Справа № 440/7213/21
Суддя: П’янова Я.В.
Дата ухвалення: 2023-02-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2023 р.Справа № 440/7213/21
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: П`янової Я.В.,

Суддів: Любчич Л.В. , Присяжнюк О.В. ,

за участю секретаря судового засідання Кролівець П.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Полтавської міської ради на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 25.11.2021, головуючий суддя І інстанції: С.О. Удовіченко, м. Полтава, повний текст складено 03.12.21 року по справі № 440/7213/21

за позовом Керівника Полтавської окружної прокуратури Полтавської області в інтересах держави в особі Територіальної громади міста Полтави

до Полтавської міської ради , Управління з питань містобудування та архітектури виконавчого комітету Полтавської міської ради

третя особа: Фізична особа-підприємець ОСОБА_1

про визнання протиправними та скасування пунктів рішення, Паспорту, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Керівник Полтавської окружної прокуратури Полтавської області звернувся в інтересах держави в особі територіальної громади міста Полтави до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Полтавської міської ради, Управління з питань містобудування та архітектури Виконавчого комітету Полтавської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: фізична особа-підприємець ОСОБА_1 , в якому, з урахуванням уточненої позовної заяви, просив:

- визнати протиправним та скасувати пункти 1, 2, 4 рішення Полтавської міської ради від 19 березня 2021 року "Про розміщення тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності" в частині продовження розміщення тимчасової споруди для здійснення підприємницької діяльності на території м. Полтава, продовження дії особистих строкових земельних сервітутів та паспортів прив`язки на наступні тимчасові споруди згідно з додатком 1 до рішення ФОП ОСОБА_1 надано дозвіл на розміщення стаціонарної тимчасової споруди: під номером 22 - торговельного павільйону на земельній ділянці площею 26 кв.м. з кадастровим номером :14:008:0091 по АДРЕСА_1 на зупинці громадського транспорту "1-ша міська лікарня" у м. Полтаві; під номером 23 - торговельного павільйону на земельній ділянці площею 20 кв.м. з кадастровим номером :14:008:0090 по АДРЕСА_1 на зупинці громадського транспорту "1-ша міська лікарня" у м. Полтаві,

- визнати протиправними та скасувати паспорти прив`язки № 01-10-17/1067-789 та № 01-10-17/729-792 від 23 квітня 2013 року.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що Полтавська міська рада рішенням від 19 березня 2021 року "Про розміщення тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності на території м. Полтава" надала дозвіл ФОП ОСОБА_1 на продовження розміщення вищезазначених стаціонарних тимчасових споруд № АДРЕСА_2 на земельних ділянках з кадастровими номерами :14:008:0091, :14:008:0091. Оскаржуваним рішенням ФОП ОСОБА_1 продовжено дію особистого строкового сервітуту, хоча на час прийняття відповідачем оспорюваного рішення документ, що посвідчує продовження права користування зазначеними вище земельними ділянками був відсутній, що унеможливило продовження Управлінням з питань містобудування та архітектури Виконавчого комітету Полтавської міської ради терміну дії оформлених паспортів прив`язки від 23.04.2013 р. Прокурор зазначав, що спірним рішенням Полтавською міською радою продовжено право користування стаціонарними тимчасовими спорудами - торговельними павільйонами № № 22, НОМЕР_1 загальною площею по зовнішньому контуру 40,84 кв.м, що перевищує визначену законом площу. Торговельні павільйони № № 22, 23 розміщені без погодження із патрульною поліцією та на відстані менше 5 метрів від проїзної частини, на зупинці громадського транспорту на відстані ближче ніж 20 метрів в обидва боки по тротуару від установленого дорожнього знака, що її позначає, яке є порушенням ДСТУ № 3587-97 "Автомобільні дороги, вулиці та залізничні переїзди".

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 25 листопада 2021 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправними та скасовано пункти 1, 2, 4 рішення Полтавської міської ради від 19 березня 2021 року "Про розміщення тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності на території м. Полтава" в частині продовження фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 розміщення стаціонарної тимчасової споруди - торговельного павільйону на земельній ділянці площею 26 кв.м. з кадастровим номером :14:008:0091 по АДРЕСА_1 на зупинці громадського транспорту "1-ша міська лікарня" у м. Полтаві; стаціонарної тимчасової споруди - торговельного павільйону на земельній ділянці площею 20 кв.м. з кадастровим номером :14:008:0090 по АДРЕСА_1 на зупинці громадського транспорту "1-ша міська лікарня" у м. Полтаві, в частині продовження дії особистого строкового земельного сервітуту фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 на земельні ділянки з кадастровим номером :14:008:0091 і кадастровим номером :14:008:0090 та продовження терміну дії паспортів прив`язки на вказані тимчасові споруди. В решті позовних вимог відмовлено.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що торгівельні павільйони № № НОМЕР_2 , 23 ФОП ОСОБА_1 були розміщені без дотримання вимог п.п. 20, 27 Єдиних правил ремонту і утримання автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів, правил користування ними та охорони, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 30 березня 1994 року за № 198 та ст. 28 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності". І оскільки право користування (сервітуту) земельними ділянками на підставі договорів особистого строкового земельного сервітуту не було зареєстровано у встановленому Законом порядку, відсутні правові підстави для продовження дії особистого строкового земельного сервітуту, тому у Полтавської міської ради були відсутні підстави для продовження строку функціонування тимчасових споруд. При цьому прокурором доведено підстави для захисту інтересів держави у суді.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідач, Полтавська міська рада, звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовані тим, що при розгляді справи судом допущені порушення норм процесуального права, оскільки розглянуто справу, що не належить до компетенції судів адміністративної юрисдикції та за відсутності підстав для представництва прокурором інтересів держави у вказаних правовідносинах; прокурором не надано доказів звернення до відповідних компетентних органів влади, уповноважених на здійснення державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду, зокрема, органів, до повноважень яких належить вжиття заходів щодо забезпечення безпеки на дорогах щодо здійснення перевірки правомірності розміщення тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності ФОП ОСОБА_1 ; вирішення питання продовження розміщення тимчасових споруд не залежить від наявності оформленого права користування землею; спірним рішенням продовжено дію особистого строкового земельного сервітуту на раніше сформовані земельні ділянки з оформленням відповідних договорів; розміщення належних на праві власності ФОП ОСОБА_1 тимчасових споруд здійснюється упродовж значного проміжку часу, вони є окремими тимчасовими спорудами, а паспорти прив`язки містять відмітку щодо погодження розміщення тимчасових споруд Управлінням патрульної поліції в Полтавській області.

В.о. керівника Полтавської окружної прокуратури подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, мотивуючи доводами, аналогічними із тими, що викладені у позові, а також надав додаткові письмові пояснення.

Прокурор у судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційної скарги.

Представник Полтавської міської ради до суду апеляційної інстанції надав клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Інші учасники справи до суду не прибули, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку.

Відповідно до ч. 2 ст. 313 Кодексу адміністративного судочинства України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, колегія суддів апеляційної інстанції, переглядаючи судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з такого.

Як установлено судом, правовідносини стосовно розміщення тимчасових споруд з утриманням зупинки громадського транспорту «1 міська лікарня» по вул. Енгельса, 27 в м. Полтава (нині та надалі у зв`язку із перейменуванням - вул. Олеся Гончара) є тривалими, виникли на підставі рішення Виконавчого комітету Полтавської міської ради від 24.03.2006 за № 137 «Про дозвіл на проектування розміщення закладів торгівлі, громадського харчування та сфери послуг», яке прийняте з урахуванням попереднього погодження Полтавської міської санітарно-епідеміологічної станції № 435 від 03.03.2005 та попереднього погодження ПМУ ГУ МНС в Полтавській області № 312 від 22.02.2005 проектної пропозиції, розробленої Творчою проектно-виробничою фірмою «Перспектива» та яким дозволено запроектувати влаштування зупинки громадського транспорту «1 міська лікарня» по вул. Олеся Гончара, 27 в м. Полтаві з навісом зупинки, групою об`єктів торгівлі та благоустроєм прилеглої території, в тому числі: приватним підприємцям ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 розміщення групи торговельних кіосків в комплексі об`єктів торгівлі з утриманням зупинки громадського транспорту «1 міська лікарня» по вул. Олеся Гончара, 27, а також зобов`язано замовників: одержати в Головному управлінні у справах містобудування та архітектури вихідні дані на проектування; розробити та у встановленому порядку погодити проектно-кошторисну документацію; одержати дозволи на проведення будівельних робіт у міській інспекції Державного архітектурно-будівельного контролю та інспекції по контролю за благоустроєм, екологічним та санітарним станом міста; після завершення будівельних робіт та благоустрою об`єкти здати в експлуатацію (т. 2 а.с. 32).

Зважаючи на вказане рішення, Комунальним підприємством «Містобудування та кадастр» видано Архітектурно-планувальне завдання № 119 на проектування об`єкту: розміщення торговельного кіоску в комплексі об`єктів торгівлі з утриманням зупинки громадського транспорту «1-а міська лікарня» по вул. Олеся Гончара, 27, затвердженим головним архітектором м. Полтава Ю. О. Петруком 05.05.2006 (т. 2 а.с. 35-37).

Також ПП ОСОБА_5 (ліцензія АБ № 201467) було розроблено проектно-кошторисну документацію Робочий проект «Розміщення торгівельного кіоску в комплексі об`єктів торгівлі з утриманням зупинки громадського транспорту «1-а міська лікарня» по АДРЕСА_3 », який погоджено: Полтавським міським управлінням Управління МНС України в Полтавській області - Експертний висновок № 121, лист від 16.08.2006 за № 1361; Полтавською міською санітарно-епідеміологічною станцією Висновок № 759 від 19.10.2006; Управлінням з питань містобудування та архітектури виконкому Полтавської міської ради Погодження № 1862 від 23.01.2007 (т. 2 а.с. 39, 40).

Згідно з Актом технічної комісії про прийняття стаціонарної малої архітектурної форми в експлуатацію, затвердженим начальником Інспекції Державного архітектурно-будівельного контролю Полтавської міської ради, зареєстрованим 02.02.2007 за № 76, Технічна комісія у складі, у тому числі: головного державного санітарного лікаря м. Полтава, заступника начальника ПМУ ГУ МНС України в Полтавській області, начальника Управління земельних ресурсів та земельного кадастру, начальника І відділу МРВ Державної автомобільної інспекції, архітектора Київської районної у м. Полтаві ради, начальника Інспекції по контролю за благоустроєм, екологічним та санітарним станом міста, установила, що торгівельний кіоск в комплексі об`єктів торгівлі з утриманням зупинки громадського транспорту «1-а міська лікарня» по вул. Олеся Гончара, 27 в м. Полтава встановлено згідно з паспортом прив`язки та виданими технічними умовами на проектування, тому вирішила прийняти в експлуатацію (т. 2 а.с. 41-43).

