Справа № 120/6178/22
Суддя: Капустинський М.М.
Дата ухвалення: 2023-02-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 120/6178/22
Головуючий суддя 1-ої інстанції - Крапівницька Н. Л.
Суддя-доповідач - Капустинський М.М.
01 лютого 2023 року
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Капустинського М.М.
суддів: Сапальової Т.В. Ватаманюка Р.В. ,
за участю:
секретаря судового засідання: Довганюк В.В.,
представника Відповідача, Позивача та його представника, розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 30 листопада 2022 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності, скасування наказів та зобов`язання вчинити дії, поновлення на посаді,
В С Т А Н О В И В :
До Вінницького окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі - Позивач) з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі - Відповідач) в якому просив:
визнати протиправним наказ командира військової частини НОМЕР_1 №117 від 06.07.2022 року прийнятого за результатами службової перевірки призначеної наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 21.06.2022 року №3 (з адміністративнго-господарської діяльності), щодо дотримання порядку убуття, перебування та прибуття з відрядження, звільнення з роботи, працівника Збройних Сил України ОСОБА_1 ;
визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо неприйняття рішення у формі наказу про нарахування та виплату ОСОБА_1 компенсації середнього заробітку за час вимушеного прогулу та у зв"язку з призовом за штатами військового часу, на військову службу за мобілізаціею, за власним бажанням виконати військовий обов"язок за статтею 65 Конституції України, без взяття їм відстрочки;
зобов"язати командира військової частини НОМЕР_1 скасувати наказ №117 від 06.07.2022 року щодо звільнення з роботи ОСОБА_1 , з поновленням йому всіх видів забезпечення з дня звільнення;
зобов`язати військову частину НОМЕР_1 прийняти рішення у формі наказу про нарахування та виплату ОСОБА_1 компенсації середнього заробітку за час вимушеного прогулу та у зв"язку з призовом за штатами військового часу, на військову службу за мобілізаціею, за власним бажанням виконати військовий обов"язок за статтею 65 Конституції України, без взяття їм відстрочки;
у разі необхідності вийти за межі позовних вимог для повного захисту прав та інтересів позивача, у відповідності з державними гарантіями наданими Законом України №2011-ХП "Про соціальний захист військовослужбовців та членів їхніх сімей" та ст.40 Закону України №2232-ХП "Про військовий обов"язок та військову службу".
Позовні вимоги мотивовані протиправністю наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №117 від 06.07.2022 щодо звільнення ОСОБА_1 з посади старшого інструктора-пілота відділу контролю підготовки пошуково-рятувальних сил та засобів, відповідно до п.4 ст.40 Кодексу Законів про працю України. Також позивач вказував на протиправну бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не прийняття рішення у формі наказу про нарахування та виплату компенсації середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 30 листопада 2022 року позов задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано наказ командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №117 від 06.07.2022 року щодо звільнення ОСОБА_1 з посади старшого інструктора-пілота відділу контролю підготовки пошуково-рятувальних сил та засобів відповідно до п.4 ст.40 Кодексу Законів про працю України.
Поновлено ОСОБА_1 на посаді старшого інструктора-пілота відділу контролю підготовки пошуково-рятувальних сил та засобів військової частини НОМЕР_1 з 06.07.2022 року.
Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного прогулу у період з 06.07.2022р. по 30.11.2022р., включно, в сумі 95076,70 гривень (дев`яносто п`ять тисяч сімдесят шість гривень 70 копійок, сума без сплати податків та інших обов`язкових платежів, які підлягають стягненню під час виплати даної суми працівнику).
Вирішено, допустити до негайного виконання рішення в частині: поновлення ОСОБА_1 на посаді старшого інструктора-пілота відділу контролю підготовки пошуково-рятувальних сил та засобів військової частини НОМЕР_1 ; стягнення на користь ОСОБА_1 з військової частини НОМЕР_1 середньомісячної заробітної плати за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць в сумі 19732,90 (дев`ятнадцять тисяч сімсот тридцять дві гривні 90 копійок, сума без сплати податків та інших обов`язкових платежів, які підлягають стягненню під час виплати даної суми працівнику).
Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо неприйняття наказу про нарахування і виплати заробітної плати ОСОБА_1 та зобов`язано військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок і виплату заробітної плати ОСОБА_1 , з урахуванням уже фактично виплачених сум, починаючи з 01.03.2022.
