рішення №01 про відмову у бюджетному відшкодуванні з ПДВ за січень 2022р. у сумі - 3.050.758,00грн.

Не погодившись із відповідністю закону перелічених правових актів індивідуальної дії субєкта владних повноважень, заявник ініціював даний спір.

Вирішуючи спір по суті, суд вважає, що до відносин, які склались на підставі встановлених обставин спору, підлягають застосуванню наступні норми права.

Статтями 1 і 8 Конституції України проголошено, що Україна є правовою державою, де діє верховенство права.

У ч.2 ст.19 Конституції України згадано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

При цьому, у ч.1 ст.68 Конституції України також згадано, що кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Отже, усі без виключення суб`єкти права на території України зобов`язані дотримуватись існуючого у Державі правового порядку, а суб`єкти владних повноважень (органи публічної адміністрації) додатково обтяжені ще й обов`язком виконувати доведені законом завдання виключно за наявності приводів та способом, чітко обумовленими законом.

Стосовно обставин здійснення суб`єктом владних повноважень заходів податкового контролю

Відповідно до п.п.75.1.2 ст.75 Податкового кодексу України документальною перевіркою вважається перевірка, предметом якої є своєчасність, достовірність, повнота нарахування та сплати усіх передбачених цим Кодексом податків та зборів, а також дотримання валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами) та яка проводиться на підставі податкових декларацій (розрахунків), фінансової, статистичної та іншої звітності, регістрів податкового та бухгалтерського обліку, ведення яких передбачено законом, первинних документів, які використовуються в бухгалтерському та податковому обліку і пов`язані з нарахуванням і сплатою податків та зборів, виконанням вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також отриманих в установленому законодавством порядку контролюючим органом документів та податкової інформації, у тому числі за результатами перевірок інших платників податків.

Як-то указано, у п.79.1 ст.79 Податкового кодексу України документальна невиїзна перевірка здійснюється у разі прийняття керівником (його заступником або уповноваженою особою) контролюючого органу рішення про її проведення та за наявності підстав для проведення документальної перевірки, визначених статтями 77 та 78 цього Кодексу. Документальна невиїзна перевірка здійснюється на підставі зазначених у підпункті 75.1.2 пункту 75.1 статті 75 цього Кодексу документів та даних, наданих платником податків у визначених цим Кодексом випадках, або отриманих в інший спосіб, передбачений законом.

Суд відмічає, що у спірних правовідносинах відповідач контролюючий орган мав безумовне право на призначення документальних перевірок заявника з питання правильності та достовірності формування відємного значення з ПДВ (у тому числі бюджетного відшкодування з ПДВ) за податковими деклараціями з ПДВ звітних податкових періодів грудень 2021р. та січень 2022р. у порядку п.78.1.8 ст.78 Податкового кодексу України.

Утім, право (межі повноважень, адміністративного розсуду) контролюючого органу на обрання виду перевірки (виїзна чи невиїзна) обмежено фактом фізичної наявності в розпорядженні контролюючого органу згаданих у п.п.75.1.2 ст.75 Податкового кодексу України документів, тобто податкових декларацій (розрахунків), фінансової, статистичної та іншої звітності, регістрів податкового та бухгалтерського обліку, первинних документів.

На момент видання наказу №1240-п від 05.07.2022р. та наказу №934-п від 14.06.2022р. відповідач контролюючий орган не мав у фізичному розпорядженні первинних документів заявника, а тому приймаючи рішення саме про проведення невиїзної перевірки діяв усвідомлено та поза очевидним сумнівом недобросовісно та нерозсудливо, не забезпечив дотримання вимог ч.2 ст.2 КАС України.

За правилами п.79.2 ст.79 Податкового кодексу України документальна позапланова невиїзна перевірка проводиться посадовими особами контролюючого органу виключно на підставі рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, оформленого наказом, та за умови вручення платнику податків (його представнику) у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу, копії наказу про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки та письмового повідомлення про дату початку та місце проведення такої перевірки.

У разі надіслання (вручення) відповідно до статті 42 цього Кодексу платнику податків (його представнику) копії наказу про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки та письмового повідомлення про дату початку та місце проведення позапланової невиїзної перевірки, шляхом надсилання за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення документальна позапланова невиїзна перевірка (крім перевірки, визначеної статтею 200 цього Кодексу) розпочинається не раніше 30 календарного дня з дати надсилання такого повідомлення та копії наказу.

Пунктом 73.3 ст.73 Податкового кодексу України передбачено, що запит контролюючого про надання письмових пояснень та документів вважається належним чином врученим, якщо його надіслано у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу.

Згідно з п.42.5 ст.42 Податкового кодексу України у разі якщо платник податків не подав заяву про бажання отримувати документи через електронний кабінет, листування з платником податків здійснюється шляхом надіслання за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручаються платнику податків (його представнику).

У разі якщо пошта не може вручити платнику податків документ у зв`язку з відсутністю за місцезнаходженням посадових осіб платника податків, їхньою відмовою прийняти документ, незнаходження фактичного місця розташування (місцезнаходження) платника податків або з інших причин, документ вважається врученим платнику податків у день, зазначений поштовою службою в повідомленні про вручення із зазначенням причини невручення.

