Справа № 520/5986/22
Суддя: Старосєльцева О.В.
Дата ухвалення: 2023-02-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Харків

08 лютого 2023 р. справа № 520/5986/22

Харківський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Старосєльцевої О.В., розглянувши у порядку ст.263 КАС України справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -

встановив:

Позивач, ОСОБА_1 (далі за текстом - заявник, громадянин), у порядку адміністративного судочинства заявив вимоги про: 1) визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області № 04 від 25.05.2022 р. про відмову ОСОБА_1 в призначенні пенсії за віком; 2) зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області призначити ОСОБА_1 з 17.05.2022 р. пенсію за віком з урахуванням трудового стажу в період з 15.08.1988 по 25.12.1989 та 08.01.1990 по 15.06.1992 роки.

Вимоги позову обґрунтовані тим, що громадянин має право на призначення пенсії за віком у відповідності до положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», але рішенням пенсійного органу протиправно відмовлено у призначенні пенсії з підстав відсутності необхідного страхового стажу.

Відповідач, Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області (далі - пенсійний орган, Управління, владний суб`єкт), з поданим позовом не погодився.

В обґрунтування заперечень проти позову зазначив, що оскаржене рішення про відмову у призначенні пенсії за віком обумовлено відсутністю необхідного страхового стажу; до страхового стажу не зараховано періоди роботи з 15.08.1988 по 25.12.1989 та 08.01.1990 по 15.06.1992, оскільки відсутні номери наказів про прийняття та звільнення.

Суд, повно виконавши процесуальний обов`язок із збору доказів, перевіривши доводи сторін добутими доказами, з`ясувавши обставини фактичної дійсності, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів.

Установлені судом обставини спору полягають у наступному.

17.05.2022 року заявник ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) звернувся до органів Пенсійного фонду України з заявою про призначення пенсії за віком (по досягненню 60 річного віку) з відповідним пакетом документів, яку за принципом екстериторіальності було направлено на розгляд до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області.

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області № 04 від 25.05.2022р. відмовлено у призначенні пенсії за віком через відсутність необхідного страхового стажу для призначення пенсії.

Визнаний пенсійним органом страховий стаж заявника склав - 24 роки 03 місяці 05 днів.

До страхового стажу пенсійним органом не зараховано період роботи з 15.08.1988 по 25.12.1989 та 08.01.1990 по 15.06.1992, оскільки відсутні номери наказів про прийняття та звільнення; з додатковим коментарем: для зарахування до страхового стажу вищезазначених періодів роботи, необхідно надати уточнюючі довідки, видані на підставі первинних документів і довідки про перейменування.

Не погодившись з відмовою у призначені пенсії за віком та неврахуванні відповідного періоду страхового стажу, позивач звернувся до суду з вказаним позовом.

Вирішуючи спір по суті, суд вважає, що до відносин, які склались на підставі установлених обставин спору, підлягають застосуванню наступні норми права.

Статтею 46 Конституції України проголошено право громадян на соціальний захист.

За приписами п.6 ч.1 ст.92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

До 31.12.2003р. відносини з приводу пенсійного забезпечення громадян були унормовані приписами Закону України "Про пенсійне забезпечення".

З 01.01.2004р. таким законом є, насамперед, Закон України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", який був прийнятий на зміну положенням Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Відтак, за критерієм дати набуття чинності у разі виникнення колізій між нормами перелічених актів права пріоритет у застосуванні належить віддати Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" як більш пізньому акту з одного і того ж самого предмету регулювання.

Але водночас із цим, з урахуванням дії норм Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" за критерієм найбільш сприятливого для приватної особи тлумачення закону пріоритет у застосуванні належить віддати тій нормі закону, зміст якої є надає приватній особі більші права або обтяжує меншим обов`язком.

При цьому, суд вважає, що у будь-якому разі, коли певне правило відсутнє у нормах Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" і наявне у нормах Закону України «Про пенсійне забезпечення», то за відсутності факту створення суперечностей до відносин навіть і після 31.12.2003р. підлягають застосуванню положення Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Так, відповідно до ч. 1 ст. 44 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Згідно ч.5 ст.45 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" документи про призначення (перерахунок) пенсії розглядає територіальний орган Пенсійного фонду та не пізніше 10 днів з дня їх надходження приймає рішення про призначення (перерахунок) або про відмову в призначенні (перерахунку) пенсії.