12.02.2007 ОСОБА_1 (код НОМЕР_3 ) зареєстрована в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань як фізична особа-підприємець (т. 1 а.с. 186).

З договору дарування кіоску від 14.02.2007, зареєстрованого нотаріусом в реєстрі за № 481, убачається, що згаданий вище кіоск ФОП ОСОБА_4 передала безоплатно у власність ОСОБА_1 (т. 2 а.с. 44).

Рішенням Виконавчого комітету Полтавської міської ради від 28.03.2007, № 78 було продовжено чинність дозволів на подальше розміщення торговельного кіоску в комплексі об`єктів торгівлі з утриманням зупинки громадського транспорту «1-а міська лікарня» по АДРЕСА_1 з подальшою реконструкцією в торговельний павільйон (т. 2 а.с. 45).

Рішенням Виконавчого комітету Полтавської міської ради від 16.04.2008 за № 119, від 25.03.2009 за № 97, від 12.05.2010 за № 135 продовжено чинність дозволів на подальше розміщення тимчасових споруд без торговельного обладнання поряд з об`єктами торгівлі для здійснення підприємницької діяльності (з полегшених конструкцій, без фундаментів) приватного підприємця ОСОБА_1 - розміщення торговельного павільйону у комплексі об`єктів торгівлі з утриманням зупинки громадського транспорту «1-а міська лікарня» по АДРЕСА_1 (т. 2 а.с. 45, зворотній бік, а.с. 46, 47).

Рішеннями Виконавчого комітету Полтавської міської ради від 25.03.2009 за № 97, від 12.05.2010 за № 135, від 27.04.2011 за № 163 продовжено чинність дозволів на подальше розміщення тимчасових споруд без торговельного обладнання поряд з об`єктами торгівлі для здійснення підприємницької діяльності (з полегшених конструкцій, без фундаментів) приватному підприємцю ОСОБА_1 - розміщення торговельного павільйону у комплексі об`єктів торгівлі з утриманням зупинки громадського транспорту «1-а міська лікарня» по АДРЕСА_1 (т. 2 а.с. 46, 47, 53).

При цьому 09.11.2011 р. між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 укладено договір купівлі-продажу, зареєстрований нотаріусом в реєстрі за № 5175, згідно з яким останній передав у власність ОСОБА_1 торговельний павільйон в комплексі об`єктів торгівлі з утриманням зупинки громадського транспорту «1-а міська лікарня», розташований на зупинці громадського транспорту по вул. Олеся Гончара, 27 в м. Полтава, який належить ОСОБА_6 на підставі акту технічної комісії про прийняття стаціонарної малої архітектурної форми в експлуатацію павільйону в комплексі об`єктів торгівлі з утриманням зупинки громадського транспорту «1-а міська лікарня», розташованого на зупинці громадського транспорту «1-а міська лікарня» по вул. Олеся Гончара, 27 в м. Полтава, затвердженого начальником Інспекції Державного архітектурно-будівельного контролю Полтавської міської ради 26.06.2007, зареєстрованого 26.06.2007, № 451 (т. 2 а.с. 59).

Так, згідно із указаним Актом технічної комісії про прийняття стаціонарної малої архітектурної форми в експлуатацію, Технічна комісія у складі, у тому числі: головного державного санітарного лікаря м. Полтава, заступника начальника ПМУ ГУ МНС України в Полтавській області, начальника Управління земельних ресурсів та земельного кадастру, начальника І відділу МРВ Державної автомобільної інспекції, заступника голови Київської районної у м. Полтаві ради, начальника Інспекції по контролю за благоустроєм, екологічним та санітарним станом міста, установила, що торгівельний кіоск в комплексі об`єктів торгівлі з утриманням зупинки громадського транспорту «1-а міська лікарня» по вул. Олеся Гончара, 27 в м. Полтава встановлено згідно з паспортом прив`язки та виданими технічними умовами на проектування, тому вирішила прийняти його в експлуатацію (т. 2 а.с. 48-50).

Рішеннями двадцятої сесії шостого скликання від 16.03.2012, ураховуючи рішення засідання постійної комісії з питань регулювання земельних відносин, Полтавська міська рада вирішила визначити можливим подальше розміщення тимчасових споруд (з полегшених конструкцій, без фундаментів) для провадження підприємницької діяльності на земельних ділянках відповідно до схем розміщення на умовах оренди терміном на 1 рік фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 на земельній ділянці площею 25,92 кв.м. розміщення торговельного павільйону у комплексі об`єктів торгівлі з утриманням зупинки громадського транспорту «1-а міська лікарня» по АДРЕСА_1 та на земельній ділянці площею 20,40 кв.м. розміщення торговельного павільйону у комплексі об`єктів торгівлі з утриманням зупинки громадського транспорту «1-а міська лікарня» по АДРЕСА_1 , у зв`язку з переходом права власності на вказану тимчасову споруду (т. 1 а.с. 165, 166).

На підставі вказаних рішень 08 травня 2012 року між Полтавською міською радою та ФОП ОСОБА_1 укладено договори оренди землі для розміщення торговельного павільйону, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (зупинка громадського транспорту «1-а міська лікарня»), загальною площею 20 кв.м., а також для розміщення торговельного павільйону, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (зупинка громадського транспорту «1-а міська лікарня»), загальною площею 25,92 кв.м. Невід`ємними частинами договору є схема розміщення земельної ділянки. Термін дії договорів оренди землі: з 16 березня 2012 року до 16 березня 2013 року. Договори зареєстровані у Виконавчому комітеті Полтавської міської ради, про що у книзі реєстрації договорів оренди землі вчинено запис 13 листопада 2012 року за № 328 і № 33-3с, відповідно (т. 2 а.с. 113-120).

Як установив суд першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, Управлінням з питань містобудування та архітектури Виконавчого комітету Полтавської міської ради 23 квітня 2013 року було видано ФОП ОСОБА_1 паспорт прив`язки № 01-10-17/1067-789 "Стаціонарна тимчасова споруда - торговельний павільйон по АДРЕСА_1 (зупинка громадського транспорту "1-ша міська лікарня")" та паспорт прив`язки № 01-10-17/729-792 Стаціонарна тимчасова споруда - торговельний павільйон по АДРЕСА_1 (зупинка громадського транспорту "1-ша міська лікарня")" (т. 1 а.с. 184-197, 201-216).

Рішенням тридцять другої сесії Полтавської міської ради шостого скликання від 12 липня 2013 року «Про розміщення тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності» дозволено строком на 1 рік розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності ФОП ОСОБА_1 торговельних павільйонів по АДРЕСА_1 (площа земельної ділянки 20 кв.м.) та торговельний павільйон по АДРЕСА_1 (площа земельної ділянки 26 кв.м.), відповідно додатку № 1 до вказаного рішення (т. 1 а.с. 167).

Рішенням позачергової сорок другої сесії Полтавської міської ради шостого скликання "Про затвердження документації із землеустрою на розміщення тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності" від 16 червня 2014 року затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та встановлено особистий строковий земельний сервітут з оформленням відповідного договору у встановленому порядку ФОП ОСОБА_1 : для розміщення торгівельного павільйону по АДРЕСА_1 , земельна ділянка пл. 0,026 га, кадастровий номер :14:008:0091 - п. 13 додатку до рішення; для розміщення торгівельного павільйону по АДРЕСА_1 , земельна ділянка пл. 0,020 га, кадастровий номер :14:008:0090 - п.14 додатку до рішення (т.1 а.с. 168, 169).

На підставі рішень Полтавської міської ради від 12.07.2013 р. та від 16.06.2014 р. між Полтавською міською радою та ФОП ОСОБА_1 07 липня 2014 року укладено договори особистого строкового земельного сервітуту на земельну ділянку для розміщення торговельного павільйону, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 20 кв.м., кадастровий номер земельної ділянки: :14:008:0090, а також на земельну ділянку для розміщення торговельного павільйону, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 26 кв.м., кадастровий номер земельної ділянки: :14:008:0091. Термін дії договорів: з 12 липня 2013 року по 12 липня 2014 року. Додатками до договорів є схема розміщення земельної ділянки і кадастровий план. Договори зареєстровані у Виконавчому комітеті Полтавської міської ради, про що у книзі реєстрації записів договорів на встановлення особистого строкового земельного сервітуту вчинено записи від 15 липня 2014 року за № 223-3с та № 224-3с, відповідно (т. 2 а.с. 121, 122, 125, 126).

Рішенням сорок четвертої сесії Полтавської міської ради шостого скликання від 25 вересня 2014 року «Про розміщення тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності» продовжено терміном на 5 років розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності на території м. Полтави, зокрема, ФОП ОСОБА_1 стаціонарної тимчасової споруди - торговельного павільйону по АДРЕСА_1 , земельна ділянка пл. 26 кв.м., кадастровий номер :14:008:0091 та стаціонарної тимчасової споруди - торговельного павільйону по АДРЕСА_1 , земельна ділянка пл. 20 кв.м., кадастровий номер :14:008:0090, додаток № 1 (т. 1 а.с. 170-180).

На підставі зазначеного рішення від 25.09.2014 р. між Полтавською міською радою та ФОП ОСОБА_1 14 жовтня 2014 року укладено договори особистого земельного сервітуту на земельну ділянку для подальшого розміщення стаціонарної тимчасової споруди торговельного павільйону, яка знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 20 кв.м., кадастровий номер земельної ділянки: :14:008:0090, а також земельну ділянку для подальшого розміщення стаціонарної тимчасової споруди - торговельного павільйону, яка знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 26 кв.м., кадастровий номер земельної ділянки: :14:008:0091. Додатками до договорів є схема розміщення земельної ділянки і кадастровий план. Термін дії договорів визначено з 25 вересня 2014 року по 25 вересня 2019 року. Договори зареєстровані у Виконавчому комітеті Полтавської міської ради, про що у книзі реєстрації записів договорів на встановлення особистого строкового земельного сервітуту вчинено записи від 20 жовтня 2014 року, № 402-3с та № 403-3с, відповідно (т. 2 а.с. 129-136).

Рішенням двадцять восьмої сесії сьомого скликання Полтавської міської ради від 29 листопада 2019 року продовжено розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності на території м. Полтави - ФОП ОСОБА_1 стаціонарної тимчасової споруди - торговельного павільйону по АДРЕСА_1 (зупинка громадського транспорту "1-ша міська лікарня" (земельна ділянка пл. 26 кв.м., кадастровий номер :14:008:0091) та стаціонарної тимчасової споруди - торговельного павільйону по АДРЕСА_1 (зупинка громадського транспорту "1-ша міська лікарня" (земельна ділянка пл. 20 кв.м., кадастровий номер :14:008:0090) терміном на 1 рік (т. 1 а.с. 175-180).