На вимогу платника податків, який отримав документ в електронній формі, контролюючий орган надає такому платнику податків відповідний документ у паперовій формі протягом трьох робочих днів з дня надходження відповідної вимоги (у паперовій або електронній формі) платника податків.

Судом достеменно з`ясовано, що у спірних правовідносинах заявник не подав до контролюючого органу заяви у порядку п.42.5 ст.45 Податкового кодексу України.

Положеннями п.85.2 ст.85 Податкового кодексу України передбачено, що платник податків зобов`язаний надати посадовим (службовим) особам контролюючих органів у повному обсязі всі документи, що належать або пов`язані з предметом перевірки. Такий обов`язок виникає у платника податків після початку перевірки.

Отже, у разі призначення та проведення контролюючим органом документальної виїзної перевірки чи фактичної перевірки платнику податків неминуче та поза волею субєкта владних повноважень створюються усі розумно необхідні умови для настання стану правової визначеності стосовно обставини початку заходу податкового контролю та відповідно настання події, з якою повязано виконання обовязку з приводу надання документів до перевірки.

Між тим, у разі призначення контролюючим органом документальної невиїзної перевірки субєкта господарювання - юридичної особи у порядку ст.79 Податкового кодексу України слід розмежовувати подію ненадання платником податків відповіді за письмовий запит контролюючого органу як цілком легальний привід для призначення документальної позапланової виїзної перевірки відповідно до п.п.78.1.1 ст.78 чи відповідно до п.78.1.4 ст.78 Податкового кодексу України та як нездоланну перешкоду у призначенні саме невиїзної перевірки у звязку із явним та очевидним дефектом за ч.2 ст.2 КАС України, п.44.1 ст.44 Податкового кодексу України, п.п.75.1.2 ст.75 Податкового кодексу України - фізичною відсутністю у розпорядженні контролюючого органу первинних документів платника податків, показники яких були взяті до обрахунків при обчисленні даних податкової декларації з податку на додану вартість.

Суд відмічає, що тексти Акту перевірки №2491 та Акту перевірки №2592 не містять жодних відомостей про отримання заявником наказів ГУ ДПС у Рівненській області №1240-п від 05.07.2022р. та №934-п від 14.06.2022р. і запитів ГУ ДПС у Рівненській області від 06.07.2022р. №1478/Ж12/17-00-07-03 та від 14.06.2022р. №1107/ж12/17-00-07-03 поштою до початку проведення призначених цими наказами заходів податкового контролю.

Стосовно посилання відповідача на п.69.2 п.69 підрозділу 10 розділу ХХ Податкового кодексу України, де указано, що документ, надісланий контролюючим органом до електронного кабінету, вважається врученим платнику податків, якщо він сформований з дотриманням вимог законів України "Про електронні документи та електронний документообіг" та "Про електронні довірчі послуги", суд зазначає, що за приписами ст.11 Закону України від 22.05.2003р. №851-IV "Про електронні документи та електронний документообіг" електронний документ вважається одержаним адресатом з часу надходження авторові повідомлення в електронній формі від адресата про одержання цього електронного документа автора, а у разі ненадходження до автора підтвердження про факт одержання цього електронного документа вважається, що електронний документ не одержано адресатом.

Суд змушений констатувати, що тексти Акту перевірки №2491 та Акту перевірки №2592 не містять жодних відомостей про отримання заявником наказів ГУ ДПС у Рівненській області №1240-п від 05.07.2022р. та №934-п від 14.06.2022р. і запитів ГУ ДПС у Рівненській області від 06.07.2022р. №1478/Ж12/17-00-07-03 та від 14.06.2022р. №1107/ж12/17-00-07-03 у електронному кабінеті платника податків до початку проведення призначених цими наказами заходів податкового контролю, адже відсутні будь-які відомості про надходження до контролюючого органу повідомлення в електронній формі про одержання заявником означених наказів та запитів.

Відтак, у межах даного спору слід визнати недоведеним факт отримання заявником наказів ГУ ДПС у Рівненській області №1240-п від 05.07.2022р. та №934-п від 14.06.2022р. і запитів ГУ ДПС у Рівненській області від 06.07.2022р. №1478/Ж12/17-00-07-03 та від 14.06.2022р. №1107/ж12/17-00-07-03.

Розпочавши у спірних правовідносинах перевірки до отримання електронного підтвердження про одержання платником податків наказів ГУ ДПС у Рівненській області №1240-п від 05.07.2022р. та №934-п від 14.06.2022р. і запитів ГУ ДПС у Рівненській області від 06.07.2022р. №1478/Ж12/17-00-07-03 та від 14.06.2022р. №1107/ж12/17-00-07-03, відповідач як суб`єкт владних повноважень діяв усупереч п.79.2 ст.79 Податкового кодексу України, створивши нездоланний і непереборний дефект у реалізації владної управлінської функції контролю, котрий не може бути виправлений судом під час відправлення правосуддя.