В решті позовних вимог відмовлено.
Не погодившись з прийнятим судовим рішенням, Відповідачем у справі подано до суду апеляційну скаргу в якій з підстав порушення судом норм матеріального та процесуального права просив скасувати оскаржене рішення, прийняти нове - про відмову в задоволенні позову.
На обгрунтування заявлених вимог зазначено, що матеріалами справи підтверджено факт відсутності позивача на роботі 20.06.2022 року, тобто протягом усього робочого дня, без поважних причин. За наслідками допущеного позивачем прогулу, Відповідач діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.
Вважають, що задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції не забезпечив всебічного, повного та об"єктивного з"ясування фактичних обставин справи, не надав належної оцінки кожному доказу окремо, а також і у їх сукупності та прийняв незаконне рішення.
Вислухавши пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи та дослідивши наявні у справі докази та доводи наведені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.
Так, судом встановлено, ОСОБА_1 до 09.10.2018 проходив дійсну військову службу та був звільнений з військової служби у запас, з виключенням з списків військової частини з 12.10.2018, відповідно до пункту другого частини п`ятої статті 26 Закону України №2232-ХІІ Про військовий обов`язок і військову службу з правом носіння військової форми одягу (Наказ Командира військової частини НОМЕР_2 від 09.10.2018 за №194 та Наказ Начальника Генерального штабу-Головнокомандувача ЗСУ від 21.09.2018 за №513).
Під час звільнення з діючої військової служби, позивач 18.10.2018 отримав Мобілізаційний припис (ОР-1) та Наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 09.10.2018 за №194 був зарахований до оперативного-резерву першої черги військової частини НОМЕР_2 (штаб Повітряних сил України) з внесенням відповідних записів в військовий квиток позивача.
Згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №167 від 23.10.2018 ОСОБА_1 прийнято на роботу та з 26.10.2018 призначено на посаду штурмана-інструктора відділу контролю з підготовки пошуково-рятувальних сил (т.1, а.с.125).
В подальшому, відповідно до клопотання тимчасово виконуючого обов`язки командира військової частини НОМЕР_3 №175/19/189/19 від 01.02.2022, з метою надання допомоги у виконанні заходів бойової підготовки та виконання польотів в якості інструктора на літаку Су-27УБ, а також відновлення навичок льотного складу за метеорологічними умовами при встановленому мінімумі погоди та видами льотної підготовки працівник Збройних Сил України старший інструктор-пілот відділу контролю підготовки пошуково-рятувальних сил та засобів військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_1 згідно наказів командира військової частини НОМЕР_4 №18 від 31.01.2022 та №27 від 11.02.2022 в період з 01.02.2022 та до виконання був відряджений до військових частин НОМЕР_5 та A1356 (т.1, а.с.112-113).
Під час перебування позивача у відрядженні, Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» з 24.02.2022 введено в Україні воєнний стан (т.1, а.с.145).
У зва"язку з введенням в Україні воєнного стану та з початком загальної мобілізації, 01.03.2022 тимчасово виконуючий обов`язки командира Військової частини НОМЕР_6 (по стройовій частині) видав наказ №48, пунктом 1.16 якого полковника ОСОБА_1 - старшого льотчика авіаційної ланки авіаційної ескадрильї, зарахував до списків особового складу частини, на всі види забезпечення та призначив на посаду за штатами воєнного часу (т.1, а.с.62).
В подальшому, з метою уточнення причин та умов, що сприяли призову на військову службу за мобілізацією 01.03.2022 року до військової частини НОМЕР_6 ОСОБА_1 , командиром військової частини НОМЕР_6 призначено службове розслідування. Про що видано відповідний наказ №130 від 13.05.2022 (т.1, а.с.140).
В ході проведеного службового розслідування комісією було встановлено, що старший льотчик авіаційної ланки авіаційної ескадрильї військової частини НОМЕР_6 полковник ОСОБА_1 для призову на військову службу по мобілізації не звернувся до комплектуючого ІНФОРМАЦІЯ_1 , керівному складу та і посадовим особам відділення персоналу військової частини НОМЕР_6 інформацію про своє дійсне перебування на посаді працівника Збройних Сил України не надав.