14 січня 2020 року між Полтавською міською радою та ФОП ОСОБА_1 укладено договори особистого земельного сервітуту на земельні ділянки на земельну ділянку для подальшого розміщення стаціонарної тимчасової споруди - торговельного павільйону, яка знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 20 кв.м., кадастровий номер земельної ділянки: :14:008:0090, а також земельну ділянку для подальшого розміщення стаціонарної тимчасової споруди - торговельного павільйону, яка знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 26 кв.м., кадастровий номер земельної ділянки: :14:008:0091. Додатками до договорів є схема розміщення земельної ділянки і кадастровий план. Термін дії договорів: з 29 листопада 2019 року до 29 листопада 2020 року. За змістом п. 12.1 зазначених договорів, вони набирають чинності після підписання сторонами та реєстрації. Договори зареєстровані у Виконавчому комітеті Полтавської міської ради, про що у книзі реєстрації записів договорів на встановлення особистого строкового земельного сервітуту запис 03 лютого 2020 року вчинено № 34-3с і № 33-3с, відповідно (т. 2 а.с. 137-144).

04 вересня 2020 року ФОП ОСОБА_1 звернулася до Виконавчого комітету Полтавської міської ради із заявами щодо подальшого розміщення тимчасової споруди за адресою: АДРЕСА_1 площею 20,44 кв.м. на земельній ділянці площею 25,91 кв.м., та тимчасової споруди за адресою: АДРЕСА_1 площею 20,4 кв.м. на земельній ділянці площею 20,4 кв.м. (т. 1 а.с. 181, 198).

Відповідно до рішення комісії з розміщення тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності на території м. Полтава, оформленого протоколом від 20 листопада 2020 року за № ПР/01.5/11, погоджено терміном на 1 рік клопотання ФОП ОСОБА_1 щодо можливості подальшого розміщення стаціонарних тимчасових споруд: 1) торговельного павільйону площею 20,44 кв.м. на земельній ділянці площею 25,91 кв. м. по АДРЕСА_1 , зупинка громадського транспорту "1-ша міська лікарня"; 2) торговельного павільйону площею 20,40 кв.м. на земельній ділянці площею 20,4 кв. АДРЕСА_1 , зупинка громадського транспорту "1-ша міська лікарня" та відхилено клопотання ФОП ОСОБА_1 щодо збільшення площі земельної ділянки (т. 1 а.с. 182).

На підставі зазначеного позитивного висновку комісії з розміщення тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності на території м. Полтава, 16 грудня 2020 року ФОП ОСОБА_1 звернулася до Полтавської міської ради із заявами про оформлення договору особистого строкового сервітуту на земельну ділянку загальною площею 25,91 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 для розміщення стаціонарної тимчасової споруди торговельного павільйону площею 20,44 кв.м, а також на земельну ділянку загальною площею 20,4 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 для розміщення стаціонарної тимчасової споруди торговельного павільйону площею 20,4 кв.м, для здійснення роздрібної торгівлі (т. 1 а.с. 181, 198 зворотній бік).

19 березня 2021 року Полтавська міська рада (третя сесія восьмого скликання) прийняла рішення "Про розміщення тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності", яким вирішила: 1) продовжити розміщення тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності на території м. Полтава, згідно з додатком 1 - на 5 років; 2) замовникам, зазначеним в додатку 1 до цього рішення, продовжити дію особистого строкового земельного сервітуту на раніше сформовані земельні ділянки з оформленням відповідних договорів у встановленому порядку; 4) замовникам, зазначеним в додатку 1 до цього рішення, в Управлінні з питань містобудування та архітектури продовжити термін дії оформлених паспортів прив`язки (т.1 а.с. 10).

На виконання пункту 4 спірного рішення Управлінням з питань містобудування та архітектури Виконавчого комітету Полтавської міської ради продовжено ФОП ОСОБА_1 дію паспорта прив`язки № 01-10-17/1067-789 "Стаціонарна тимчасова споруда - торговельний павільйон по АДРЕСА_1 (зупинка громадського транспорту "1-ша міська лікарня")" та паспорта прив`язки № 01-10-17/729-792 Стаціонарна тимчасова споруда - торговельний павільйон по АДРЕСА_1 (зупинка громадського транспорту "1-ша міська лікарня")" до 19 березня 2026 року (т. 1 а.с. 184-216).

Згідно з спірним рішенням між Полтавською міською радою та ФОП ОСОБА_1 укладено договори особистого земельного сервітуту від 19.03.2021 на встановлення сервітутного землекористування (обмежене платне користування) на земельну ділянку для подальшого розміщення стаціонарної тимчасової споруди - торговельний павільйон, яка знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , зупинка громадського транспорту «1-ша міська лікарня», кадастровий номер: :14:008:0091 загальною площею 26 кв.м., а також на земельну ділянку для подальшого розміщення стаціонарної тимчасової споруди - торговельний павільйон, яка знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , зупинка громадського транспорту «1-ша міська лікарня», кадастровий номер: :14:008:0090 загальною площею 20 кв.м. Договори зареєстровані у Виконавчому комітеті Полтавської міської ради, про що у книзі реєстрації записів договорів на встановлення особистого строкового земельного сервітуту вчинено запис 17 травня 2021 року за № 53-3с і № 54-3с, відповідно (т. 1 а.с. 156-164).

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів апеляційної інстанції виходить з такого.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Пунктом 8 ч. 1 ст. 92 Конституції України визначені правові засади і гарантії підприємництва.

Частина 1 ст. 140 Конституції України встановлює, що місцеве самоврядування є правом територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища та міста - самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України.

У свою чергу, як передбачено положеннями ст. 144 Конституції України, органи місцевого самоврядування приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території, лише в межах повноважень, визначених законом.

За приписами ст. 1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» територіальна громада - жителі, об`єднані постійним проживанням у межах села, селища, міста, що є самостійними адміністративно-територіальними одиницями, або добровільне об`єднання жителів кількох сіл, що мають єдиний адміністративний центр.

Статтею 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Згідно з ч. 5 ст. 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

Положеннями ч. 3 ст. 24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» унормовано, що органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції.

Відповідно до ст. 25 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.

Разом з тим ч. 5 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності.

У ст. 1 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» закріплено, що благоустрій населених пунктів визначено як комплекс робіт з інженерного захисту, розчищення, осушення та озеленення території, а також соціально-економічних, організаційно-правових та екологічних заходів з покращення мікроклімату, санітарного очищення, зниження рівня шуму та інше, що здійснюються на території населеного пункту з метою її раціонального використання, належного утримання та охорони, створення умов щодо захисту і відновлення сприятливого для життєдіяльності людини довкілля.

До повноважень сільських, селищних і міських рад у сфері благоустрою населених пунктів належить, зокрема, затвердження місцевих програм та заходів з благоустрою населених пунктів; затвердження правил благоустрою територій населених пунктів (п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 10 Закону України «Про благоустрій населених пунктів»).

Статтею 172 Цивільного кодексу України передбачено, що територіальні громади набувають і здійснюють цивільні права та обов`язки через органи місцевого самоврядування у межах їх компетенції, встановленої законом.

При цьому ч. 1 ст. 21 Цивільного кодексу України унормовано, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Під актами органів та посадових осіб органу місцевого самоврядування законодавець розуміє рішення (ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

Акт державного чи іншого органу - це юридична форма рішень цих органів, тобто офіційний письмовий документ, який породжує певні правові наслідки, спрямований на регулювання тих чи інших публічно-правових відносин і має обов`язковий характер для суб`єктів цих відносин.

Правовий акт індивідуальної дії - це виданий суб`єктом владних повноважень документ, прийнятий із метою реалізації положень нормативно-правового акту (актів) щодо конкретної життєвої ситуації, не містить загальнообов`язкових правил поведінки та стосується прав і обов`язків, чітко визначеного суб`єкта (суб`єктів), якому він адресований. До того ж, обов`язковою ознакою як нормативно-правового, такі правового акту індивідуальної дії, є юридичний характер, тобто обов`язковість його приписів для відповідного суб`єкта (суб`єктів), дотримання якого забезпечується правовими механізмами.

Вирішуючи справу, суд першої інстанції, погодившись із доводами прокурора, скасовуючи спірне рішення в оскаржуваних частинах, виходив з того, що площа тимчасових споруд третьої особи перевищує 30 квадратних метрів по зовнішньому контуру, павільйони ФОП ОСОБА_1 , встановлені без погодження з Національною поліцією та на відстані менше 5 метрів від проїзної частини, та на зупинці громадського транспорту на відстані ближче ніж 20 метрів в обидва боки по тротуару від установленого дорожнього знака, що її позначає і на час прийняття оскаржуваного рішення строк дії договорів особистого строкового земельного сервітуту вже закінчився і не був продовженим.

Із такими висновками колегія суддів не може погодитися, оскільки суд першої інстанції застосував до спірних правовідносин норми, якими врегульовано правові підстави розміщення нових тимчасових споруд, тоді як дослідженню у цій справі підлягали саме підстави продовження правовідносин з розміщення тимчасових споруд ФОП ОСОБА_1 .

Законом, який визначає правові та організаційні основи містобудівної діяльності і спрямований на забезпечення сталого розвитку територій з урахуванням державних, громадських та приватних інтересів є Закон України від 17.02.2011, № 3038-VI "Про регулювання містобудівної діяльності".

Згідно із ч. 2 ст. 28 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" тимчасова споруда торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності - це одноповерхова споруда, що виготовляється з полегшених конструкцій з урахуванням основних вимог до споруд, визначених технічним регламентом будівельних виробів, будівель і споруд, і встановлюється тимчасово, без улаштування фундаменту. Тимчасова споруда для здійснення підприємницької діяльності може мати закрите приміщення для тимчасового перебування людей (павільйон площею не більше 30 квадратних метрів по зовнішньому контуру) або не мати такого приміщення.

Разом з тим положеннями ч. 4 ст. 28 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" визначено, що розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності здійснюється в порядку, установленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування.

Центральним органом виконавчої влади з питань будівництва, містобудування та архітектури є Міністерство регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України відповідно до Положення про Міністерство регіонального розвитку, будівництво та житлово-комунального господарства України, затвердженого Указом Президента України від 31.05.2011 за N 633/2011. При цьому пп. 21 п. 4 зазначеного Положення передбачено, що Міністерство здійснює інші повноваження, визначені законами України та покладені на нього Президентом України.

На виконання ч. 4 ст. 28 Закону України "Про благоустрій населених пунктів" Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 21.10.2011 року, № 244 затверджено Порядок розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності (далі - Порядок № 244), яким встановлені механізм розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, у тому числі отримання паспорту прив`язки тимчасової споруди (далі - ТС) та підстави анулювання дії паспорту прив`язки ТС.

Так, за визначенням п. 1.3 Порядку № 244, тимчасова споруда торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності (далі - ТС) - одноповерхова споруда, що виготовляється з полегшених конструкцій з урахуванням основних вимог до споруд, визначених технічним регламентом будівельних виробів, будівель і споруд, і встановлюється тимчасово, без улаштування фундаменту.