Стосовно висновків Акту перевірки №2491 та Акту перевірки №2592

Відносини з приводу справляння податку на додану вартість з 01.01.2011р. регламентовані, насамперед, приписами розділу V Податкового кодексу України і згідно з ст.184 названого кодексу об`єктом оподаткування податком на додану вартість є операції платників податку з: а) постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з безоплатної передачі та з передачі права власності на об`єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об`єкта фінансового лізингу у володіння та користування лізингоодержувачу/орендарю; б) постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу; в) ввезення товарів на митну територію України; г) вивезення товарів за межі митної території України; е) постачання послуг з міжнародних перевезень пасажирів і багажу та вантажів залізничним, автомобільним, морським і річковим та авіаційним транспортом.

У розумінні п.14.1.191 ст.14 Податкового кодексу України постачання товарів - постачання товарів - будь-яка передача права на розпоряджання товарами як власник, у тому числі продаж, обмін чи дарування такого товару, а також постачання товарів за рішенням суду, а у розумінні п.п.14.1.185 ст.14 Податкового кодексу України постачання послуг - будь-яка операція, що не є постачанням товарів, чи інша операція з передачі права на об`єкти права інтелектуальної власності та інші нематеріальні активи чи надання інших майнових прав стосовно таких об`єктів права інтелектуальної власності, а також надання послуг, що споживаються в процесі вчинення певної дії або провадження певної діяльності.

Відповідно до п.187.1 ст.187 Податкового кодексу України датою виникнення податкових зобов`язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше: а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку; б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.

За загальним правилом п.188.1 ст.188 Податкового кодексу України база оподаткування операцій з постачання товарів/послуг визначається виходячи з їх договірної вартості з урахуванням загальнодержавних податків та зборів (крім акцизного податку, який нараховується відповідно до підпунктів 213.1.9 і 213.1.14 пункту 213.1 статті 213 цього Кодексу, збору на обов`язкове державне пенсійне страхування, що справляється з вартості послуг стільникового рухомого зв`язку, податку на додану вартість та акцизного податку на спирт етиловий, що використовується виробниками - суб`єктами господарювання для виробництва лікарських засобів, у тому числі компонентів крові і вироблених з них препаратів (крім лікарських засобів у вигляді бальзамів та еліксирів).

При цьому база оподаткування операцій з постачання товарів/послуг не може бути нижче ціни придбання таких товарів/послуг, база оподаткування операцій з постачання самостійно виготовлених товарів/послуг не може бути нижче звичайних цін, а база оподаткування операцій з постачання необоротних активів не може бути нижче балансової (залишкової) вартості за даними бухгалтерського обліку, що склалася станом на початок звітного (податкового) періоду, протягом якого здійснюються такі операції (у разі відсутності обліку необоротних активів - виходячи із звичайної ціни), за винятком: товарів (послуг), ціни на які підлягають державному регулюванню; газу, який постачається для потреб населення; електричної енергії, ціна на яку склалася на ринку електричної енергії.

Спеціальною нормою права відносно положень п.188.1 ст.188 Податкового кодексу України є приписи п.189.1 ст.189 Податкового кодексу України, де указано, що у разі здійснення операцій відповідно до пункту 198.5 статті 198 цього Кодексу база оподаткування за необоротними активами визначається виходячи з балансової (залишкової) вартості, що склалася станом на початок звітного (податкового) періоду, протягом якого здійснюються такі операції (у разі відсутності обліку необоротних активів - виходячи із звичайної ціни), а за товарами/послугами - виходячи з вартості їх придбання.

Приписами п.198.5 ст.198 Податкового кодексу України визначено, що платник податку зобов`язаний нарахувати податкові зобов`язання виходячи з бази оподаткування, визначеної відповідно до пункту 189.1 статті 189 цього Кодексу, та скласти не пізніше останнього дня звітного (податкового) періоду і зареєструвати в Єдиному реєстрі податкових накладних в терміни, встановлені цим Кодексом для такої реєстрації, зведену податкову накладну за товарами/послугами, необоротними активами, придбаними/виготовленими з податком на додану вартість (для товарів/послуг, необоротних активів, придбаних або виготовлених до 1 липня 2015 року, - у разі якщо під час такого придбання або виготовлення суми податку були включені до складу податкового кредиту), у разі якщо такі товари/послуги, необоротні активи призначаються для їх використання або починають використовуватися: а) в операціях, що не є об`єктом оподаткування відповідно до статті 196 цього Кодексу (крім випадків проведення операцій, передбачених підпунктом 196.1.7 пункту 196.1 статті 196 цього Кодексу) або місце постачання яких розташоване за межами митної території України; б) в операціях, звільнених від оподаткування відповідно до статті 197, підрозділу 2 розділу XX цього Кодексу, міжнародних договорів (угод) (крім випадків проведення операцій, передбачених підпунктом 197.1.28 пункту 197.1 статті 197 цього Кодексу та операцій, передбачених пунктом 197.11 статті 197 цього Кодексу); в) в операціях, що здійснюються платником податку в межах балансу платника податку, у тому числі передача для невиробничого використання, переведення виробничих необоротних активів до складу невиробничих необоротних активів; г) в операціях, що не є господарською діяльністю платника податку (крім випадків, передбачених пунктом 189.9 статті 189 цього Кодексу).