За наведених обставин, комісія дійшла висновку, що відповідні неправомірні, на переконання сторони відповідача, дії ОСОБА_1 призвели до його призову на військову службу по мобілізації та одночасного (з 01.03.2022) перебування останнього на посаді працівника ЗСУ - старшого інструктора-пілота відділу контролю підготовки пошуково-рятувальних сил та засобів військової частини НОМЕР_1 , що є порушенням ст.23 Закону України Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію.
Виходячи з вищевикладеного, комісія запропонувала, з метою приведення до вимог нормативно-правових актів та недопущення нанесення збитків державі, скасувати пункт 1.16 наказу командира військової частини НОМЕР_6 (по стройовій частині) від 01.03.2022 №48 щодо призову на військову службу по мобілізації полковника ОСОБА_1 та інші накази, які набули чинності у зв`язку призовом його на військову службу по мобілізації.
Результати службового розслідування оформлено актом від 10.06.2022 (т.1,а.с.135-139).
Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_6 (з основної діяльності) від 17.06.2022 №48 (т.1, а.с.165-166), командир військової частини НОМЕР_6 (по стройовій частині) видав наказ №169 від 17.06.2022 про скасування пункту 1.16 наказу командира військової частини НОМЕР_6 (по стройовій частині) від 01.03.2022 №48 щодо зарахування до списків особового складу частини, на всі види забезпечення та призначення на посаду за штатами воєнного часу полковника ОСОБА_1 (т.1, а.с.167).
На думку позивача, маючи право на повний розрахунок грошового забезпечення в день звільнення (виключення зі списків частини) або на наступний день після звільнення та вважаючи, що воїнські перевізні документи та супровідні документи мали вплив на строк прибуття до місця свого постійного мешкання, останній намагався отримати припис щодо вибуття з військової частини та воїнські перевізні документи (вимогу) через подання 17.06.2022, 18.06.2022 заяв на Командира військової частини НОМЕР_6 .
Як зазначив позивач у позовній заяві, 18.06.2022 було не робочим днем для працівників та службовців фінансової частини військової частини НОМЕР_6 , а наступним робочим днем після звільнення був понеділок 20.06.2022.
20.06.2022 року ознайомившись з відмовою командира по першій заяві, та цього ж числа отримав усну відмову по іншій заяві, ОСОБА_1 відповідно до посадочного документа (т.2, а.с.10), 20.06.2022 року виїхав до м.Вінниця. До військової частини НОМЕР_1 позивач прибув 21.06.2022 року.
При цьому, прибувши до військової частини НОМЕР_1 позивач 21.06.2022 подав заяву, про те що він проходив військову службу з 01.03.2022 до 17.06.2022 та готовий приступити до виконання обов`язків працівника у даній військовій частині.
Водночас, від ТВО начальника відділу контролю підготовки пошуково-рятувальних сил та засобів ОСОБА_2 на ім`я командира військової частини НОМЕР_1 надійшов рапорт (т.1, а.с.168), щодо відсутності ОСОБА_1 20.06.2022 на робочому місці як працівника, про що складено колегіальний Акт від 20.06.2022 №1 про відсутність на роботі працівника ЗСУ ОСОБА_1 т.1, а.с.169).
У зв`язку з вищевикладеним, на підставі наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 21.06.2022 №3 (т.1, а.с.103), проведено службову перевірку щодо обставин порушення виконавської та трудової дисципліни та відібрано у ОСОБА_1 пояснення (т.1, а.с.175-179).
Відповідно до висновків, викладених у доповідній записці від 01.07.2022 за вх. АІ 134 №493 (т.1, а.с.104-110), ОСОБА_1 без попереднього його звільнення з посади працівника ЗСУ, не підлягав мобілізації на військову службу. Крім того, оскільки ОСОБА_1 вибув з військової частини НОМЕР_6 17.06.2022, а до військової частини НОМЕР_1 прибув лише 21.06.2022 не доповівши безпосередньому начальнику про неможливість прибуття вчасно, службовою перевіркою встановлено відсутність ОСОБА_1 на роботі більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин. Також зазначено, що одночасне отримання заробітної плати як працівник та як військовослужбовця мають ознаки кримінального правопорушення за ст.190 Кримінального Кодексу України, а саме шахрайства за діями позивача.
