Справа № 303/349/23
Суддя: Кость В. В.
Дата ухвалення: 2023-02-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

9 лютого 2023 року м. Мукачево Справа 303/349/23

2-а/303/2/23

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області

в складі головуючого судді Кость В.В.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження в м.Мукачево адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до відповідачів: (1) інспектора, рядового поліції роти №2 батальйону управління патрульної поліції в Закарпатській області - Микли Ростислава Івановича ;

(2) Управління патрульної поліції в Закарпатській області Департаменту патрульної поліції;

(3) Департаменту патрульної поліції

про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідачів про скасування постанови в справі про адміністративне правопорушення серії ЕАР №6361232 від 03.01.2023 року.

Позовні вимоги обґрунтовуються доводами про незаконність постанови, внаслідок допущених інспектором грубих порушень прав позивача при фіксуванні порушення та складанні постанови, а також неврахування ним фактичних обставин справи.

У поданому на розгляд суд позові позивач зазначив, що під час керування транспортним засобом не допускав перевищення швидкості, а на відеозаписі зафіксовано швидкість руху іншого автомобіля, а саме: Mercedes Sprinter який його обігнав. Окрім того, він рухався ділянкою дороги за межами дії знаку 3.29 ПДР.

Позивач заперечень проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження не надав.

Від уповноваженого представника відповідача (2) до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому зазначено, що позивача було зупинено на 801 км автомобільної дороги міжнародного значення М-06 «Київ-Чоп» за порушення правил дорожнього руху п.12.9 «б» ПДР України, саме перевищення швидкості, яке було зафіксовано за допомогою лазерного вимірювача швидкості TruCam LTI 20/20 серійний номер TC 000618. Позивача на місці зупинки було ознайомлено з документами щодо відповідності вимірювального пристрою та пред`явлено фотозображення з фіксуванням його транспортного засобу, а також швидкості руху. Також зазначено, що прилад TruCam конструктивно розроблений таким чином, що здійснює вимірювання процесу порушення швидкісного режиму, автоматично визначаючи координати кожного вимірювання швидкості транспортного засобу. Крім того, зазначає, що фіксація порушення швидкісного режиму позивачем здійснювалася до перехрестя автомобільної дороги міжнародного значення М-06 «Київ-Чоп» та з`їзду до населеного пункту Підгорб, що підтверджується фотознімками з лазерного вимірювача швидкості TruCam LTI 20/20 серійний номер TC 000618, а наявність дорожніх знаків 3.29, місцезнаходження перехрестя автомобільної дороги та з`їзду до населеного пункту підтверджується відеозаписом з реєстратора, які додано до відзиву. Серед іншого, вказує на те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своїх доводів.

З урахуванням положень частини восьмої ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України судовий розгляд справи проведено на підставі наявних у ній доказів.

Дослідивши матеріали справи, суд констатує наступне.

03.01.2023 року відповідачем (1) було винесено постанову про накладання адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕАР №6361232 про накладення на позивача адміністративного стягнення у виді штрафу в розмірі 340 грн. за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

В постанові зазначено, що « ОСОБА_1 03.01.2023 10:55:59 801 км рухався зі швидкістю 93 км/год в зоні дії знаку 3.29 обмеження максимальної швидкості 70 км/год, при цьому перевищив швидкість руху на 23 км/год, TruCam 000618, чим порушив п. 12.9 «б» ПДР.

Приймаючи до уваги вищевказані фактичні обставини по справі суд, передусім, виходить з наступного.

Згідно з частиною другою ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною другою ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з положеннями ст. 251 Кодексу України про адміністративні правопорушення доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Кодексом України про адміністративні правопорушення (ст. 268) закріплено низку гарантій забезпечення прав суб`єктів, які притягаються до адміністративної відповідальності. В сукупності з наведеними конституційними нормами ці гарантії створюють систему процесуальних механізмів захисту вказаних осіб.

Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

Висловлюючи свою правову позицію по відношенню до вищевказаних приписів чинного законодавства Конституційний Суд України в своєму рішенні (п. 4) від 22.12.2010 року 23-рп/2010 (справа за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень частини першої статті 14-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення (справа про адміністративну відповідальність у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху)) вказав, що конституційний принцип правової держави передбачає встановлення правопорядку, який повинен гарантувати кожному утвердження і забезпечення прав і свобод людини (ст. 1, 3, ч. 2 ст. 19 Основного Закону України). Конституція України визначає основні права і свободи людини і громадянина та гарантії їх дотримання і захисту, зокрема: юридична відповідальність особи має індивідуальний характер (ч. 2 ст. 61); обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях; усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь (ч. 3 ст. 62); конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України (ч. 1 ст. 64). Адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до адміністративної відповідальності ґрунтуються на конституційних принципах та правових презумпціях, які зумовлені визнанням і дією принципу верховенства права в Україні.

Згідно з частиною другою статті 61 Конституції України юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

Необхідність індивідуалізації адміністративної відповідальності передбачена частиною другою статті 33 Кодексу України про адміністративні правопорушення, якою визначено, що при накладенні стягнення враховується характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, крім випадків накладення стягнення за правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксовані в автоматичному режимі, та за порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксовані в режимі фотозйомки (відеозапису). У Кодексі конкретизовано й інші конституційні принципи, зокрема принцип рівності громадян перед законом (стаття 248).

Орган (посадова особа) при розгляді справи, зокрема, зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи; (статті 245, 280 Кодексу); справа про адміністративне правопорушення розглядається відкрито, крім справ про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані в автоматичному режимі, про порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксовані в режимі фотозйомки (відеозапису), та випадків, коли це суперечить інтересам охорони державної таємниці (частина перша статті 249); оцінка доказів ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності (стаття 252) тощо.

Приймаючи до уваги вищевказані фактичні обставини справи на предмет їх відповідності зазначеним судом положенням Основного Закону України, Кодексу України про адміністративні правопорушення та Кодексу адміністративного судочинства України суд приходить до наступного висновку.

Диспозиція частини першої статті 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення передбачає серед іншого відповідальність за перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на двадцять кілометрів на годину.

Відповідно до п. 12.9 «б» Правил дорожнього руху водієві забороняється перевищувати максимальну швидкість, зазначену в пунктах 12.4, 12.5, 12.6, 12.7, на ділянці дороги, де встановлено дорожні знаки 3.29, 3.31, або на транспортному засобі, на якому встановлено розпізнавальний знак відповідно до підпункту «и» пункту 30.3 ( Правил Дорожнього Руху України).

Позивач заперечує вчинення ним адміністративного правопорушення, вказаного в постанові, та зазначає, що він правил дорожнього руху не порушував, а вимірювач швидкості зафіксував порушення іншого транспортного засобу а саме: - Mercedes Sprinter, який рухався попереду нього.

Надаючи правову оцінку доводам позивача та запереченням відповідача суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 31 Закону України «Про Національну поліцію» поліція може застосовувати такі превентивні заходи, окрім іншого, як застосування технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису, засобів фото - і кінозйомки, відеозапису.

Статтею 40 Закону України «Про Національну поліцію» визначено, що поліція для виконання покладених на неї завдань та здійснення повноважень, визначених законом, може застосовувати такі технічні прилади, технічні засоби та спеціалізоване програмне забезпечення: фото- і відеотехніку, у тому числі техніку, що працює в автоматичному режимі, технічні прилади та технічні засоби з виявлення та/або фіксації правопорушень. Технічні прилади та технічні засоби, передбачені пунктами 1 і 2 цієї частини, поліція може закріплювати на однострої, у/на безпілотних літальних апаратах, службових транспортних засобах, суднах чи інших плавучих засобах, у тому числі тих, що не мають кольорографічних схем, розпізнавальних знаків та написів, які свідчать про належність до поліції, а також монтувати/розміщувати їх по зовнішньому периметру доріг і будівель.

Зі змісту оскаржуваної постави вбачається, що порушення визначеного п. 12.9 «б» ПДР обмеження швидкості руху, встановлено відповідачем за допомогою відповідного технічного засобу TruCam 000618.