Зі змісту наведених норм кодексу слідує, що законодавство, чинне на момент формування заявником податкового кредиту з ПДВ за господарськими операціями з імпорту товару на митну територію України у листопаді-грудні 2021р. та подальшого продажу у листопаді 2021р. січні 2022р. цього ж товару покупцям-резидентам України не містило вимог про поставку товару на митній території України за рівнем митної вартості товару як бази справляння ПДВ.

Відтак, з цих міркувань оскаржені правові акти індивідуальної дії суб`єкта владних повноважень не можуть бути визнані правомірними.

Продовжуючи розгляд справи, суд зважає, що у розумінні абз.1 п.109.1 ст.109 Податкового кодексу України податковим правопорушенням є протиправне, винне (у випадках, прямо передбачених цим Кодексом) діяння (дія чи бездіяльність) платника податку (в тому числі осіб, прирівняних до нього), контролюючих органів та/або їх посадових (службових) осіб, інших суб`єктів у випадках, прямо передбачених цим Кодексом.

За приписами абз.2 п.109.1 ст. 109 Податкового кодексу України діяння вважаються вчиненими умисно, якщо існують доведені контролюючим органом обставини, які свідчать, що платник податків удавано, цілеспрямовано створив умови, які не можуть мати іншої мети, крім як невиконання або неналежне виконання вимог, установлених цим Кодексом та іншим законодавством, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи.

Відповідно до п.112.1 ст.112 Податкового кодексу України особа може бути притягнута до фінансової відповідальності за вчинення податкового правопорушення за умови наявності в її діянні (дії або бездіяльності) вини, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно з п.112.2 ст.112 Податкового кодексу України особа вважається винною у вчиненні правопорушення, якщо буде встановлено, що вона мала можливість для дотримання правил та норм, за порушення яких цим Кодексом передбачена відповідальність, проте не вжила достатніх заходів щодо їх дотримання.

Вжиті платником податків заходи щодо дотримання правил та норм податкового законодавства вважаються достатніми, якщо контролюючий орган не доведе, що, вчиняючи певні дії або допускаючи бездіяльність, за які передбачена відповідальність, платник податків діяв нерозумно, недобросовісно та без належної обачності.

Як-то указано у п.112.7 ст.112 Податкового кодексу України, у разі якщо контролюючий орган не доведе, що платник податків мав можливість для дотримання правил та норм, за порушення яких цим Кодексом передбачена відповідальність, проте не вжив достатніх заходів щодо їх дотримання, платник податків не може бути притягнутий до відповідальності за таке порушення. Положення цього пункту застосовуються виключно в разі, якщо умовою притягнення до фінансової відповідальності за податкове правопорушення є наявність вини платника податків. Порядок доведення обставин, за яких особа може бути притягнута до фінансової відповідальності за вчинене податкове правопорушення, в межах судового провадження визначається процесуальним законодавством. Усі сумніви щодо наявності обставин, за яких особа може бути притягнута до відповідальності за порушення податкового законодавства та іншого законодавства, контроль за яким покладено на контролюючий орган, трактуються на користь такої особи.

Звідси слідує, що законодавець обтяжив саме контролюючий органом обов`язком у межах процедури здійснення заходу податкового контролю довести подію та факт вчинення особою податкового правопорушення та відсутність поза межами розумного сумніву інакшого тлумачення реально наявного вчинку, окрім як у якості податкового правопорушення.

Для доведення події вчинення приватною особою податкового правопорушення за п.п. г п.198.5 ст.198 Податкового кодексу України контролюючий орган повинен виявити, зафіксувати, довести/доказати факт початку використання платником раніше придбаних товарів (послуг, необоротних активів) та за якими був сформований податковий кредит з податку на додану вартість в операціях, що не є господарською діяльністю платника податку (крім випадків, передбачених пунктом 189.9 статті 189 цього Кодексу).

Для доведення події вчинення приватною особою податкового правопорушення за п.44.1 ст.44 Податкового кодексу України контролюючий орган повинен виявити, зафіксувати, довести/доказати факт обізнаності (хоча б і умовної) платника податків із початком проведення перевірки та виникненням обов`язку подання первинних документів і ухилення від виконання обов`язку з приводу подання первинних документів у розпорядження контролюючого органу.