Відповідно до п. 1.4 порядку № 244 терміни у цьому Порядку застосовуються у такому значенні: замовник - суб`єкт господарювання, який реалізує право розмістити ТС на підставі паспорта прив`язки ТС; паспорт прив`язки ТС - комплект документів, у яких визначено місце встановлення ТС та благоустрій прилеглої території на топографо-геодезичній основі М 1 : 500, інженерне забезпечення, зовнішній архітектурний вигляд ТС та напрям підприємницької діяльності; схема розміщення ТС - графічні матеріали, виконані на топографо-геодезичній основі М 1 : 500 суб`єктом господарювання, який має у своєму складі архітектора, що має кваліфікаційний сертифікат, або архітектором, який має відповідний кваліфікаційний сертифікат, які відображають розміщення ТС із прив`язкою до місцевості (будівлі, споруди, інженерні мережі тощо), планувальними обмеженнями та зазначенням заходів щодо благоустрою та озеленення прилеглої території (розташування квітників, під`їздів, урн, влаштування дорожнього покриття або мощення фігурними елементами тощо); стаціонарна ТС - споруда, яка має закрите приміщення для тимчасового перебування людей і по зовнішньому контуру площу до 30 кв.м.

Відповідно до п. 1.8 Положення № 244, при розміщенні ТС ураховуються всі наявні планувальні обмеження, передбачені будівельними нормами.

Отже всі наявні планувальні обмеження, передбачені будівельними нормами ураховуються саме при розміщенні ТС.

Аналогічні норми містяться у п.п. 1.2. 1.3, 1.10 Положення про розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності на території м. Полтава, затвердженого рішенням Полтавської міської ради (двадцять другої сесії шостого скликання) від 18 травня 2012 року "Про затвердження Положення про розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності на території м. Полтава", далі Положення від 18.05.2012 (офіційне посилання - https://rada-poltava.gov.ua/documents/).

Таким чином при вирішенні питання продовження розміщення ТС урахування всіх наявних планувальних обмежень, передбачених будівельними нормами, Порядком № 244 та Положенням від 18.05.2012 р. не вимагається.

Колегія суддів ураховує, що спірні паспорти прив`язки від 23.04.2013 містять ситуаційну схему, схему благоустрою прилеглої території, експлікацію фасадів тимчасової споруд, які відображають зовнішній архітектурний вигляд тимчасових споруд ФОП ОСОБА_1 , що є суміщеними (т. 1 а.с. 15-17, 24-28, 187-189, 205-208).

Такий самий зовнішній архітектурний вигляд об`єднаних тимчасових споруд ФОП ОСОБА_1 зображений на фототаблицях - Додаток до протоколу огляду від 16.08.2021 (т. 2 а.с. 10, 11).

Крім того в Актах технічної комісії про прийняття стаціонарної малої архітектурної форми в експлуатацію, затверджених начальником інспекції Держархбудконтролю 02.02.2007 та 26.06.2007, відображена ідентична конструкція зблокованих тимчасових споруд ФОП ОСОБА_1 (т. 2 а.с. 41, 48).

Тобто комісією у складі головного державного санітарного лікаря м. Полтава, заступника начальника ПМУ ГУ МНС України в Полтавській області, начальника Управління земельних ресурсів та земельного кадастру, начальника І відділу МРВ Державної автомобільної інспекції, архітектора Київської районної у м. Полтаві ради, начальника Інспекції по контролю за благоустроєм, екологічним та санітарним станом міста було прийнято в експлуатацію торгівельні кіоски в комплексі об`єктів торгівлі з утриманням зупинки громадського транспорту «1-а міська лікарня» по вул. Олеся Гончара, 27 та 27-а в м. Полтава, встановлені згідно з паспортами прив`язки та виданими технічними умовами на проектування, тому вирішила прийняти ці ТС в експлуатацію (т. 2 а.с. 38-43, 48-50).

Таким чином випливає, що на час ухвалення органом місцевого самоврядування спірного рішення щодо продовження розміщення тимчасових споруд ФОП ОСОБА_1 , їх зовнішній архітектурний вигляд не змінився з 2007 року і саме такий вигляд об`єднаних тимчасових споруд, тобто такі зовнішні контури тимчасових споруд, було погоджено і прийнято в експлуатацію вище зазначеними відповідальними особами.

При цьому об`єднання (суміщення) тимчасових споруд - торгівельних павільйонів ФОП ОСОБА_1 , кожен з яких за кресленням контурів не перевищує допустимі 30 кв.м., не суперечить нормам ст. 28 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" та Порядку № 244.

Отже висновки суду першої інстанції про те, що тимчасові споруди ФОП ОСОБА_1 складають одну суцільну споруду, обидва вказані приміщення не є закритими по зовнішньому контуру, а фактично об`єднані в одне ціле, площа об`єкта по зовнішньому периметру складає 40,84 кв.м., а тому за своїми параметрами спірна споруда не може відповідати ознакам тимчасової споруди у розумінні статті 28 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", колегія суддів знаходить помилковими, позаяк норми цього Закону та Порядку № 244 не висувають імперативних вимог щодо закриття тимчасової споруди по зовнішньому контуру, так само як і не містять заборони відносно зблокування стаціонарних тимчасових споруд.

Разом з тим п. 2.1 Порядку № 244 визначено, що підставою для розміщення ТС є паспорт прив`язки ТС (додаток 1). Замовник, який має намір установити ТС, звертається до відповідного виконавчого органу сільської, селищної, міської ради або районної державної адміністрації із відповідною заявою у довільній формі про можливість розміщення ТС (п. 2.2). До заяви додаються: графічні матеріали із зазначенням бажаного місця розташування ТС, виконані замовником у довільній формі на топографо-геодезичній основі М 1 : 500 кресленнями контурів ТС з прив`язкою до місцевості; реквізити замовника (найменування/прізвище, ім`я та по батькові (за наявності)/місцезнаходження ТС/контактна інформація) та напрям підприємницької діяльності. Цей перелік документів є вичерпним (п. 2.3).

Відповідно до п. 2.4 Порядку № 244 для визначення відповідності намірів щодо місця розташування ТС містобудівній документації, будівельним нормам відповідний комплект документів направляється до органу з питань містобудування та архітектури сільської, селищної, міської ради, районної державної адміністрації. У разі відсутності у складі відповідного виконавчого органу сільської, селищної, міської ради органу з питань містобудування та архітектури відповідність намірів щодо місця розташування ТС на території сільської, селищної, міської ради визначає орган з питань містобудування та архітектури відповідної районної державної адміністрації за територіальною належністю.

Про відповідність намірів замовника щодо місця розташування ТС містобудівній документації, будівельним нормам замовник повідомляється відповідним органом з питань містобудування та архітектури письмово протягом десяти робочих днів з дня отримання відповідного комплекту документів або замовнику надається аргументована відмова щодо реалізації намірів розміщення ТС (п. 2.5 Порядку № 244).

Пунктом 2.6 Порядку № 244 передбачено, що для оформлення паспорта прив`язки ТС замовник звертається до органу з питань містобудування та архітектури із додатковою заявою щодо оформлення паспорта прив`язки ТС, до якої додає:схему розміщення ТС (додаток 1); ескізи фасадів ТС у кольорі М 1: 50 (для стаціонарних ТС), які виготовляє суб`єкт господарювання, який має у своєму складі архітектора, що має кваліфікаційний сертифікат, або архітектор, який має відповідний кваліфікаційний сертифікат (додаток 1); технічні умови щодо інженерного забезпечення (за наявності), отримані замовником у балансоутримувача відповідних інженерних мереж. Зазначені документи замовником отримуються самостійно.

За змістом п.п. 2.7, 2.8, 2.10 Порядку № 244 паспорт прив`язки ТС надається органом з питань містобудування та архітектури протягом десяти робочих днів з дня подання зазначеної заяви. Час, витрачений на підготовку та подачу до органу з питань містобудування та архітектури схеми розміщення ТС, ескізів фасадів ТС та отримання технічних умов щодо інженерного забезпечення (за наявності), не входить в строк підготовки паспорта прив`язки ТС. Паспорт прив`язки ТС оформлюється органом з питань містобудування та архітектури за формою, наведеною у додатку 1 до цього Порядку.

Аналогічні норми містяться в розділі 3 «Процедура розгляду звернень щодо розміщення нової стаціонарної ТС» Положення від 18.05.2012.

Водночас п. 2.9 Порядку № 244 встановлено, що для підготовки паспорта прив`язки ТС містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки не надаються.

Згідно із п. 2.11 Порядку № 244 паспорт прив`язки ТС включає: титульний аркуш із зазначенням реквізитів замовника (найменування/прізвище, ім`я та по батькові (за наявності)/місцезнаходження ТС/контактна інформація) та напряму підприємницької діяльності; схему розміщення ТС, виконану на топографо-геодезичній основі у масштабі 1 : 500; ескізи фасадів ТС у кольорі М 1 : 50 (для стаціонарних ТС); технічні умови щодо інженерного забезпечення ТС, отримані замовником у балансоутримувача відповідних мереж. Цей перелік документів є вичерпним.

Паспорт прив`язки ТС підписується керівником (заступником керівника) відповідного органу з питань містобудування та архітектури сільської, селищної, міської ради, районної державної адміністрації (п. 2.12 Порядку № 244).

При цьому нормою п.2.13 Порядку № 244 передбачено, що при оформленні паспорта прив`язки ТС забороняється вимагати від замовника додаткові документи та отримання ним погоджень, непередбачених законом та цим Порядком.

За змістом п. 2.14 Порядку № 244 паспорт прив`язки ТС не надається лише за двох умов: подання неповного пакета документів, визначених пунктом 2.6 цього Порядку; подання недостовірних відомостей, зазначених у пункті 2.6 цього Порядку. Ненадання паспорта прив`язки ТС з інших підстав не допускається.

Паспорт прив`язки ТС підлягає реєстрації в журналі реєстрації паспортів прив`язки або електронному журналі органом, який його видав, з подальшим внесенням інформації про ТС до містобудівного кадастру. Строк дії паспорта прив`язки ТС визначається органом з питань містобудування та архітектури відповідної ради або районної державної адміністрації з урахуванням строків реалізації положень містобудівної документації на місцевому рівні (п.п. 2.16. 2.17 Порядку № 244).

Також за змістом п. 2.18 Порядку № 244 продовження строку дії паспорта прив`язки ТС здійснюється за заявою замовника, шляхом зазначення нової дати, підпису та печатки у паспорті прив`язки ТС органом з питань містобудування та архітектури виконавчого органу відповідної ради, районної державної адміністрації.

Згідно з положеннями п.п. 2.20, 2.21 встановлення ТС здійснюється відповідно до паспорта прив`язки ТС. Відхилення від паспорта прив`язки ТС не допускається.

Таким чином процедура продовження дії раніше виданого паспорту прив`язки полягає виключно у визначенні нової дати у раніше виданому паспорті та засвідчення її підписом і печаткою органу з питань містобудування та архітектури.