За підсумками службової перевірки, командиром військової частини НОМЕР_1 прийнято оскаржуваний у цій справі наказ від 06.07.2022 №117 про звільнення ОСОБА_1 з роботи з 06.07.2022 відповідно до пункту 4 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України (т.1, а.с.37).
Вважаючи звільнення незаконним, позивач звернувся з позовом до суду.
Визначаючись щодо заявлених позовних вимог, та задовольняючі їх частково, суд першої інстанції виходив з того, що наказом командира військової частини НОМЕР_6 від 17.06.2022 року №169 (т.1, а.с.20), призов позивача на військову службу був скасований з початку його включення до списків особового складу частини (тобто з 01.03.2022, де позивач знаходився у відрядженні). Тому період часу з 17.06.2022 року до 21.06.2022 року позивачем сприймався як період скасування військової служби, протягом якого він вирішував певні формальності пов"язані зі службою, а саме намагання отримати Припис, щодо вибуття з військової частини НОМЕР_6 (заява від 17.06.2022, зареєстрована військовою частиною 18.06.2022, т.1, а.с.21) та оформлення воїнських перевізних документів для вибуття за місцем мешкання м.Вінниця (заява ОСОБА_1 від 20.06.2022, т.1, а.с.22). 20.06.2022 року ознайомившись з відмовою по першій заяві, та цього ж числа отримав усну відмову по іншій заяві, ОСОБА_1 відповідно до посадочного документа (т.2, а.с.10), 20.06.2022 року виїхав до м.Вінниця. До військової частини НОМЕР_1 позивач прибув 21.06.2022 року.
Враховуючи вищенаведені обставини, суд першої інстанції скасовуючи наказ про звільнення ОСОБА_1 та поновлюючи на посаді, не вважав прогулом його відсутність на роботі у військовій частині НОМЕР_1 , без поважних причин - 20.06.2022 року.

Надаючи оцінку правовідносинам сторін та встановленим обставинам, колегія суддів зазначає наступне.
Звільнення позивача із займаної посади відбулося за п.4 ч.1 ст.40 Кодексу законів про працю України, тобто у зв`язку з прогулом (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.
Згідно п.4 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані роботодавцем лише у випадках: прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.
З системного аналізу п.4 ст.40 КЗпП України можна дійти висновку, що не може вважатися прогулом відсутність на роботі з поважних причин.
Суд зазначає, що окрім встановлення самого факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи є встановлення поважності причин відсутності.
Так, поважними причинами визнаються такі причини, що виключають вину працівника.
При цьому, чинним законодавством не визначено перелік обставин, за яких прогул вважається вчиненим з поважних причин. Тому, вирішуючи питання про поважність причин відсутності на роботі працівника, суд повинен виходити з конкретних обставин і враховувати наявні у справі докази.
Також суд зауважує, що у разі, якщо працівник обґрунтовує невихід на роботу поважними причинами, оцінка таких причин на предмет поважності повинна виходити з того, що ці причини мають бути істотними, тобто такими, які перешкоджають явці на роботу і не можуть бути усунені самим працівником.
Відповідно до ст.147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення. Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення.
Згідно із п."а" ч.2 ст.9 Міжнародної організації праці №158 Про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця 1982 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради України №3933-ХІІ від 04.02.1994, тягар доведення наявності законної підстави для звільнення, як це визначено в статті 4 цієї Конвенції, лежить на роботодавці.
Згідно висновків викладених у доповідній записці від 01.07.2022 за вх. АІ 134 встановлено, що позивач був відсутній на роботі більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин 20.06.2022.
Поряд із цим, обґрунтовуючи вимоги даного позову, позивач зазначав, що дійсно з 17.06.2022 його було виключено зі списків особового складу військової частини НОМЕР_6 . Цього ж числа, він звернувся з заявою до командира військової частини НОМЕР_6 (зареєстрована військовою частиною НОМЕР_6 - 18.06.2022) в якій просив оформити Припис щодо вибуття з військової частини НОМЕР_6 та постановки на військовий облік за мобілізацією «ОР-1» по місцю мешкання ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ).
Крім того, 20.06.2022 позивач звернувся до командира військової частини НОМЕР_6 із заявою щодо оформлення перевізних документів залізничним транспортом для вибуття за місцем мешкання (м. Вінниця).
При цьому, 20.06.2022, понеділок, був першим робочим днем після звільнення позивача - 17.06.2022.