Аналізуючи положення п.п.134.1.1 ст.134 Податкового кодексу України та норми розділу V Податкового кодексу України (ст.ст.185, 187, 189, 198, 200-1, 201 названого кодексу) у кореспонденції з приписами ст.ст.215, 216, 228 Цивільного кодексу України, ст.ст.207, 208 Господарського кодексу України, суд доходить висновку, що платник податків може правомірно реалізувати право на формування витрат по податку на прибуток та податкового кредиту з ПДВ у разі одночасного існування сукупності таких обставин як: 1) отримання від контрагента-постачальника первинних документів без дефекту форми, змісту (тобто відтворення всіх обов`язкових за законом реквізитів, з детальним описанням суті та показників господарської операції) чи походження (тобто створення документу реально існуючим суб`єктом права) або проведення операції списання безготівкових коштів з банківського рахунку в оплату вартості товару (роботи, послуги); 2) відсутність наміру на безпідставне одержання податкової вигоди; 3) реальне проведення платником податків господарської операції в умовах звичайної господарської діяльності, яка здійснюється з дотриманням засад розумності, виваженості, добросовісності, сумлінності та спрямована на отримання позитивного економічного результату; 4) настання події виникнення права на податковий кредит; 5) реєстрація контрагентом-постачальником податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Окрім того, за спеціальним правилом п.198.2 ст.198 Податкового кодексу України для операцій із ввезення на митну територію України товарів датою віднесення сум податку до податкового кредиту є дата сплати податку за податковими зобов`язаннями згідно з пунктом 187.8 статті 187 цього Кодексу.

Згідно з п.201.12 ст.201 Податкового кодексу України у разі ввезення товарів на митну територію України документом, що посвідчує право на віднесення сум податку до податкового кредиту, вважається митна декларація, оформлена відповідно до вимог законодавства, яка підтверджує сплату податку.

Таким чином, у силу спеціальної норми закону - п.201.12 ст.201 Податкового кодексу України саме оформлена вантажна митна декларація на імпорт товару до митної території України є документом, що підтверджує сплату ПДВ до бюджету.

У тексті актів перевірок відповідачем - суб"єктом владних повноважень визнані і обставини фізичного існування імпортних декларацій заявника, і обставини оплати заявником за цими ВМД митним органам податку на додану вартість.

Жодних зауважень до правильності оформлення вантажних митних декларацій на імпорт товару до України відповідачем - контролюючим органом не висловлено.

У силу ч.1 ст.78 КАС України ці обставини не підлягають додатковому доведенню у межах даної справи.

Згідно з п.п.200.8 ст.200 Податкового кодексу України до податкової декларації або уточнюючих розрахунків (в разі їх подання) платником податків додаються розрахунок суми бюджетного відшкодування та оригінали митних декларацій. У разі якщо митне оформлення товарів, вивезених за межі митної території України, здійснювалося з використанням електронної митної декларації, така електронна митна декларація надається контролюючим органом за місцем митного оформлення контролюючому органу за місцем обліку такого платника податків в порядку, затвердженому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації кваліфікованого електронного підпису відповідно до закону.

Витребувані судом від заявника на виконання положень ч.4 ст.9 КАС України і приєднані до матеріалів справи копії вантажних митних декларацій мають усі ознаки складання у порядку електронного декларування.

Звідси слідує, що у фізичному розпорядженні контролюючого органу під час проведення перевірок і складання Акту перевірки №2491 та Акту перевірки №2592 був доступ як імпортних митних декларацій заявника, так і складених заявником податкових накладних, котрі містяться в Єдиному реєстрі податкових накладних, а нездоланні та непереборні перешкоди витребування від терорганів Державної казначейської служби України відомостей про оплату заявником ПДВ на користь митних органів ані тексті акту перевірки, ані матеріали судової справи не містять.

Однак, контролюючий орган у даному конкретному випадку не пересвідчився у фактичному отриманні заявником наказів ГУ ДПС у Рівненській області №1240-п від 05.07.2022р. та №934-п від 14.06.2022р. і запитів ГУ ДПС у Рівненській області від 06.07.2022р. №1478/Ж12/17-00-07-03 та від 14.06.2022р. №1107/ж12/17-00-07-03 в електронному кабінеті платника податків, обмежившись лише посиланням про направлення таких документів платнику податків і саме тому свідомо провів перевірки без отримання від заявника як платника податків первинних документів, хоча матеріали справи не містять належних, допустимих та достатніх доказів підтвердження факту обізнаності платника податків із необхідністю виконання обов`язку із подання документів до перевірки.

Цей недолік у реалізації владної управлінської функції контролю органом системи ДПС України не може бути виправлений судом, позаяк потребує зміни вже сформульованої органом публічної адміністрації кваліфікації діяння платника (тобто зміни правової підстави висунутого звинувачення у вчиненні податкового правопорушення, перекваліфікації діяння) і застосування міри юридичної відповідальності (спонукання до примусового виконання додаткового податкового обовязку) на підставі іншої норми Податкового кодексу України, що нормами Податкового кодексу України взагалі не передбачено.

Правових підстав для виконання визначеного ч.4 ст.9 КАС України обовязку з`ясування обєтивної істини у спорі за власною ініціативою безвідносно до правової позиції учасників спору та процесуальної поведінки учасників справи в частині подальшої юридичної долі товарів, імпортованих заявником до имтної території України у зв`язку із чим і були сплачені до бюджету суми ПДВ, вклчюені до складу податкового кредиту з ПДВ, від"ємного значення з ПДВ, бюджетного відшкодування з ПДВ, суд не знаходить, позаяк у тексті Акту перевірки №2491 та Акту перевірки №2592 контролюючий орган не досліджував та не оцінював жодних первинних документів заявника як платника ПДВ.