При цьому продовження дії паспорту прив`язки не передбачає здійснення перевірки відповідності намірів щодо місця розташування ТС комплексній схемі розміщення ТС, оскільки відповідно до п.п. 2.4, 2.5 Порядку № 244 така перевірка здійснюється на стадії надання паспорта, а не продовження його дії.

Аналогічна правова позиція щодо застосування норм права у спірних правовідносинах викладена у постановах Верховного Суду від 04.09.2019 у справі № 357/13244/16-а та від 16.01.2020 у справі № 712/5885/17.

Відповідно до ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд ураховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Разом з тим розділом 5 «Процедура розгляду звернень щодо продовження дії паспорту прив`язки стаціонарної ТС» Положення від 18.05.2012 визначається, що замовник, зацікавлений у подальшому розміщенні стаціонарної ТС звертається до Виконкому Полтавської міської ради з відповідною заявою. До заяви додаються наступні документи: копія свідоцтва про реєстрацію суб`єкта підприємницької діяльності або копія виписки з єдиного державного реєстру юридичних та фізичних осіб-підприємців; паспорт прив`язки ТС; Виконком Полтавської міської ради направляє звернення до Управління з питань містобудування та архітектури. Управління з питань містобудування та архітектури направляє необхідні матеріали для розгляду на засіданні Комісії. Рішення Комісії оформлюється протоколом, який підписується головою Комісії та її секретарем. Після позитивного висновку Комісії замовник звертається до міської ради із заявою щодо продовження (укладання) договору оренди землі або договору особистого строкового земельного сервітуту. На підставі позитивного рішення Комісії та заяви замовника управління з питань містобудування та архітектури готує відповідний проект рішення Полтавської міської ради.

Пунктом 5.8 Положення від 18.05.2012 встановлено, що на виконання рішення міської ради замовник через Полтавське міське управління земельних ресурсів та земельного кадастру укладає з міською радою договір оренди землі або договір особистого строкового земельного сервітуту.

За змістом п. 5.9 Положення від 18.05.2012 після рішення міської ради та документа про право користування земельною ділянкою, Управління з питань містобудування та архітектури продовжує строк дії паспорту прив`язки ТС шляхом зазначення нової дати, підпису уповноваженої посадовою особи управління з питань містобудування та архітектури та печатки. Термін дії паспорту прив`язки відповідає терміну дії документу про право користування земельною ділянкою.

В аспекті наведених норм та доводів позивача щодо відсутності державної реєстрації права на земельні ділянки за Полтавською міською радою, відсутності ознак об`єкту цивільних прав земельних ділянок у контексті приписів ст. 79-1 Земельного кодексу України, суд апеляційної інстанції зазначає таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 401 Цивільного кодексу України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Згідно з ч. 1 ст. 98 Земельного кодексу України право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками).

Стаття 99 Земельного кодексу України, закріплюючи невичерпний перелік земельних сервітутів, також наголошує, що їх встановлення можуть вимагати власники або землекористувачі земельних ділянок чи інші заінтересовані особи.

За змістом ст. 100 Земельного кодексу України сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (землекористувачем) земельної ділянки.

Положеннями статті 402 Цивільного кодексу України унормовано, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду (частина перша). Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки. Земельний сервітут підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно (частина друга).

Згідно з ч. 1 ст. 404 Цивільного кодексу України право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв`язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо.

Відповідно до ст. 102 Земельного кодексу України дія земельного сервітуту підлягає припиненню у випадках: а) поєднання в одній особі суб`єкта права земельного сервітуту, в інтересах якого він встановлений, та власника земельної ділянки; б) відмови особи, в інтересах якої встановлено земельний сервітут; в) рішення суду про скасування земельного сервітуту; г) закінчення терміну, на який було встановлено земельний сервітут; ґ) невикористання земельного сервітуту протягом трьох років; д) порушення власником сервітуту умов користування сервітутом. На вимогу власника земельної ділянки, щодо якої встановлено земельний сервітут, дія цього сервітуту може бути припинена в судовому порядку у випадках: а) припинення підстав його встановлення; б) коли встановлення земельного сервітуту унеможливлює використання земельної ділянки, щодо якої встановлено земельний сервітут, за її цільовим призначенням.

Статтею 79-1 ЗК України передбачено, що формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.

За висновками Верховного Суду щодо застосування положень ст.ст. 98-100 Земельного кодексу України та ст.ст. 401-404 Цивільного кодексу України, сформованими у постанові від 28.09.2022 у cправі № 911/541/20, необхідність встановлення сервітуту виникає у тих випадках, коли особа не може задовольнити свої потреби будь-яким іншим способом. Подібна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 21.02.2018 у справі № 905/3280/16, від 23.09.2020 у справі № 917/133/17, від 22.09.2021 у справі № 904/144/20. З викладеного вбачається, що сервітут - це право обмеженого користування чужим майном (зокрема земельною ділянкою), потреба у встановленні якого виникає у тих випадках, коли власник майна чи інша особа не може задовольнити свої потреби будь-яким іншим способом, а відтак право сервітуту може поширюватися і на частину земельної ділянки, яка не сформована і якій не присвоєно кадастровий номер, враховуючи, що наявність чи відсутність державної реєстрації речового права на земельну ділянку не впливає на виникнення та наявність права комунальної власності відповідної ради, як і не впливає на це встановлення земельного сервітуту (п.п. 6.22, 6.23).

Водночас, досліджуючи питання необхідності державної реєстрації прав на земельну ділянку відповідно до норм статей 79, 79-1, 125, 126 Земельного кодексу України у розрізі визначення моменту з якого орган місцевого самоврядування є власником конкретної земельної ділянки, Верховний Суд у постанові від 05.08.2022 у справі № 922/2060/20 дійшов висновків, що відсутність державної реєстрації речового права на спірну земельну ділянку після 01.01.2013 не впливає на обставини виникнення та наявність права комунальної власності на відповідну земельну ділянку. Державна реєстрація є не підставою набуття права власності, а лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, і ототожнювати факт набуття права власності із фактом його державної реєстрації не можна. Досліджуючи обставини наявності в особи права власності, насамперед необхідно з`ясувати підстави, з яких особа набула такого права, оскільки факт реєстрації права власності є лише елементом юридичного складу, що зумовлює визнання права власності, а не підставою набуття цього права. Сама по собі реєстрація права не є підставою виникнення права власності, оскільки такої підстави закон не передбачає. Аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 20.02.2018 у справі № 917/553/17.

У постанові від 28.09.2022 у cправі № 925/1370/20 Верховний Суд дійшов висновку, що правом власності на спірні земельні ділянки, розташовані в межах відповідного населеного пункту, Рада наділена в силу введення 01.01.2002 у дію нового ЗК України. Щодо застосування ст. 79-1 Земельного кодексу України, то земельна ділянка є сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера та реєстрації її у Державному земельному кадастрі. Аналогічну правову позицію викладено, зокрема, у постановах Верховного Суду від 16.06.2021 у справі № 922/1646/20 та від 04.03.2021 у справі № 922/3463/19.

Отже висновки суду першої інстанції про те, що оскільки право користування (сервітуту) земельними ділянками з кадастровими номерами :14:008:0090 та :14:008:0091 на підставі договорів особистого строкового земельного сервітуту від 14 січня 2020 року не було зареєстровано, право користування (сервітуту) на підставі вказаних договорів у ФОП ОСОБА_1 не виникло, а відтак відсутні й правові підстави для продовження дії особистого строкового земельного сервітуту, який не виник, обставинам справи не відповідають, адже сама по собі державна реєстрація права не є правовою підставою виникнення речового права на земельну ділянку.

Таким чином Полтавською міською радою дотримано встановлену Порядком № 244 та Положенням від 18.05.2012 процедуру розгляду звернень ФОП ОСОБА_1 щодо продовження дії паспортів прив`язки стаціонарних тимчасових споруд.

За таких обставин підстави для відмови у продовженні строку дії раніше виданих паспортів прив`язки розміщених тимчасових споруд ФОП ОСОБА_1 з наведених прокурором мотивів відсутні, а відтак і відсутні підстави для скасування спірного рішення в частині продовження дії паспортів прив`язки від 23.04.2013.

Окрім того, слід зауважити на те, що апелянтом до суду апеляційної інстанції надана Інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна - інформаційні довідки від 16.08.2022 за № № 307486151, 307486343 про реєстрацію 21.06.2022 права власності на земельні ділянки з кадастровими номерами :14:008:0090, :14:008:0091 за Полтавською міською радою (записи про право власності № № 47144654, 47142679) та про реєстрацію 21.06.2022 іншого речового права (записи № № 47144714, 47144084) на підставі договорів особистого строкового земельного сервітуту від 19.03.2021 за правокористувачем ОСОБА_1 .

Зважаючи на положення ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, надані Полтавською міською радою на стадії апеляційного перегляду справи додаткові документи суд апеляційної інстанції до уваги не приймає, оскільки реєстрація речових прав на зазначені земельні ділянки відбулася після ухвалення спірного судового рішення, тому цей факт на судові висновки не впливає.

В свою чергу, за правилами п. 2.19 Порядку № 244 у разі змін, які відбулися у містобудівній документації на місцевому рівні, будівельних нормах, розташуванні існуючих будівель і споруд, інженерних мереж або з ініціативи суб`єкта господарювання, паспорт прив`язки ТС може переоформлюватись на строк дії цього паспорта прив`язки ТС або на новий строк. Аналогічні норми містяться у п. 8.2 Положення від 18.05.2012 р.

Однак в ході розгляду справи таких змін, які б відбулися після видачі паспортів прив`язки і які б могли бути підставою для їх переоформлення, судом установлено не було.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції застосував норми п.п. 8.1, 8.2 Положення від 18.05.2012, відповідно до яких строк дії паспорта прив`язки відповідає терміну дії документу про право користування земельною ділянкою, або терміну, визначеному протоколом Комісії; строк функціонування ТС може бути продовжено на підставі документа, що посвідчує продовження права користування відповідною земельною ділянкою, або продовження договору сервітуту без переоформлення паспорту прив`язки.

Разом з тим спірним рішенням міської ради одночасно продовжено розміщення тимчасових споруд ФОП ОСОБА_1 для здійснення підприємницької діяльності, а також продовжено дію особистих строкових земельних сервітутів та паспортів прив`язки ФОП ОСОБА_1 , що не суперечить визначеній Положенням від 18.05.2012 р. процедурі розгляду звернень щодо продовження дії паспорту прив`язки стаціонарної ТС та строку функціонування ТС.

Крім того доказів розірвання або визнання недійсними договорів особистих строкових земельних сервітутів для розміщення торгівельних павільйонів ФОП ОСОБА_1 матеріали справи не містять.

Водночас п.п. 2.3, 2.6 та 2.11 Порядку № 244, який є спеціальним нормативним актом у спірних правовідносинах, визначено, що перелік документів для отримання паспорта прив`язки тимчасової споруди є вичерпним.

Зазначеними нормами не передбачено надання документів щодо права користування земельними ділянками для розміщення тимчасової споруди.