Претензій до форми та змісту звернення заявника пенсійний орган у спірних правовідносинах не висловив.

Частиною 1 ст.26 означеного закону передбачено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року - не менше 28 років.

Заявник досяг віку у 60 років із настанням календарної дати 19.06.2021р.

Дата звернення заявника до пенсійного органу припала на 17.05.2022 р.

Таким чином, у спірних відносинах віковий ценз також не слугував причиною для виникнення даного спору.

Отже, ці обставини судом окремо не досліджуються, адже учасниками справи ці обставини не заперечуються.

Відповідно до ч.1 ст.24 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" на указану дату було чинним визначення страхового стажу як періоду (строку), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

З 01.01.2004 р. для набуття права на страховий стаж у трудовій діяльності особи мають бути наявними одночасно дві кваліфікуючі ознаки: 1) підпадання особи під дію загальнообов`язкового державного пенсійного страхування; 2) фактична щомісячна сплата страхових внесків у сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Однак, у силу дії ч.4 ст.24 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

У даному випадку спір виник з приводу належності до страхового стажу періодів роботи заявника до 01.01.2004р.

Відповідно до ч.2 ст.24 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

За правилом ст.62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» до 31.12.2003р. основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Положення Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" дії цього правила не змінюють та не скасовують.

Водночас, порядок ведення трудових книжок працівників передбачено Інструкцією, яку затверджено наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993р. №58.

Проте, спірне рішення пенсійного органу не містить жодних посилань на норми вказаної Інструкції; при цьому, у спірному рішенні зазначено, що до страхового стажу не зараховано період роботи з 15.08.1988 по 25.12.1989 та 08.01.1990 по 15.06.1992, оскільки відсутні номери наказів про прийняття та звільнення.

Однак, суд зазначає, що на момент прийняття вказаного рішення пенсійним органом взагалі не встановлено правилами якого акту законодавства визначався порядок ведення трудових книжок працівників і правила записів в них.

Водночас, наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993р. №58, яким затверджено Інструкцію про порядок ведення трудових книжок працівників, передбачено, що з прийняттям цього наказу Інструкція про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, яка затверджена постановою Держкомпраці СРСР від 20.07.74 N 162 (у редакції постанови Держкомпраці СРСР від 02.08.85 N 252), із змінами, що внесені постановою Держкомпраці СРСР від 19.10.90 N 412, не застосовується.

Отже, у вказаний вище період, який не зараховано пенсійним органом до страхового стажу заявника, діяли положення Інструкція про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, яка затверджена постановою Держкомпраці СРСР від 20.07.74 N 162.

Окрім того, порядок ведення трудових книжок у спірний період також регулювався постановою Ради Міністрів СРСР від 06.09.1973 р. N 656 "О трудовых книжках рабочих и служащих".

Проте, жодні посилання на норми вказаних законодавчих актів, що діяли у спірному періоді, в оскаржуваному рішенні відсутні.

Продовжуючи розгляд справи, суд відзначає, що постановою КМУ від 12.08.1993р. №637 було затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі за текстом - Порядок підтвердження №637).

Згідно з п.1 Порядку підтвердження №637 основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Пунктом 2 Порядку підтвердження №637 чітко указано, що у разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.

За правилом п. 3 Порядку підтвердження №637 за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Належно та достатньо обґрунтованих поза розумним сумнівом причин незастосування пенсійним органом у спірному випадку пунктів 2 і 3 Порядку підтвердження №637 ані текст відмови у призначенні пенсії, ані матеріали судової справи не містять.

Частиною 3 ст.44 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" передбачено, що органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію. На такі перевірки не поширюється дія положень законодавства про здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності.

До того ж і відповідно абзацу 3 п.1.7 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (затверджений Постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005р. №22-1; далі за текстом - Порядок №22-1), у разі якщо до заяви про призначення пенсії додані не всі необхідні документи, орган, що призначає пенсію, письмово повідомляє заявника про те, які документи необхідно подати додатково, про що в заяві про призначення пенсії робиться відповідний запис. Якщо вони будуть подані не пізніше трьох місяців із дня повідомлення про необхідність подання додаткових документів, то днем звернення за призначенням пенсії вважається день прийняття заяви про призначення пенсії або дата, зазначена на поштовому штемпелі місця відправлення заяви.