Позивач факт управління транспортним засобом не заперечує, однак має застереження щодо фактичних даних, отриманих під час фіксації правопорушення, яке ставиться йому у вину.

На підтвердження вчинення позивачем порушення п.12.9 «б» ПДР відповідачем надано до матеріалів справи копію зображення, з якого вбачаються дані щодо фіксації за допомогою приладу лазерного вимірювача швидкості TruCam серійний номер ТС000618 автомобіля з д.н.з. НОМЕР_1 зі швидкістю 93 км/год, при встановленому ліміті швидкості 70 км/год, та зазначено дату і час фіксації 03.01.2023 10:55:21 год.

Крім того, на фотознімку зафіксовано місце руху автомобіля: М-06, 801 км та рух іншого автомобіля.

Матеріалами справи підтверджено, що прилад TruCam, яким вимірювалась швидкість руху транспортного засобу позивача, використовується у відповідності до Закону України «Про метрологію та метрологічну діяльність», отримав сертифікат затвердження типу засобів вимірювальної техніки, зареєстрований в державному реєстрі засобів вимірювальної техніки, пройшов повірку, є придатним до застосування

Наведені вище обставини підтверджують правомірність використання відповідачем лазерного вимірювача швидкості TruCam.

Разом з тим, Законом України «Про національну поліцію» та Правилами дорожнього руху України передбачено інформування учасника дорожнього руху про здійснення відеофіксації приладом, що не працює в автоматичному режимі.

Інформація про змонтовані/розміщені технічні прилади, технічні засоби повинна бути розміщена на видному місці (частина 2 статті 40 Закону України «Про національну поліцію»).

В свою чергу, відповідачем не надано жодних доказів у підтвердження способу використання, закріплення приладу TruCam, яким поліцейський здійснював вимірювання швидкості руху автомобіля позивача. Різні режими роботи вимірювального приладу мають своїм наслідком різні величини похибок роботи такого приладу, про що вказано в наданому відповідачем свідоцтві. У свою чергу обов`язок доказування обставин, в тому числі щодо похибки приладу законом покладено саме на відповідача.

Правилами дорожнього руху обмеження швидкості руху встановлені в залежності від місця керування транспортним засобом: в населеному пункті 50 км/год (п. 12.4), за межами населеного пункту, в залежності від категорії дороги швидкість має бути від 90 до 130 км/год (п.12.6).

В залежності від місця керування транспортним засобом наслідком має дотримання водієм швидкісного режиму встановленого на даній автомобільній дорозі, за перевищення якого на 20 двадцять кілометрів на годину настає адміністративна відповідальність.

Відповідачем не надано жодних доказів на підтвердження того, які обмеження швидкості руху транспортних засобів діяли на відповідній ділянці автодороги, де здійснювався контроль за додержанням безпеки дорожнього руху, та чи підпадає даний відрізок дороги під дію Дорожнього знака 3.29 ПДР України, що унеможливлює встановлення судом факту перевищення дозволеної швидкості руху транспортного засобу.

Доказів геолокації приладу вимірювання суду також не надано.

Посилання відповідача (2) на фіксацію наявності дорожніх знаків 3.29, місцезнаходження перехрестя автомобільної дороги та з`їзду до населеного пункту залишились доказово непідтвердженими, оскільки доданий до відзиву диск з відеозаписами не придатний для відтворення на технічних засобах, і як наслідок, дослідження його судом.

Крім того, фактичні дані доданої відповідачем копії фотозображення свідчать про те, що транспортний засіб з автомобіля з д.н.з. НОМЕР_1 зафіксований о 10:55:21, натомість в оскаржуваній постанові вказано, що правопорушення вчинено в 10:55:59.

Так, само на фотокопії не відображено розміщення дорожнього знаку про початок населеного пункту та про здійснення відео-, фото-контролю швидкості руху.

Крім того, в постанові серії ЕАР №6361232 від 03.01.2023 вказано, що швидкість руху виміряна приладом TruCam 000618.

Разом з тим, у пункті 7 оскаржуваної постанови не зазначено, що до такої додаються фото з приладу TruCam 000618, які долучені відповідачем до матеріалів справи на підтвердження вчинення позивачем правопорушення, яке ставиться йому у вину (а.с.4).