При цьому Закон України «Про регулювання містобудівної діяльності» та Порядок № 244 не містять приписів щодо обов`язкового попереднього або наступного набуття суб`єктами господарювання будь-яких прав на земельні ділянки, на яких вони мають бажання встановити тимчасові споруди для здійснення підприємницької діяльності або продовжити їх розміщення.

Аналогічна правова позиція щодо застосування норм права у спірних правовідносинах викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2018 року у справі № 905/1552/16 (п. 53).

При застосуванні вказаних правових норм колегія суддів ураховує також висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 04.05.2020 р. у справі № 2040/6175/18, за якими паспорт прив`язки тимчасової споруди за своєю правовою суттю та змістом є офіційним письмовим документом з приводу відсутності технічно-будівельних перепон (перешкод) для подальшого фізичного розміщення тимчасової споруди. Відтак обставини з приводу правових підстав для користування земельною ділянкою не входять до обсягу тих питань, котрі підлягають дослідженню владним суб`єктом при розгляді матеріалів звернення зацікавленої особи з приводу погодження намірів розташування тимчасової споруди та видачі паспорту прив`язки тимчасової споруди. Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду від 17.12.2019 у справі № 520/9231/18.

Крім того у своїй постанові від 12.06.2018 у справі № 905/1552/16 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що Закон України «Про регулювання містобудівної діяльності» та Порядок не містять юридичних приписів щодо обов`язкового попереднього або наступного набуття суб`єктами господарювання будь-яких прав на земельні ділянки, на які вони мають бажання встановити ТС для здійснення підприємницької діяльності (п.п. 29-32).

Виходячи з аналізу норм Порядку № 244 та враховуючи наведені висновки Верховного Суду, суд апеляційної інстанції зазначає, що Порядок № 244 не містить приписів стосовно попереднього набуття суб`єктами господарювання будь-яких прав на земельні ділянки та їх реєстрацію, відсутність документа на землекористування не є підставою як для відмови у видачі паспорта прив`язки, так і для відмови у продовженні його дії або анулювання його дії чи визнання його протиправним та скасування, а тому висновки суду першої інстанції щодо протиправності оскаржуваного рішення не можна визнати обґрунтованими.

Щодо розмежування застосованих судом першої інстанції категорій «тимчасова споруда для здійснення підприємницької діяльності» та «мала архітектурна форма».

Як вище зазначалося, визначення тимчасової споруди для здійснення підприємницької діяльності міститься у ст. 28 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», відповідно до якої це одноповерхова споруда, що виготовляється з полегшених конструкцій з урахуванням основних вимог до споруд, визначених технічним регламентом будівельних виробів, будівель і споруд, і встановлюється тимчасово, без улаштування фундаменту.

У той же час визначення малої архітектурної форми міститься в іншому нормативному акті - ч. 3 ст. 21 Закону України «Про благоустрій населених пунктів», якою передбачено, що мала архітектурна форма - це елемент декоративного чи іншого оснащення об`єкта благоустрою. Розміщення малих архітектурних форм здійснюється відповідно до цього Закону за рішенням власника об`єкта благоустрою з дотриманням вимог законодавства, державних стандартів, норм і правил.

При цьому за змістом ч. 3 ст. 28 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» розміщення малих архітектурних форм здійснюється відповідно до Закону України «Про благоустрій населених пунктів».

Отже визначення та порядок розміщення ТС врегульовані Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності» і Порядком № 244, а визначення та розміщення малих архітектурних форм врегульовані Законом України «Про благоустрій населених пунктів».

Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 21 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» елементами (частинами) об`єктів благоустрою, зокрема, є малі архітектурні форми.

Згідно зі ст.14 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» об`єкти благоустрою використовуються відповідно до їх функціонального призначення для забезпечення сприятливих умов життєдіяльності людини на засадах їх раціонального використання та охорони з урахуванням вимог правил благоустрою території населених пунктів, інших вимог, передбачених законодавством.

Таким чином до малих архітектурних форм відносять допоміжні елементи благоустрою, які використовують для реклами і ландшафтного дизайну прибудинкової території, парків, набережних, прогулянкових зон, тощо. На відміну від них, тимчасові споруди слугують для здійснення підприємницької діяльності, тож ці категорії не є тотожними.

Аналіз наведених норм законодавства дозволяє дійти висновку, що позивач помилково вважає, що термін «мала архітектурна форма», визначений у ч. 3 ст. 21 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» і застосований у Єдиних правилах ремонту і утримання автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів, правил користування ними та охорони, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 30 березня 1994 року за № 198 (далі Єдині правила № 198), тотожний терміну «тимчасова споруда для здійснення підприємницької діяльності», визначеного у ч. 2 ст. 28 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» і застосованого у Порядку № 244, оскільки чинним законодавством врегульовано порядок розміщення як малих архітектурних форм, так і тимчасових споруд, але різними правовими актами.

Отже, оскільки зазначені категорії мають різне правове регулювання, суд першої інстанції помилково ототожнив ці категорії, що призвело до помилкового правозастосування до спірних правовідносин.

Крім того, судова колегія звертає увагу на те, що з наявних у матеріалах справи паспортів прив`язки від 23.04.2013 за № 01-10-17/1067-789 та № 01-10-17/729-792 убачається узгодження розміщення стаціонарних тимчасових споруд Управлінням патрульної поліції в Полтавській області Департаменту патрульної поліції Національної поліції України, про що свідчить підпис відповідальної особи та печатка управління поліції з посиланням на листи від 30.10.2019 за № 16010/41/26/03-2019, від 30.10.2019 за № 16009/41/26/03-2019 (т. 1 а.с. 187, 206).

Так, з листа Управління патрульної поліції в Полтавській області Департаменту патрульної поліції Національної поліції України від 30.10.2019, № 16010/41/26/03-2019 «Про погодження тимчасових споруд» слідує, що УПП в Полтавській області розглянуто та узгоджено розміщення стаціонарної тимчасової споруди (торгівельного павільйону площею 20,44 кв.м) у межах червоних ліній вулично-шляхової мережі м. Полтави, а саме, за адресою по вул. Олеся Гончара, 27А (зупинка громадського транспорту «1-ша міська лікарня»). Місце (ділянка) розміщення стаціонарної тимчасової споруди, а позначене на графічних матеріалах як позиція 1, відповідає вимогам правил, норм і стандартів у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху (т. 2 а.с. 60).

Доказів анулювання зазначеного погодження або порушення УПП в Полтавській області встановленого порядку погодження розміщення тимчасових споруд прокурором не надано.

Колегія суддів акцентує увагу, що законодавством не передбачене періодичне погодження розміщення тимчасових споруд та, як зазначалося, вимоги Єдиних правил № 198 розповсюджуються на розміщення малих архітектурних форм, а не тимчасових споруд.

За такого правового регулювання та встановлених обставин справи, колегія суддів не погоджується із висновком суду першої інстанції, що при прийнятті рішення про видачу/продовження дії паспорта прив`язки Управління з питань містобудування та архітектури Виконавчого комітету Полтавської міської ради повинно було дотримуватися норм щодо розміщення тимчасової споруди для здійснення підприємницької діяльності, закріплених в Єдиних правилах № 198, оскільки цими нормами не врегульовано питання розміщення тимчасових споруд, спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює механізм розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності у спірних правовідносинах є саме Порядок № 244, який одночасно з Положенням від 18.05.2012 розмежовують ці категорії видачу (оформлення/надання) і продовження дії паспорта прив`язки.

Зважаючи на положення Порядку № 244 суд першої інстанції зазначив, що підставою для розміщення тимчасової споруди є паспорт прив`язки тимчасової споруди, який оформлюється відповідним органом за зверненням особи, яка бажає розмістити тимчасову споруду, до якої додаються відповідні документи і при розміщенні ТС ураховуються всі наявні планувальні обмеження, передбачені будівельними нормами.

Разом з тим судом першої інстанції не було взято до уваги, що прокурором оскаржується рішення органу місцевого самоврядування саме щодо продовження функціонування раніше розміщених стаціонарних тимчасових споруд, а не рішення щодо розміщення нових стаціонарних тимчасових споруд, при наданні оцінки якому мали би досліджуватися обставини дотримання нормативних вимог, всі наявні планувальні обмеження, передбачені будівельними нормами.

Спірним рішенням продовжено розміщення тимчасових споруд ФОП ОСОБА_1 , паспорти прив`язки були видані ще 23.04.2013. Отже схеми розміщення тимчасових споруд - торговельного павільйону площею 20,4 кв.м. на земельній ділянці площею 20,4 кв. АДРЕСА_1 , зупинка громадського транспорту "1-ша міська лікарня" та торговельного павільйону площею 20,44 кв.м. на земельній ділянці площею 25,91 кв. м. по АДРЕСА_1 , зупинка громадського транспорту "1-ша міська лікарня", не підлягають дослідженню в межах цієї справи.

Таким чином суд першої інстанції помилково вирішив справу, застосувавши норми, якими врегульовано первинне розміщення нових стаціонарних тимчасових споруд, тоді як спірним рішенням було продовжено функціонування раніше розміщених тимчасових споруд та продовжено дію особистих строкових земельних сервітутів і паспортів прив`язки.

Водночас судом установлено, що під час вирішення питання розміщення тимчасових споруд по АДРЕСА_1 міською радою були враховані всі наявні планувальні обмеження, передбачені будівельними нормами, про що свідчать наявні у справі докази, зокрема, погодження Робочого проекту «Розміщення торгівельного кіоску в комплексі об`єктів торгівлі з утриманням зупинки громадського транспорту «1-а міська лікарня» по вул. Олеся Гончара, 27 в м. Полтава» Експертний висновок ПМУ УМНС України в Полтавській області № 121, лист від 16.08.2006 за № 1361; Висновок № 759 від 19.10.2006 Полтавської міської санітарно-епідеміологічної станції; Погодження № 1862 від 23.01.2007 Управління з питань містобудування та архітектури, а також Акти технічної комісії про прийняття стаціонарної малої архітектурної форми в експлуатацію, затверджені начальником інспекції Держархбудконтролю, відповідно до яких Технічна комісія у складі, в тому числі: головного державного санітарного лікаря м. Полтава, заступника начальника ПМУ ГУ МНС України в Полтавській області, начальника Управління земельних ресурсів та земельного кадастру, начальника І відділу МРВ Державної автомобільної інспекції, архітектора Київської районної у м. Полтаві ради, начальника Інспекції по контролю за благоустроєм, екологічним та санітарним станом міста, установила, що торгівельні кіоски в комплексі об`єктів торгівлі з утриманням зупинки громадського транспорту «1-а міська лікарня» по вул. Олеся Гончара, 27 і 27-а в м. Полтава встановлені згідно з паспортами прив`язки та виданими технічними умовами на проектування, тому вирішила прийняти ці ТС в експлуатацію (т. 2 а.с. 38-43, 48-50).

Результатів або висновків кримінального провадження № 0000012 від 30 березня 2021 року за ч. 2 ст. 364 Кримінального кодексу України за фактом зловживання службовим становищем прокурором до суду також не надано.