20.06.2022 року ознайомившись з відмовою по першій заяві, та цього ж числа отримав усну відмову по іншій, позивач виїхав до м.Вінниця, де, 21.06.2022 року прибув до військової частини НОМЕР_1 та заявою доповів командиру військової частини НОМЕР_1 про прибуття з відрядження.
Дані обставини підтверджуються наявною у матеріалах справи копією посадочного квитка з м.Миргород з відміткою про дату та час відправлення «20.06.2022 о 23:19» та датою і часом прибуття до м.Вінниці « 21.06.2022 о 06:39».
Наведене вище свідчить про існування обставин, без вирішення яких, як вважав позивач, він не міг прибути до військової частини НОМЕР_1 саме 20.06.2022 року.
При цьому колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на те, що позивач згідно наказів командира військової частини НОМЕР_1 , будучи працівником ЗСУ, був відряджений до військових частин НОМЕР_6 ( АДРЕСА_1 ), з метою виконання польотів в якості інструктора строком до виконання поставлених задач. Тобто, кінцевої конкретної дати закінчення відрядження позивача - визначено не було. Як і не існувало будь-якого документу, яким би було зобов"язано позивача, з визначенням конкретної дати, повернутися до місця роботи - в/ч НОМЕР_1 .
Враховуючи вищенаведене, на думку колегії, суд першої інстанції, скасовуючи наказ про звільнення ОСОБА_1 та поновлюючи його на посаді, правомірно не вважав прогулом - відсутність 20.06.2022 року ОСОБА_1 на роботі у військовій частині НОМЕР_1 , без поважних причин, який, в період ведення активних бойових дій та оголошення загальної мобілізації, відповідно до службової характеристики (т.1, а.с.159) та хронометражу польотів (т.1, а.с.114,115 обр.стор.) є високопрофесійним бойовим льотчиком, з великим обсягом виконаних завдань та підготовки висококласних фахівців льотного складу Повітряних сил ЗСУ.
Таким чином, обираючи спосіб захисту порушеного права позивача, суд першої інстанції, посилаючись на правову позицію наведену у постанові Верховного Суду від 13.08.2020 в справі № 821/3795/15-а, дійшов вірного висновку, що належним правовим способом такого захисту у зв`язку з незаконним звільненням є його поновлення на посаді - старшого інструктора-пілота відділу контролю підготовки пошуково-рятувальних сил та засобів військової частини НОМЕР_1 з 06.07.2022.

Надаючи оцінку позовним вимогам щодо стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд виходив з наступного.
Частиною 2 статті 235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.
Згідно з абз.5 п.10.4 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20.05.2013 №7 «Про судове рішення в адміністративній справі», задовольняючи позов про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суди повинні вказувати розмір виплати. Період вимушеного прогулу та розрахунок розміру виплати необхідно зазначати в мотивувальній частині судового рішення.
Відповідно до ч.1 ст.27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Так, відповідно до абз.«з» п.1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року (далі - Порядок №100), цей Порядок застосовується у випадку вимушеного прогулу.
Абзацами 3, 4 пункту 2 Порядку №100 передбачено, що середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата, тобто, що передують дню звільнення.
Відповідно до довідки виданої військової частиною НОМЕР_7 середньомісячна заробітна плата позивача на дату звільнення складала 24844,72 грн., а середньоденна 896,95 грн.
Таким чином, оскільки на дату постановлення судом першої інстанції рішення період вимушеного прогулу позивача становив 106 робочих днів (з 06.07.2022 до 30.11.2022 включно), то, у зв`язку з поновленням на роботі, на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток в загальній сумі 95076,70 грн. (106 х 896,95 грн.).
При цьому, суд першої інстанції вірно визначився, що в силу приписів ч.7 ст.235 КЗпП України та п.2,3 ч.1 ст.371 КАС України, рішення суду, в частинах поновлення позивача на роботі та стягнення на його користь заробітної плати за один місць, в сумі 14282,24 грн., підлягає негайному виконанню.
Частиною другою статті 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення; безсторонньо (неупереджено); пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).
За змістом частини першої, другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Колегія суддів зазначає, що доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
За змістом частини першої статті 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 30 листопада 2022 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 07 лютого 2023 року.

Головуючий Капустинський М.М.

Судді Сапальова Т.В. Ватаманюк Р.В.