Продовжуючи вирішення спору, суд зважає, що критерії законності управлінського волевиявлення (як у формі рішення, так і у формі діяння) владного суб`єкта викладені законодавцем у приписах ч.2 ст.2 КАС України, а у силу ч.2 ст.77 КАС України обов`язок доведення факту дотримання цих критеріїв покладений на владного суб`єкта шляхом подання до суду доказів та наведення у процесуальних документах доводів як відповідності закону вчиненого волевиявлення, так і помилковості аргументів іншого учасника справи.

При цьому, із положень частин 1 і 2 ст.77 КАС України у поєднанні з приписами ч.4 ст.9, абз.2 ч.2 ст.77, частин 3 і 4 ст.242 КАС України слідує, що владний суб`єкт повинен доводити обставини фактичної дійсності у спорі за стандартом доказування - "поза будь-яким розумним сумнівом" (тобто запропоноване сприйняття ситуації повинно виключати реальну ймовірність існування у дійсності будь-якого іншого варіанту), у той час як до приватної особи підлягає застосуванню стандарт доказування - "баланс вірогідностей" (тобто запропоноване сприйняття ситуації не повинно суперечити умовам реальної дійсності і бути можливим до настання).

Разом із тим, суд вважає, що саме лише неспростування владним суб`єктом задекларованого, але не доведеного документально твердження приватної особи про конкретну обставину фактичної дійсності, не спричиняє виникнення безумовних та беззаперечних підстав для висновку про реальне існування такої обставини у дійсності.

І хоча спір безумовно підлягає вирішенню у порядку ч.2 ст.77 КАС України, однак суд повторює, що реальність (справжність та правдивість) конкретної обставини фактичної дійсності не може бути сприйнята доведеною виключно через неспростування одним із учасників справи (навіть суб"єктом владних повноважень) декларативно проголошеного, але не доказаного твердження іншого учасника справи, позаяк протилежне явно та очевидно прямо суперечить меті правосуддя - з`ясування об`єктивної істини у справі.

У розумінні ч.1 ст.72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

При цьому, згідно з ч.1 ст.73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, а у силу запроваджених частинами 1 і 2 ст.74 КАС України застережень суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням встановленого законом порядку або не підтверджені визначеними законом певними засобами доказування.

Відповідно до ч.1 ст.75 КАС України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а за правилом ч.1 ст.76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Перевіряючи наведені учасниками спору аргументи приєднаними до справи доказами, оцінивши добуті докази за правилами ст.ст.72-77, 90, 211 КАС України, підсумовуючи викладені вище міркування та беручи до уваги обсяг доказів, наявних у розпорядженні контролюючого органу на момент видання оскарженого рішення, суд не знаходить правових підстав для визнання юридично правильними та фактично обґрунтованими тих мотивів, які покладені в основу оскаржених рішень, адже обставини фізичного існування товару як реальної речі матеріального світу підтверджені ВМД на імпорт товару до України; обставини оплати заявником ПДВ під час імпорту товару визнані самим субєктом владних повноважень у тексті актів перевірок, а також підтверджені імпортними вантажними митними деклараціями, переліченими у тексті актів перевірок.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Тлумачення змісту наведеної норми процесуального закону наведено у постанові Верховного Суду від 07.11.2019р. по справі № 826/1647/16 (адміністративне провадження № К/9901/16112/18), де указано, що обов`язковою умовою визнання протиправним управлінського волевиявлення субєкта владних повноважень є доведеність приватною особою факту порушення власних прав (інтересів) та доведеність факту невідповідності закону оскарженого управлінського волевиявлення закону.

У ході розгляду справи відповідачем - субєктом владних повноважень не доведено юридичної правильності та документальної обгрунтованості тих суджень, котрі були покладені в основу оскарженого рішення, викладений в Акті висновок про вчинення заявником податкового правопорушення у даному конкретному випадку носить суто характер припущення.

Відтак, вимоги позову підлягає до задоволення.

Вирішуючи по суті юридичну долю процесуального документа з приводу розподілу судових витрат в частині видатків на професійну правничу допомогу, суд зазначає, що правила згаданого розподілу унормовані, насамперед, приписами ст.ст.132-143 КАС України.

Так, згідно з ч.3 ст.134 КАС України для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до ч.4 ст.134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Критерії співмірності, пропорційності, обгрунтованості, вимушеності, розумності розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката сформульовані законодавцем у положеннях ч.5 ст.134 та ч.9 ст.139 КАС України.