З огляду на викладене, колегія суддів не погоджується із висновком суду першої інстанції, що спірне рішення прийняте Полтавською міською радою з порушенням вимог Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", вимог Земельного кодексу України, ст. 28 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", Порядку № 244 та приписів Положення від 18.05.2012 р.

Водночас виконання функцій держави на конкретній території реалізуються у визначеному законом порядку та способі який відноситься до їх відання. Органи місцевого самоврядування є рівними за статусом носіями державної влади як і державні органи.

Так, за містом п. 2.26 Порядку № 244 дія паспорта прив`язки ТС анулюється за таких умов: недотримання вимог паспорта прив`язки ТС при її встановленні; не встановлення ТС протягом 6 місяців з дати отримання паспорта прив`язки ТС; надання недостовірних відомостей у документах, зазначених у пункті 2.6 цього Порядку, під час підготовки паспорта прив`язки ТС.

Згідно із п. 8.11 Положення від 18.05.2012 р. дія паспорта прив`язки ТС анулюється за таких умов: недотримання вимог паспорта прив`язки при її встановленні; невстановлення ТС протягом 6 місяців з дати отримання паспорта прив`язки; надання недостовірних відомостей у документах, зазначених у пункті 7.2 цього Положення, під час підготовки паспорта прив`язки ТС; закінченням або розірванням договору особистого строкового земельного сервітуту.

Відповідно до п. 8.12 Положення від 18.05.2012 р. призупинення або анулювання дії паспорту прив`язки здійснюється рішенням Полтавської міської ради про припинення договору особистого строкового сервітуту або договору оренди землі (для стаціонарних ТС), для інших ТС на підставі рішення (протоколу) Комісії. Винесення питання про призупинення або анулювання дії паспорту прив`язки здійснюється управлінням з питань містобудування та архітектури чи іншим органом, представники яких входять до складу Комісії, за наявності інформації про існування обставин, передбачених п. 8.10 та п. 8.11 даного Положення.

Таким чином Порядком № 244 і Положенням від 18.05.2012 р. передбачений вичерпний перелік підстав анулювання паспорту прив`язки і процедура анулювання за рішенням міської ради про припинення договору особистого строкового сервітуту, проте встановлені судом обставини не дозволяють дійти висновку про наявність таких підстав у цій справі.

Отже, оскільки зазначений перелік підстав анулювання дії паспорту прив`язки є вичерпним та не передбачає наведених прокурором підстав для скасування паспорту прив`язки, висновки суду першої інстанції щодо цієї позовної вимоги є помилковими.

При цьому колегією суддів не встановлено передумов, що могли слугувати підставою для відмови у продовженні розміщення стаціонарних тимчасових споруд ФОП ОСОБА_1 , дії особистих строкових земельних сервітутів та паспортів прив`язки від 23.04.2013.

Відтак суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що у Полтавської міської ради були відсутні підстави для продовження строку функціонування тимчасових споруд.

Доводи апеляційної скарги по суті спору знайшли своє підтвердження під час апеляційного перегляду справи.

На переконання суду апеляційної інстанції у спірних відносинах відповідачі діяли на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, зважаючи на норми Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», Порядку № 244 та Положення від 18.05.2012, у зв`язку з чим відсутні підстави для скасування спірного рішення та паспортів прив`язки.

Разом з тим, задоволення позовних вимог прокурора порушуватиме гарантоване ч. 1 ст. 42 Конституції України право на підприємницьку діяльність, що не відповідає принципу пропорційності. Скасування паспортів прив`язки та рішення органу місцевого самоврядування щодо продовження розміщення тимчасових споруд, які перебувають у власності третьої особи з 2007 року відповідно до договору дарування та з 2011 року згідно з договором купівлі-продажу, було би втручанням у майнові права підприємця, яка добросовісно набула право на розміщення цих споруд.

Статтями ст.ст. 41, 42 Конституції України встановлено максимальний захист права власності особи на майно, зокрема щодо права володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності та права на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом.

Відповідно до ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Положеннями ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Концепція «майна» в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне тлумачення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві. Певні права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися правом власності, а отже, і «майном».

Предметом регулювання ст. 1 Першого протоколу до Конвенції є втручання держави у право на мирне володіння майном. У практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, наприклад, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року, «East/WestAllianceLimited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним з питань застосування та наслідків дії його норм.

Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності або користування розглядатиметься як порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому з питань оцінки «пропорційності» ЄСПЛ, як і з питань наявності «суспільного», «публічного» інтересу, визнає за державою досить широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах.

Таким чином ст. 1 Першого протоколу до Конвенції гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність чи користування та поведінка особи, щодо якої розглядається питання позбавлення права на майно.

Колегія суддів зазначає, що при розгляді цієї справи може бути враховано також рішення ЄСПЛ від 24 червня 2003 року у справі «Стретч проти Сполученого Королівства» та рішення ЄСПЛ від 20 жовтня 2011 року у справі «Рисовський проти України» щодо принципів застосування статті 1 Першого протоколу до Конвенції, зокрема щодо необхідності додержання принципу «належного урядування» при втручанні держави у право особи на мирне володіння своїм майном.

Так, скасування паспортів прив`язки тимчасових споруд і спірного рішення матиме наслідком демонтаж цих споруд, внаслідок чого очевидно будуть порушені майнові права третьої особи у справі - ФОП ОСОБА_1 , коли в її діях не встановлено порушень законодавства, що суперечитиме практиці ЄСПЛ.

Так, у п.п. 32-35 рішення ЄСПЛ від 24.06.2003 "Стретч проти Сполученого Королівства" визначено, що майном у зазначеній статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, вважається законне та обґрунтоване очікування набути майно або майнове право за договором, укладеним з органом публічної влади. Наявність порушень з боку органу публічної влади при укладенні договору щодо майна не може бути підставою для позбавлення цього майна іншої особи, яка жодних порушень не вчинила. Оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, у такому випадку мало місце "непропорційне втручання" у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції. В даному рішенні наголошено на одній з обов`язкових умов правомірності втручання у здійснення права власності - його пропорційності. Пропорційність, або наявність «справедливого балансу», необхідно встановлювати відносно кожної конкретної ситуації. Втручання не може вважатися виправданим, якщо це реакція на суто формальне порушення закону.

В п. 28 рішення ЄСПЛ "Федоренко проти України" від 01.06.2006 зауважено, що відповідно до встановленого прецедентного права Суду втручання має підтримувати "справедливий баланс" між загальними інтересами суспільства та вимогами фундаментальних прав окремої особи. Намагання забезпечити цей баланс відображено у структурі статті 1 в цілому, включаючи другий пункт. Тому мають бути витримані розумні пропорції між використаними засобами і досягнутими цілями. Більш того, в інших сферах соціальної, фінансової та економічної політики національні органи користуються певною свободою самостійного оцінювання під час імплементації законів, що регулюють власність та договірні відносини (див. рішення від 24.10.1986 "Агосі проти Сполученого Королівства", п. 52).

Разом із тим у п. 71 рішення у справі «Рисовський проти України» ЄСПЛ зазначив, що принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, interalia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити допущену в минулому «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися у нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Ризик будь-якої помилки державного органу має покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип «належного урядування» може не лише покладати на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку, а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові.

Дотримання принципу «належного урядування» оцінюється одночасно з додержанням принципу «пропорційності» при тому, що немає точного, вичерпного переліку обставин і фактів, установлення яких беззаперечно свідчитиме про додержання чи порушення «справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю додержання фундаментальних прав окремої людини». Цей критерій більшою мірою оціночний і стосується суб`єктивної складової кожної конкретної справи, а тому має бути з`ясований у кожній конкретній справі на підставі безпосередньо встановлених обставин і фактів.

За обставинами цієї справи встановлено, що ФОП ОСОБА_1 набула у власність вище згадані тимчасові споруди у 2007 році та у 2011 році, відповідно, а також у 2012 році набула у користування вище згадані земельні ділянки, якими вона правомірно володіла та користувалася тривалий час на підставі відповідних рішень органу місцевого самоврядування. Тому ФОП ОСОБА_1 мала щонайменше «правомірні очікування» щодо використання права на продовження розміщення тимчасових споруд та продовження договорів щодо використання земельних ділянок, яке пов`язується з майновими правами останньої на здійснення підприємницької діяльності та сподіванням на отримання майбутніх прибутків.

Отже, ураховуючи, що паспорт прив`язки тимчасової споруди є документом з приводу відсутності технічно-будівельних перепон (перешкод) для подальшого фізичного розміщення тимчасової споруди, а його скасування, навіть якщо може бути пов`язане з помилкою органу, який його видав, судова колегія вважає, що остання не може виправлятись за рахунок власника тимчасових споруд і нести несприятливі наслідки для останнього.

Ураховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що намагання виправити допущену в минулому органом влади «помилку» не може мати наслідком непропорційне втручання у майнове право третьої особи та перекладати на неї усі негативні наслідки такої «помилки», оскільки задоволення позову із формальних підстав покладатиме надмірний індивідуальний тягар на особу, яка володіє тимчасовими спорудами та користується земельними ділянками протягом тривалого часу, а отже порушить справедливий баланс інтересів учасників справи.

На переконання колегії суддів виданням паспортів прив`язки у 2013 році та продовженням спірним рішенням у 2021 році розміщення тимчасових споруд підприємця із продовженням дії особистих строкових земельних сервітутів не завдається шкода інтересам територіальної громади. Отже втручання держави у право третьої особи на мирне володіння майном тимчасовими спорудами і земельними ділянками, зважаючи на тривале добросовісне користування ними ФОП ОСОБА_1 , яка протиправних дій для заволодіння цим майном не вчиняла, матиме ознаки непропорційного втручання у право цього підприємця на мирне володіння майном.

Отже у цій справі суд першої інстанції не дотримався принципу справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю додержання фундаментальних прав окремої людини.

За таких обставин правові підстави для задоволення заявлених позовних вимог відсутні.

При цьому судова колегія відхиляє доводи Полтавської міської ради, що вказана справа не належить до компетенції судів адміністративної юрисдикції, з огляду на таке.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно з ч. 1 ст. 4 КАС України адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.

Публічно-правовий спір це спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Суб`єкт владних повноважень - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 19 КАС України компетенція адміністративних судів поширюється, зокрема, на спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Аналізуючи наведені правові норми, колегія суддів дійшла висновку, що до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

При цьому визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Публічно-правовий спір має свою особливість суб`єктного складу - участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для класифікації спору як публічно-правового. Однак сам по собі цей факт не дає підстав ототожнювати з публічно-правовим та відносити до справи адміністративної юрисдикції будь-який спір за участю суб`єкта владних повноважень.

