Справа № 240/27497/21
Суддя: Сапальова Т.В.
Дата ухвалення: 2023-02-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 240/27497/21

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Гурін Дмитро Миколайович

Суддя-доповідач - Сапальова Т.В.

09 лютого 2023 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Сапальової Т.В.

суддів: Ватаманюка Р.В. Капустинського М.М. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 12 жовтня 2022 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Житомирського окружного адміністративного суду із позовом до Міністерства оборони України, в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати рішення Міністерства оборони України про відмову ОСОБА_1 у призначенні одноразової грошової допомоги як інваліду II групи з 4 листопада 2020 року внаслідок поранення, що пов`язане із захистом Батьківщини, що оформлене протоколом засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 15 лютого 2021 року №18;

- зобов`язати Міністерство оборони України призначити та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу з урахуванням права позивача на отримання одноразової грошової допомоги, як інваліду II групи внаслідок поранення, що пов`язане із захистом Батьківщини, у розмірі 300-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб станом 1 січня календарного року, в якому буде проводитись виплата.

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 12 жовтня 2022 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із прийнятим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нову постанову про задоволення адміністративного позову. В апеляційній скарзі апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування всіх обставин справи, що призвело до неправильного її вирішення. Зокрема, зазначає про те, що рішенням Конституційного Суду України від 06.04.2022 №1-р(ІІ)/2022 у справі №3-192/2020 (465/20) пункт 4 статті 16-3 Закону №2011-ХІІ визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), та визначено, що зазначений вище пункт втрачає чинність з дня ухвалення відповідного рішення. Отже, суд першої інстанції під час ухвалення оскаржуваного рішення протиправно керувався нормами законодавства, які визнано неконституційними та втратили свою чинність.

Від відповідача до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому представник відповідача просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги позивача та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач проходив військову службу у період з травня 2006 року до 26.04.2007 та у період з 05.09.2014 до 31.08.2015.

Під час проходження військової служби 04.05.2015 позивач отримав поранення.

20.05.2016 органами МСЕК позивачу первісно було встановлено 5% втрати професійної працездатності внаслідок поранення та контузії, що пов`язані із захистом Батьківщини (довідка. МСЕК від 20.05.2016 за № 0000336) та 15 % втрати професійної працездатності внаслідок травми, що пов`язана з проходженням військової служби (довідка МСЕК від 20.05.2016 за №0000337) (а.с. 12).

У зв`язку з втратою позивачем працездатності Міністерством оборони України позивачу було виплачено 5075 грн.

У подальшому рішенням Центральної військово - лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв Міністерства оборони України від 25.04.2019, яке оформлене протоколом №1100, визначено, що як поранення ОСОБА_1 так і його захворювання, що набуті під час військової служби, пов`язані із захистом Батьківщини (а.с. 13).

07.06.2019 під час огляду органами МСЕК ОСОБА_1 з 21.05.2019 встановлено III групу інвалідності внаслідок поранення, що пов`язане із захистом Батьківщини (довідка до акту огляду МСЕК серії 12 ААБ №548606 від 07.06.2019) (а.с. 14).

Одноразову грошову допомогу у зв`язку із встановленням ІІІ групи інвалідності позивач не отримував.

04.11.2020 під час огляду органами МСЕК позивачу було встановлено II групу інвалідності з 04.11.2020 внаслідок поранення, що пов`язане із захистом Батьківщини (довідка до акту огляду МСЕК серії 12 ААВ №294013 від 04.11.2020) (а.с. 15, 16).

Отже, із дати первісного встановлення втрати працездатності 20.05.2016 до встановлення ІІІ групи інвалідності минуло понад 3 роки, а до дати встановлення ІІ групи інвалідності минуло понад 4 роки.

У зв`язку із встановленням інвалідності II групи ОСОБА_1 звернувся із заявою до Міністерства оборони України щодо виплати одноразової грошової допомоги.

15.02.2021 комісією Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням: і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум прийнято рішення, що оформлене протоколом № 18, про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 , з посиланням на пункт 4 статті 16-3 Закону України «Про правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Оцінюючи спірні правовідносини, що виникли між сторонами, та доводи апеляційної скарги, суд враховує наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Згідно зі статтею 1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" №2011-ХІІ (далі - Закон №2011-ХІІ) соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Згідно з пунктом 4 статті 16-3 Закону №2011-XII, який набрав чинності з 01.01.2014, якщо протягом двох років військовослужбовцю, військовозобов`язаному або резервісту після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено вищу групу інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає їм право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата провадиться з урахуванням раніше виплаченої суми.

Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 06.12.2016 № 1774-VIII (набрав чинності з 01.01.2017) пункт 4 статті 16-3 Закону №2011-XII доповнено абзацом другим, який передбачає, що у разі зміни групи інвалідності, її причини або ступеня втрати працездатності понад дворічний термін після первинного встановлення інвалідності виплата одноразової грошової допомоги у зв`язку із змінами, що відбулися, не здійснюється.

Таким чином, на час прийняття рішення Міністерства оборони України про відмову у призначенні позивачу одноразової грошової допомоги як інваліду ІІ групи (15.02.2021) пункт 4 статті 16-3 Закону №2011-XII передбачав обмеження строку, протягом якого зміна групи інвалідності, її причини або ступеня втрати працездатності можуть бути підставою для виплати одноразової грошової допомоги, дворічним строком.

Однак, рішенням Конституційного Суду України від 06.04.2022 року №1-р(II)/2022 у справі №3-192/2020(465/20) визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), пункт 4статті 16-3 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20 грудня 1991 року № 2011-XII.

Конституційний Суду у своєму рішення дійшов висновку про неможливість законодавчо обмежувати часовими рамками (строком у два роки) настання причиново-наслідкового зв`язку між пораненням (контузією, травмою або каліцтвом), отриманим особою під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням нею обов`язків військової служби, та динамікою стану здоров`я. Такий правоприпиняльний (преклюзивний) строк має бути об`єктивно оцінений, обумовлений індивідуальним станом здоров`я кожної особи, яка отримала поранення (контузію, травму або каліцтво) під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням нею обов`язків військової служби, в межах розумного строку.

Таким чином, оспорювані приписи Закону, якими встановлено обмеження щодо виплати одноразової грошової допомоги в більшому розмірі за умови встановлення вищої групи інвалідності (або більшого відсотка втрати працездатності) лише протягом двох років, не узгоджуються з засадничими конституційними цінностями, зокрема такими, як принцип поваги до захисту прав людини, принцип верховенства права в аспекті домірності та вимог щодо соціального захисту військовослужбовців (статті 3,8,17,46Конституції України).

Водночас, у пункті 2 резолютивної частини Рішення №1-р(II)/2022 визначено, що пункт 4 статті 16-3 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20 грудня 1991 року № 2011-XII зі змінами, визнаний неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Відповідно до частини другої статті 152 Конституції України закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Аналогічні положення містяться у статті 91 Закону України "Про Конституційний Суд України" від 13 липня 2017 року № 2136-VIII. У статті 97 цього Закону визначено, що КСУ у рішенні, висновку може встановити порядок і строки їх виконання.

Аналіз норм розділу ХІІ Конституції України (Конституційний Суд України ) та Закону України "Про Конституційний Суд України" дає підстави дійти висновку про те, що рішення КСУ має пряму (перспективну) дію в часі і застосовується щодо тих правовідносин, які тривають або виникли після його ухвалення. Якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення рішення КСУ, однак продовжують існувати після його ухвалення, то на них поширюється дія такого рішення КСУ.

Таким чином, пункт 4 статті 16-3 Закону № 2011-XII не підлягає застосуванню з 06.04.2022, що прямо встановлено Рішенням КСУ №1-р(II)/2022.

Отже, на час прийняття відповідачем рішення про відмову у призначенні позивачу одноразової грошової допомоги як інваліду ІІ групи (15.02.2021) пункт 4 статті 16-3 Закону №2011-XII був чиним.

Колегія суддів не заперечує доводи апелянта про те, що Рішенням КСУ №1-р(II)/2022 від 06.04.2022 визнано неконституційним пункт 4 статті 16-3 Закону № 2011-XII, на підставі якого відповідач відмовив йому в призначенні одноразової грошової допомоги, однак звертає увагу позивача на те, що суд під час розгляду справи по суті позовних вимог перевіряє дії та рішення суб`єкта владних повноважень на відповідність їх вимогам законодавства, чинного на час виникнення спірних правовідносин.

На час виникнення спірних правовідносин положення вказаної норми були чинними та підлягали застосуванню, у зв`язку з чим у відповідача не було правових підстав не застосовувати до спірних правовідносин положення пункт 4 статті 16-3 Закону № 2011-XII.

Враховуючи зазначене, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому підстави для його скасування або зміни відсутні.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 12 жовтня 2022 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття відповідно до ч.1 ст.325 КАС України та може бути оскаржена в касаційному порядку з підстав, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України.

Згідно з ч.1 ст. 329 КАС України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Сапальова Т.В.

Судді Ватаманюк Р.В. Капустинський М.М.