Тому, з огляду на приписи ст.8 Конституції України, п.9 ч.3 ст.2, ч.4 ст.134, ч.5 ст.134, ч.6 ст.134, ч.9 ст.139 КАС України, на зміст складових елементів верховенства права та на неприпустимість зловживання правами суд вважає, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаними адвокатом роботами (наданими послугами); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони (у тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи); 5) пов`язаністю витрат з розглядом справи (тобто об"єктивною і неминучою вимушеністю); 6) обгрунтованістю розміру витрат та пропорційністю розміру витрат до предмета спору з урахуванням ціни позову та значення справи для сторін (у тому числі чи міг результат вирішення справи вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес); 7) поведінкою сторони під час розгляду справи; 8) причиною виникнення спору; 9) результатом розв`язання спору; 10) висловленою з даного приводу правовою позицією відповідача.

При цьому, з огляду на приписи ч.5 ст.242 КАС України суд вважає за необхідне взяти до уваги, що у силу правового висновку додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.06.2022р. у справі №910/12876/19: 1) Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), у тому числі в рішенні від 28.11.2002р. Лавентс проти Латвії (Lavents v. Latvia) за заявою № 58442/00 щодо судових витрат, за статтею 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року суд відшкодовує лише витрати, стосовно яких було встановлено, що вони справді були необхідними і становлять розумну суму (див., серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах Ніколова проти Болгарії та Єчюс проти Литви, пункти 79 і 112 відповідно); 2) При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так, у справі Схід / Захід Альянс Лімітед проти України (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (пункт 268).

Також у силу правових висновків постанови Верховного Суду від 22.06.2022р. у справі №380/3142/20: 1) в підтвердження здійсненої правової допомоги необхідно долучати розрахунок погодинної вартості правової допомоги, наданої у справі, який має бути передбачений договором про надання правової допомоги та може міститися у акті приймання-передачі послуг за договором; 2) розрахунок платної правової допомоги повинен відображати вартість години за певний вид послуги та час витрачений на: участь у судових засіданнях; вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням; ознайомлення з матеріалами справи в суді тощо; 3) Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування зазначених витрат; 4) у силу вимог процесуального закону суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат (у даному випадку, за наявності заперечень учасника справи), що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою; 5) Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі витрати на адвоката, якщо, керуючись принципом справедливості як одного з основних елементів принципу верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, якість підготовленого документу, витрачений адвокатом час тощо є неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг; 6) при визначенні суми відшкодування судових витрат суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг.

Окрім того, за правовими висновками постанови Верховного Суду від 10.06.2021 року по справі №820/479/18 (адміністративне провадження №К/9901/365/19): 1) документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язані з розглядом справи, підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, але суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним за параметрами, зокрема, складності справи, витраченого адвокатом часу, значення спору для сторони тощо; 2) Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26.02.2015р. у справі Баришевський проти України, від 10.12.2009р. у справі Гімайдуліна і інших проти України, від 12.10.2006р. у справі Двойних проти України, від 30.03.2004р. у справі Меріт проти України, заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим; 3) При визначенні суми відшкодування суд також враховує критерії реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерій розумності, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін; 4) Аналогічні критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява № 19336/04). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Вказані висновки також наведені у постановах Верховного Суду від 17 вересня 2019 року по справі 810/3806/18, по справі №1740/2428/18 від 24 березня 2020 року, по справі №320/3271/19 від 07 травня 2020 року.

Звідси слідує, що у силу п.9 ч.3 ст.2 та ч.5 ст.242 КАС України досягнення між учасниками суспільних відносин згоди з приводу будь-якого (у тому числі і фіксованого) розміру гонорару адвоката за представництво інтересів у суді або досягнення домовленості з приводу обчислення розміру гонорару за іншими складовими не призводить до безумовного правового наслідку у вигляді обтяження відповідача обов`язком відшкодування повної суми цього гонорару поза межами критеріїв ч.4 ст.134, ч.5 ст.134, ч.6 ст.134, ч.9 ст.139 КАС України.

Таке тлумачення змісту наведених норм права повністю корелюється із правовими висновками постанови Великої палати Верховного Суду від 16.11.2022р. у справі №922/1964/21.

Суд зазначає, що на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу адвоката заявником було надано: договір від 10.10.2022р. із фіксованою сумою винагороди, додаткову угоду №1 від 10.10.2022р., додаткову угоду №2 від 10.10.2022р., платіжне доручення від 08.12.2022р. на суму - 150.000,00грн.

Вирішуючи питання співмірності заявлених до відшкодування витрат на професійну правничу допомогу адвоката, суд зважає, що даний спір є складним як за обсягом доказів, так і за природою суджень суб`єкта владних повноважень, котрі були покладені в основу оскарженого рішення; причина виникнення спору, предмет спору, обсяг предмету доказування об`єктивно вимагали вжиття значних зусиль для з`ясування справжніх обставин фактичної дійсності, вивчення змісту належних норм права, спростування мотивів субєкта владних повноважень.

Справа слухалась в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Позивачем на вимогу суду були надані усі витребувані докази, котрі входять до предмету доказування. При цьому, процесуальний закон не містить вимоги про подання витребуваних судом документів іншій стороні справи.

Відтак, суд доходить до переконання про те, що обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт на 150.000,00грн. є лише частково неспівмірним з обставинами даного конкретного спору.