Проте, у ході розгляду даної справи пенсійний орган не подав жодних доказів та на навів жодних аргументів на підтвердження правомірності дій з приводу нереалізації управлінської функції у порядку наведеної норми.

Разом з тим, пенсійний орган вдався до прийняття остаточного рішення про відмову в призначенні пенсії за віком з додатковим коментарем про необхідність надання уточнюючих довідок, виданих на підставі первинних документів і довідок про перейменування, проте, без надання позивачу розумного часу для надання додаткових документів.

Таким чином, у спірних правовідносинах відповідач не забезпечив реалізацію управлінської функції із дотриманням вимог ч.2 ст.2 КАС України.

Між тим, у ході розгляду справи судом було достеменно установлено, що записи у копії трудової книжки заявника містять чітке дотримання хронологічної послідовності та предмету виконуваної роботи.

Так, оглянувши зміст копії трудової книжки заявника, суд зазначає, що під записом № 11 трудової книжки наявний запис про прийняття заявника 15.08.1988 р. на посаду слюсаря по обладнанню до Кооперативу «Ахтамар» по громадському харчуванню за трудовою угодою. В графі підстава запису зазначено: Т/с від 15.08.1988 р. Під записом № 12 зазначено про звільнення заявника - 25.12.1989 р., а в графі «підстава» зазначено Т/с від 15.08.1988р.

Під записом № 13 трудової книжки наявний запис про прийняття заявника 08.01.1990 р. на посаду майстра по ремонту обладнанню за трудовою угодою до Кооперативу «Комплекс-2». В графі підстава запису зазначено: Т/с від 08.01.1989 р. Під записом №15 зазначено про звільненння заявника - 15.06.1992 р., а графі підстава зазначено Т/с від 08.01.1990р.

Отже, вказані записи свідчать про те, що працівника прийнято на роботу за трудовою угодою на час виконання певної роботи, яка закінчилась фактичним виконанням роботи чи строку його укладення.

Відповідно до ст. 23 КЗпП УРСР в редакції від 19.05.1989 р. трудові договори укладаються: 1) на невизначений строк; 2) на визначений строк не більше трьох років; 3) на час виконання певної роботи.

Положеннями ст. 24 КЗпП УРСР в редакції від 19.05.1989 р. визначено, що укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням адміністрації підприємства, установи, організації про зарахування робітника або службовця на роботу. Трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказу чи розпорядження не було видано, але працівника фактично було допущено до роботи.

Згідно ст. 36 КЗпП УРСР підставою для припинення трудового договору згідно серед іншого є: 1) угода сторін; 2) закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення.

Отже, наявність в трудовій книжці заявника записів про прийняття та звільнення за трудовими угодами, може свідчити про те, що працівника прийнято та звільнено з роботи за трудовою угодою (на певний термін та на конкретну роботу), а не за трудовим договором (в штат кооперативу), саме тому накази про прийняття на роботу та про звільнення не видавалися та номери цих наказів у записах трудової книжки відсутні.

В свою чергу, Управління не висловило жодних зауважень ані щодо реальності роботи заявника у періоди з 15.08.1988 по 25.12.1989 та 08.01.1990 по 15.06.1992, ані щодо наявності правових підстав для виключення цих періодів трудової діяльності з загальної тривалості страхового стажу.

Обраний відповідачем мотив - начебто існуючий дефект у відсутності номерів наказів про прийняття та звільнення у періоди з 15.08.1988 по 25.12.1989 та 08.01.1990 по 15.06.1992, не дозволяв Управлінню правомірно та обґрунтовано виключити із страхового стажу спірні періоди трудової діяльності заявника за відсутності протилежного.

Разом із тим, сукупність інших реквізитів спірних записів у трудовій книжці заявника (а саме: відсутність номерів наказів про прийняття та звільнення) виключає навіть такий варіант управлінської поведінки відповідача як правомірної.