Таким чином, відомості про фото File: _g9000_0103__105521.jmf від 03/01/2023, як про доказ, передбачений статтею 251 КУпАП, та на якому ґрунтується висновок відповідача про вчинення позивачем адміністративного правопорушення, передбаченого положеннями ч.1 статті 122 КУпАП, в оскаржуваній постанові відсутні, а тому таке фото не може вважатися належним та допустимим доказом вчинення позивачем адміністративного правопорушення.

Наданий відповідачем фотознімок з приладу ТruCAM не є допустимим доказазом в розумінні статті 74 Кодексу адміністративного судочинства України.

Аналогічні за змістом висновки містяться в постановах Другого апеляційного адміністративного суду від 05.04.2021 по справі № 591/6739/20, Восьмого апеляційного адміністративного суду від 10.08.2021 по справі №344/12044/20, від 01 грудня 2022 року по справі № 302/639/22 .

Також, як було констатовано судом перед цим, доданий до відзиву диск з відеозаписом є неналежним доказом, оскільки такий неможливо дослідити в межах судового розгляду справи.

За результатами судового розгляду справи судом не встановлено фактичних даних, які б свідчили про те, що позивач, керуючи транспортним засобом, перевищив допустиме обмеження швидкості руху на 23 км/год.

Постанова про притягнення особи до адміністративної відповідальності є офіційним документом рішенням суб`єкта владних повноважень за результатами розгляду справи про адміністративне правопорушення, в якому, поміж іншого, має бути чітко зазначено опис обставин, установлених при розгляді справ та посилання на норму закону, який передбачає відповідальність за дане адміністративне правопорушення.

Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 21.12.2018 року у справі № 263/15738/16-а.

Сам по собі опис адміністративного правопорушення не може бути належним доказом вчинення особою такого порушення, а постанова про притягнення позивача до адміністративної відповідальності не може вважатися беззаперечним доказом наявності складу порушення, оскільки така по своїй правовій природі є рішенням суб`єкта владних повноважень щодо наслідків розгляду зафіксованого правопорушення, якому передує процедура його фіксування.

Лише фіксація вчинення адміністративного правопорушення позивача, підтверджує правомірність накладення відповідачем адміністративного стягнення та буде вважатися належним доказом по справі, однак в даній справі відсутні будь-які відеозаписи чи фотофіксація правопорушення, а отже за таких обставин справи суд позбавлений об`єктивної можливості встановити факт порушення позивачем Правил дорожнього руху.

На обов`язок та важливість доведення саме відповідачем як суб`єктом владних повноважень правомірності винесення рішення про притягнення особи до адміністративної відповідальності, правомірності та законності прийнятої постанови вказує Верховний Суд у постановах від 24 квітня 2019 року (справа №537/4012/16-а), від 17.07.2019 (справа №295/3099/17).

Європейський суд з прав людини, судова практика якого в силу приписів статті 6 КАС України та статті 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» застосовується судами як джерело права, в рішеннях у справах «Малофєєва проти Росії» та «Карелін проти Росії» зазначив, що у випадку, коли викладена в протоколі фабула адміністративного правопорушення не відображає всіх істотних ознак складу правопорушення, суд не має права самостійно редагувати її, а так само не може відшукувати докази на користь обвинувачення, оскільки це становитиме порушення права на захист (особа не може належним чином підготуватися до захисту) та принципу рівності сторін процесу, оскільки особа має захищатися від обвинувачення, яке підтримується не стороною обвинувачення, а фактично судом.

У справі «Федорченко та Лозенко проти України» зазначив, що при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумними сумнівом».

В свою чергу, відповідачем не наданого жодного належного доказу на підтвердження вчинення позивачем згаданого адміністративного порушення, з наявних в матеріалах справи доказів не можливо точно встановити, на якому відрізку автодороги зафіксовано перевищення швидкості транспортного засобу позивача, та в який саме час.

Застосування адміністративного стягнення до особи за відсутності будь-яких доказів її протиправної дії чи бездіяльності не відповідатиме принципу верховенства права і міститиме ознаки свавільного застосування адміністративних повноважень.