Отже до адміністративного суду можуть бути оскаржені виключно рішення, дії та бездіяльність суб`єкта владних повноважень, що виникають у зв`язку із здійсненням суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності встановлено інший порядок судового провадження.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, прокурор оскаржує до адміністративного суду рішення органу місцевого самоврядування та паспорти прив`язки тимчасової споруди, які за своєю правовою суттю та змістом є офіційними письмовими документами з приводу відсутності технічно-будівельних перепон (перешкод) для подальшого фізичного розміщення тимчасової споруди.

Отже предметом позову у цій справі є рішення Полтавської міської ради щодо продовження розміщення тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності на території м. Полтава, продовження дії особистих строкових земельних сервітутів та паспортів прив`язки і скасування самих паспортів прив`язки, виданих Управлінням з питань містобудування та архітектури Виконавчого комітету Полтавської міської ради, тобто вчинених як суб`єктами владних повноважень під час реалізації покладених на них управлінських функцій.

Відтак предметом доказування у цій справі є обставини, що підтверджують правомірність/неправомірність прийнятого міською радою рішення, яке за своєю юридичною природою є рішенням суб`єкта владних повноважень та повинне прийматися в порядку, на підставі та у спосіб, що визначені законом, а також обставини правомірності/неправомірності виданих Управлінням з питань містобудування та архітектури Виконавчого комітету Полтавської міської рад, як суб`єктом владних повноважень, паспортів прив`язки від 23 квітня 2013 року і наявності підстав для їх скасування.

Таким чином виникнення спірних правовідносин обумовлено протиправними, на думку прокурора, рішенням Полтавської міської ради при вирішенні питання щодо продовження розміщення тимчасових споруд, продовження дії особистих строкових земельних сервітутів та паспортів прив`язки, а також паспортами прив`язки, виданими Управлінням з питань містобудування та архітектури Виконавчого комітету Полтавської міської ради, що в силу законодавчих приписів належить до їх виключної компетенції як органу місцевого самоврядування і виконавчого органу місцевого самоврядування, тому законність таких рішень, дій (бездіяльності) підлягає перевірці адміністративним судом. Отже дослідженню підлягають виключно владні управлінські дії та рішення органу місцевого самоврядування і його виконавчого органу, що впливають на права та законні інтереси невизначеного кола осіб, як і вказує прокурор територіальної громади м. Полтава, відтак цей спір підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Аналогічний висновок щодо застосування норм процесуального права у подібних відносинах викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.05.2018 у справі № 127/16433/17, від 15.05.2019 у справі № 127/19267/17.

За таких обставин колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції, яким розглянуто цю справу за правилами адміністративного судочинства, оскільки спір виник внаслідок виконання відповідачами владних управлінських функцій, тому спір має публічно-правовий характер, що також відповідає висновкам Верховного Суду, сформованим у постанові від 01.09.2022 з аналогічної справи № 440/7210/21.

Судова колегія також відхиляє доводи апелянта щодо відсутності підстав для представництва прокурором інтересів держави у вказаних правовідносинах з наступних підстав.

Відповідно до ст. 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює, зокрема, представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

З цього приводу у Рішенні від 5 червня 2019 року № 4-р(II)/2019 Конституційний Суд України вказав, що Конституцією України встановлено вичерпний перелік повноважень прокуратури, визначено характер її діяльності і в такий спосіб передбачено її існування і стабільність функціонування; наведене гарантує неможливість зміни основного цільового призначення вказаного органу, дублювання його повноважень/функцій іншими державними органами, адже протилежне може призвести до зміни конституційно визначеного механізму здійснення державної влади її окремими органами або вплинути на обсяг їхніх конституційних повноважень.

Відповідно до ч. 3 ст. 53 КАС України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, вступає за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

У Законі України «Про прокуратуру» закріплено вичерпний перелік підстав для здійснення прокуратурою представництва інтересів держави в суді у некримінальних провадженнях.

Відповідно до ч. 3 ст. 23 цього Закону прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Отже виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї конституційної норми є поняття «інтерес держави».

Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій. Із урахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (п. 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 08 квітня 1999 року, № 3-рп/99).

Відтак «інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація «інтересів держави», особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 806/1000/17, від 26.07.2018 у справі № 926/1111/15, від 01.09.2019 у справі № 815/724/15, від 05.11.2019 у справі № 804/4585/18, від 28.01.2021 у справі № 380/3398/20, від 05.10.2021 у справі № 380/2266/21, від 02.12.2021 у справі № 320/10736/20 та від 23.12.2021 у справі № 0440/6596/18.

Отже прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не повною мірою відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя (п. 4 ч. 2 ст. 129 Конституції України). Тотожний висновок міститься, зокрема, у постановах Верховного Суду від 05.03.2019 у справі № 806/602/18, від 13.03.2019 у справі № 815/1139/18, від 15.10.2019 у справі № 810/3894/17, від 17.10.2019 у справі № 569/4123/16-а, від 05.11.2019 у справі № 804/4585/18, від 03.12.2019 у справі № 810/3164/18 та від 01.06.2022 у справі № 260/1815/21.

Системне тлумачення наведених приписів дозволяє дійти висновку, що ст. 53 КАС України вимагає вказувати в адміністративному позові, скарзі чи іншому процесуальному документі докази на підтвердження підстав заявлених позовних вимог із зазначенням, у чому саме полягає порушення інтересів держави, та обставини, що зумовили необхідність їх захисту прокурором.

У справі, що розглядається, прокурор в адміністративному позові зазначив, що захисту підлягають інтереси держави у сфері ефективного і раціонального використання земельних ресурсів, належного забезпечення благоустрою населених пунктів відповідно до вимог законодавства, державних норм та стандартів, забезпечення безпеки дорожнього руху та пішоходів у м. Полтаві, що прокурор діє на захист інтересів держави в цілому, які нерозривно пов`язані із правильним застосуванням та дотриманням усіма суб`єктами законодавства в сферах життєдіяльності суспільства, що контролюються та охороняються державою.

Колегія суддів уважає, що таке обґрунтування є сумісним з поняттям «інтереси держави», ураховуючи висновки, викладені у постанові від 13.02.2019 у справі № 826/13768/16 Великої Палати Верховного Суду та у постановах від 25.04.2018 у справі № 806/1000/17, від 29.11.2022 у справі № 240/401/19 Верховного Суду.

Враховуючи встановлені обставини справи та виходячи з характеру спірних правовідносин, колегія суддів дійшла висновку, що прокурором дотримано встановлений ст. 53 КАС України та ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» порядок звернення до суду з цим позовом.

Щодо права на звернення до суду з позовом до органу місцевого самоврядування, колегія суддів приймає до уваги висновки Верховного Суду щодо застосування ст. 131-1 Конституції України, ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», сформовані у постанові від 01.09.2022 у справі № 440/7210/21, яка є подібною до цієї справи, за якими стосовно права на звернення до суду з позовом до органу місцевого самоврядування, колегія суддів ураховує, що особливістю органів місцевого самоврядування як суб`єктів владних повноважень є те, що кожен із таких суб`єктів, з урахуванням положень Конституції України, є самостійним, автономним і не перебуває у підпорядкуванні жодного органу. Отже позови прокурора до органу місцевого самоврядування, за загальним правилом, подаються з такої підстави, як відсутність суб`єкта, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження. У такій категорії справ орган прокуратури повинен лише довести, що оскаржуваним рішенням, дією або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень завдано шкоду інтересам держави. При цьому інтереси держави, у тому числі, охоплюють інтереси мешканців територіальної громади, зокрема, у таких сферах, як благоустрій населених пунктів, розпорядження землями державної та комунальної власності (п.п. 97-99).

З огляду на вищезазначене, колегія суддів вважає, що прокурор є належним позивачем у цій справі.

Аналогічна позиція викладена Касаційним адміністративним судом Верховного Суду у постанові від 01.12.2022 у справі № 340/5914/21.

У цьому контексті слід погодитися із доводами прокурора щодо посилання на постанову Верховного Суду від 31.03.2021 у справі № 922/3272/18, в якій наведено висновок, що дійсно, захист інтересів держави в особі територіальної громади міста має здійснювати відповідна міська рада, проте у разі, коли саме цей орган місцевого самоврядування вчинив дії у виді прийняття рішення, яке є незаконним та порушує інтереси держави в особі територіальної громади міста, правомірним є звернення до суду прокурора та визначення міської ради відповідачем, іншого органу місцевого самоврядування, який би міг здійснити захист інтересів держави в особі територіальної громади міста, не існує. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01.09.2020 у справі № 922/1441/19 та від 24.09.2020 у справі № 920/3272/18 (п. 56).

За таких обставин, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, що прокурором в адміністративному позові вказано, які саме інтереси держави на думку прокурора порушено оскаржуваними положеннями спірного рішення, та враховуючи, що відсутній орган, до компетенції якого належить здійснення нагляду за діяльністю органів місцевого самоврядування, прокурором наведено підстави для захисту інтересів держави у суді.

Зважаючи на викладене, колегія суддів відхиляє доводи апелянта щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з ст. 9, 77 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції, не відповідають обставинам справи, позаяк судом розглянуто спір як такий, що виник з розміщення нових тимчасових споруд, тоді як предметом спору є рішення суб`єкта владних повноважень щодо продовження розміщення раніше встановлених тимчасових споруд.

З урахуванням установлених судом фактів, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що відповідачем доведено правомірність спірного рішення, яке відповідає критеріям, визначеним у ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 317 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Із урахуванням вищевикладеного, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необхідність скасування рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 25.11.2021 в частині задоволених позовних вимог з прийняттям постанови про відмову у їх задоволенні.

Доводи та аргументи апеляційної скарги по суті спору спростовують висновки суду першої інстанції та приймаються колегією суддів у якості належних.

Керуючись ст. 139, 242, 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Полтавської міської ради задовольнити.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 25.11.2021 по справі № 440/7213/21 скасувати в частині задоволення позову щодо визнання протиправними та скасування пунктів 1, 2, 4 рішення Полтавської міської ради від 19 березня 2021 року "Про розміщення тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності на території м. Полтава" в частині продовження фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 розміщення стаціонарної тимчасової споруди - торговельного павільйону на земельній ділянці площею 26 кв.м. з кадастровим номером :14:008:0091 по АДРЕСА_1 на зупинці громадського транспорту "1-ша міська лікарня" у м.Полтаві; стаціонарної тимчасової споруди - торговельного павільйону на земельній ділянці площею 20 кв.м. з кадастровим номером :14:008:0090 по АДРЕСА_1 на зупинці громадського транспорту "1-ша міська лікарня" у м.Полтаві, в частині продовження дії особистого строкового земельного сервітуту фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 на земельні ділянки з кадастровим номером :14:008:0091 і кадастровим номером :14:008:0090 та продовження терміну дії паспортів прив`язки на вказані тимчасові споруди.

Прийняти в цій частині нову постанову, якою у задоволенні позову відмовити.

В іншій частині рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 25.11.2021 по справі № 440/7213/21 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Я.В. П`янова
Судді Л.В. Любчич О.В. Присяжнюк
Повний текст постанови складено 08.02.2023 року