Підсумовуючи викладені вище міркування, суд доходить до переконання про те, що у даному конкретному випадку справедливим і співмірним відшкодуванням витрат заявника на професійну правничу допомогу буде сума у розмірі 40.000,00 грн.

При розв`язанні спору, суд, зважаючи на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом Конвенція; рішення від 21.01.1999р. у справі Гарсія Руїз проти Іспанії, від 22.02.2007р. у справі Красуля проти Росії, від 05.05.2011р. у справі Ільяді проти Росії, від 28.10.2010р. у справі Трофимчук проти України, від 09.12.1994р. у справі Хіро Балані проти Іспанії, від 01.07.2003р. у справі Суомінен проти Фінляндії, від 07.06.2008р. у справі Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії), надав оцінку усім юридично значимим факторам і обставинам справи, дослухався до усіх ясно і чітко сформульованих та здатних вплинути на результат вирішення спору аргументів сторін, виклав власні мотиви конкретного тлумачення змісту належних норм матеріального і процесуального права.

Розгорнуті і детальні мотиви та висновки суду з приводу юридично значимих аргументів, доводів учасників справи та обставин справи викладені у тексті судового акту.

Доводи відповідача про ненаправлення позивачем витребуваних судом документів на адресу ГУ ДПС у Рівненській області на увагу суду не заслуговують, оскільки, по-перше, ці докази були приєднані до позову та додатково витребувані судом на виконання вимог ч.4 ст.9 КАС України (а процесуальний закон не передбачає направлення у такому випадку витребуваних судом документів іншій стороні спору).

По-друге, ці докази (в частині електронних імпортних декларацій заявника та обставини оплати заявником ПДВ під час імпорту товару на митну територію України) були наявні у розпорядженні контролюючого органу під час складання Акту перевірки №2491 та Акту перевірки №2592.

По-третє, у межах даного спору з урахуванням змісту та обсягу реалізованої відповідачем суб`єктом владних повноважень функції з контролю за податковою дисципліною суд перевіряє виключно висновки та судження контролюючого органу, які викладені у тексті Акту перевірки №2491 та у тексті Акту перевірки №2592 в контексті доведеності або недоказаності події та складу податкового правопорушення непідтвердження відображених у податкових деклараціях з ПДВ показників через неподання до перевірки первинних документів.

Дефект (недолік, вади) у проведенні заходу податкового контролю за дотриманням податкової дисципліни за відсутності факту отримання від платника податків в електронному кабінеті платника податків повідомлення про одержання наказів про призначення перевірки та запитів про надання документів на перевірку (тобто в умовах необізнаності платника податків); неповному з`ясуванні органом публічної адміністрації обставин фактичної дійсності; ненаданні належної оцінки усім юридично значимим факторам (зокрема, обставинам: фізичного існування електронних митних декларацій та відомостей про оплату ПДВ органам митного контролю, формування податкового кредиту з ПДВ, від`ємного значення з ПДВ, бюджетного відшкодування з ПДВ виключно за рахунок оплати ПДВ до бюджету під час імпорту товару на митну територію України); у помилковому тлумаченні положень закону призвели до невідповідності вчинених контролюючим органом оскаржених управлінських волевиявлень дійсному змісту нормативного регламентування спірних правовідносин та суті, характеру і наслідкам діянь приватної особи у сфері податкової справи.

Указане призвело до погіршення правового становища заявника і є достатньою підставою для задоволення позову.

Розподіл судових витрат по справі слід здійснити відповідно до ст.139 КАС України та Закону України "Про судовий збір".

Керуючись ст.ст.8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст.6-9, ст.ст.241-243, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

вирішив:

Позов - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати у повному обсязі податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної податкової служби у Рівненській області №03 від 19.08.2022.

Визнати протиправним та скасувати у повному обсязі податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної податкової служби у Рівненській області №01 від 17.08.2022.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної податкової служби у Рівненській області (місцезнаходження - вул. Відінська, 12, м. Рівне, 33000, код - 44070166) на користь Приватного підприємства "Трастнлак" (місцезнаходження - 61036, м. Харків, вул. Морозова, 7, код - 42414002) 24810 (двадцять чотири тисячі вісімсот десять) грн. 00 коп. у якості компенсації витрат на оплату судового збору.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної податкової служби у Рівненській області (місцезнаходження - вул. Відінська, 12, м. Рівне, 33000, код - 44070166) на користь Приватного підприємства "Трастнлак" (місцезнаходження - 61036, м. Харків, вул. Морозова, 7, код - 42414002) 40000 (сорок тисяч) грн. 00 коп. у якості компенсації витрат на оплату професійної правничої допомоги.

Роз`яснити, що судове рішення виготовлено у повному обсязі у порядку ч.3 ст.243 КАС України - 08.02.2023р.; набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України (після закінчення строку подання скарги усіма учасниками справи або за наслідками процедури апеляційного перегляду); підлягає оскарженню до Другого апеляційного адміністративного суду у строк згідно з ч.1 ст.295 КАС України (протягом 30 днів з дати виготовлення повного судового рішення).

Суддя А.В. Сліденко