Відповідно до частини другої ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Зазначене положення поширюється на доказування правовірності оскаржуваного рішення (дії чи бездіяльності). Окрім доказування правових підстав для рішення (тобто правомірності), суб`єкт владних повноважень повинен доказувати фактичну підставу, тобто наявність фактів, з яким закон пов`язує можливість прийняття рішення, вчинення дії чи утримання від неї.

Крім того, належним відповідачем у справі щодо оскарження постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення, повинен бути відповідний орган, оскільки інспектор як посадова особа державного органу, не може виступати самостійним суб`єктом владних повноважень

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц зроблено висновок про те, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Разом з тим установлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Такий правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц, від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц, від 05 травня 2019 року у справі № 554/10058/17.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у складі Касаційного цивільного суду у постанові від 02 жовтня 2019 року прийнятій у справі №461/6793/15-ц (провадження № 61-15551св18).

Відповідно до статті 222 Кодексу України про адміністративні правопорушення, органи Національної поліції, серед іншого, розглядають справи про адміністративні правопорушення про порушення правил дорожнього руху, в тому числі за частиною 1 статтею 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.

Тобто, розгляд справ про адміністративні правопорушення, зокрема, передбачені частиною першою статті 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення, відноситься до компетенції органів Національної поліції.

Працівники органів і підрозділів Національної поліції мають право накладати адміністративні стягнення та розглядають справи про адміністративні правопорушення від імені цих органів, однак не можуть виступати самостійними суб`єктами владних повноважень, тобто окремо від державного органу, посадовою особою якого вони є, приймаючи одноособові рішення.

Таким чином, належним відповідачем у справі щодо оскарження постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення, повинен бути відповідний орган.

З наведеного вище, вбачається, що відповідач (1) є неналежним відповідачем в межах розгляду даної справи, що є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог, які до нього заявлені.

Надаючи правову оцінку аргументам сторін, суд приходить до висновку, що відповідачем при винесені оскаржуваної постанови не підтверджено належними та допустимими доказами порушення позивачем пункту 12.9 «б» Правил дорожнього руху в контексті перевищення швидкості більш ніж на 20 км/год., що є підставою для часткового задоволення позовних вимог, із скасуванням постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії ЕАР №6361232 від 03.01.2023.

Заявлена позивачем вимога про повернення суми сплаченого штрафу не може бути предметом розгляду у такій категорії справ.

Сплачений судовий збір 536,80 грн. підлягає віднесенню на відповідача за рахунок бюджетних асигнувань відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 8, 19, 61, 1291 Конституції України, ст.ст. 2, 5, 9, 19, 72 77, 246, 250, 255, 262, 286 Кодексу адміністративного судочинства України, ст.ст. 251, 252, 268, 288 Кодексу України про адміністративні правопорушення, Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області

УХВАЛИВ:

1. Позов задоволити частково.

2. Скасувати постанову в справі про адміністративне правопорушення серії ЕАР №6361232 від 03.01.2023 року.

3. Справу про адміністративне правопорушення закрити.

4. У задоволенні позовних вимог заявлених до інспектора, рядового поліції роти №2 батальйону управління патрульної поліції в Закарпатській області - Микли Ростислава Івановича відмовити.

4.1. В задоволенні вимоги про стягнення з відповідачів суми сплаченого штрафу відмовити.

5. Стягнути з Управління патрульної поліції в Закарпатській області Департаменту патрульної поліції на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань суму 536,00 (п`ятсот тридцять шість гривень 80 копійок) у відшкодування витрат по сплаті судового збору.

6. Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

7. Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_2 ).

Відповідачі: (1) інспектор, рядового поліції роти №2 батальйону управління патрульної поліції в Закарпатській області - Микла Ростислав Іванович (88006 м.Ужгород, вул. О.Кошового, 2).

(2) Управління патрульної поліції в Закарпатській області (88006 м.Ужгород, вул. О.Кошового, 2, ).

(3) Департамент патрульної поліції (03048 м.Київ, вул..Федора Ернеста, 3, ).

Суддя В.В. Кость