Відтак, слід дійти до переконання про те, що у даному конкретному випадку оскаржене рішення Управління не містить будь-яких належних правових підстав та мотивів невключення зазначених періодів трудової діяльності заявника до страхового стажу позивача.

Згідно з п.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень суб`єктів владних повноважень суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Обов`язок доведення відповідності оскарженого рішення (діяння) закону за критеріями п.2 ч.2 КАС України у силу ч.2 ст.77 КАС України покладено саме на владного суб`єкта.

У ході розгляду справи владним суб`єктом не було доведено юридичної правомірності та фактичної обґрунтованості мотиву, покладеного в основу спірного волевиявлення.

Підсумовуючи викладені вище міркування, суд не знаходить правових підстав для визнання юридично правильним та фактично обґрунтованим спірного рішення, оскільки у спірному рішенні відсутні мотиви, які покладені в його основу.

З цих міркувань, суд доходить до переконання про те, що оскаржене рішення пенсійного органу містить нездоланний та непереборний дефект створення і було прийнято при неповно з`ясованих обставинах.

Згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Оцінивши добуті по справі докази в їх сукупності за правилами ст.ст.72-77, 90, 211 КАС України, суд доходить висновку, що у спірних правовідносинах владний суб`єкт не забезпечив реалізацію управлінської функції відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, відмовив у призначенні пенсії помилково і передчасно, що зумовлює визнання протиправним і скасування вчиненого адміністративним органом владного управлінського волевиявлення.

Разом з тим, з метою належного захисту прав, свобод та інтересів позивача, враховуючи положення статей 5, 9 Кодексу адміністративного судочинства України, наявні підстави для зобов`язання Управління повторно розглянути заяву позивача про призначення пенсії за віком з урахуванням висновків суду у даній справі.

Позовні вимоги щодо зобов`язання відповідача призначити з 17.05.2022 р. пенсію за віком з урахуванням трудового стажу в період з 15.08.1988 по 25.12.1989 та 08.01.1990 по 15.06.1992 роки, задоволенню не підлягають, оскільки адміністративний орган не виконав усіх управлінських дій з розгляду питання про призначення пенсії, необхідних доказів не зібрав, оцінку таким доказам не надав, а тому рішення з даного приводу має бути прийнято у межах адміністративного розсуду органу, але з урахуванням достовірних обставин фактичної дійсності та вірного застосування належних норм матеріального права.

При розв`язанні спору, суд зважає на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом - Конвенція; рішення від 21.01.1999р. у справі "Гарсія Руїз проти Іспанії", від 22.02.2007р. у справі "Красуля проти Росії", від 05.05.2011р. у справі "Ільяді проти Росії", від 28.10.2010р. у справі "Трофимчук проти України", від 09.12.1994р. у справі "Хіро Балані проти Іспанії", від 01.07.2003р. у справі "Суомінен проти Фінляндії", від 07.06.2008р. у справі "Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії") і тому надав оцінку усім обставинам справи, котрі мають юридичне значення для правильного вирішення спору, та дослухався до усіх аргументів сторін, які ясно і чітко сформульовані та здатні вплинути на результат вирішення спору.

Розподіл судових витрат належить провести за правилами ст.ст. 139, 143 КАС України та Закону України "Про судовий збір".

Керуючись ст.ст.8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст.6-9, ст.ст. 72-77, 211, 241-243, 255, 263, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

вирішив:

Позов - задовольнити частково.

Вийти за межі позовних вимог.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області № 04 від 25.05.2022 року про відмову ОСОБА_1 в призначенні пенсії за віком.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області (, адреса: майдан Волі, буд. 3, м. Тернопіль, 46001) повторно розглянути заяву ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) від 17.05.2022 року про призначення пенсії за віком, з урахуванням висновків суду у даній справі.

У решті вимог позов - залишити без задоволення.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області (, адреса: майдан Волі, буд. 3, м. Тернопіль, 46001) частину витрат зі сплати судового збору у розмірі 793,92 грн. (сімсот дев`яносто три гривні 92 копійки).

Роз`яснити, що рішення підлягає оскарженню згідно з ч. 1 ст. 295 КАС України (протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення); набирає законної сили відповідно до ст. 255 КАС України.

Суддя О.В. Старосєльцева