Справа № 540/5842/21
Суддя: Осіпов Ю.В.
Дата ухвалення: 2023-02-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
__________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 лютого 2023 р.м.ОдесаСправа № 540/5842/21

Головуючий І інстанції: Василяка Д.К.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Осіпова Ю.В.,

суддів - Косцової І.П., Скрипченка В.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Одесі апеляційні скарги Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області на рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 02 грудня 2021 року (м.Херсон, дата складання повного тексту рішення суду - 02.12.2021р.) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

01.10.2021р. ОСОБА_1 звернулася до Херсонського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до ГУ ПФУ в Херсонській області, в якому просила суд:

- визнати дії (бездіяльність) ГУ ПФУ в Херсонській області щодо не зарахування до її трудового стажу у потрійному розмірі періоду «спецпоселення»;

- зобов`язати ГУ ПФУ в Херсонській області зарахувати до її трудового стажу у потрійному розмірі період «спецпоселення», здійснити перерахунок підвищення, а також виплату пенсії з дня звернення, тобто з 08.04.2019р.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є реабілітованою особою, яка згідно ст.6 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» має право на зарахування до її трудового стажу періоду перебування у засланні у потрійному розмірі, однак відповідач незаконно та безпідставно відмовляє у перерахунку її пенсії.

Представник відповідача надав до суду 1-ї інстанції письмовий відзив, у якому позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні.

Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 02 грудня 2021 року (ухваленим в порядку спрощеного (письмового) провадження) позов ОСОБА_1 - задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність відповідача щодо не зарахування до трудового стажу ОСОБА_1 у потрійному розмірі періоду її перебування у засланні з 15.12.1945р. по 04.07.1956р. відповідно до ст.6 Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917 1991 років». Зобов`язано ГУ ПФУ в Херсонській області зарахувати до трудового стажу позивача у потрійному розмірі період її перебування у засланні з 15.12.1945р. по 04.07.1956р. відповідно до ст.6 Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917 1991 років» та здійснити перерахунок її пенсії з 01.04.2019р. В іншій частині позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, відповідач 06.01.2022р. подав апеляційну скаргу, в якій зазначив про те, що судом, при винесенні оскаржуваного рішення, було порушено норми матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 02.12.2021р. та прийняти нове - про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Ухвалами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 08.09.2022р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ГУ ПФУ в Херсонській області та призначено справу до розгляду в порядку письмового провадження.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України, апеляційні скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, можуть бути розглянуті судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.1 ст.308 КАС України).

Переглянувши дану справу за наявними у ній доказами, які містяться в комп`ютерній програмі «Діловодство спеціалізованого суду» та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що підстави для її задоволення відсутні.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини.

Позивачка - ОСОБА_1 перебуває на обліку у ГУ ПФУ в Херсонській області з 03.07.1992р. та отримує пенсію за віком у відповідності до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Згідно зі свідоцтвом про народження від 02.03.1955р., ОСОБА_2 народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 в с.Вільшаниця Яворовського району Львівської області, про що в книзі записів актів громадського стану про народження зроблено актовий запис 13.07.1942р. за №27.

30.10.1965р. ОСОБА_2 зареєструвала шлюб з ОСОБА_3 та після реєстрації шлюбу їй було присвоєне прізвище - « ОСОБА_4 », що підтверджується довідкою про одруження, виданою Херсонським міським відділом ЗАГСу. Дівоче прізвище позивачки - « ОСОБА_5 ».

Відповідно до довідки Управління внутрішніх справ Львівської області від 31.03.1992р. №4/4-1214-Ц, ОСОБА_6 , 1920 р.н., ОСОБА_2 , 1942 р.н., ОСОБА_7 , 1944 р.н., ОСОБА_8 , 1913 р.н., 26.01.1945р. з с. Лис Яворівського району Львівської області за рішенням «Особливої наради при МБД СРСР» від 15.12.1945р. були виселені на «спецпоселення» з конфіскацією майна в Молотовську область, з якого звільнені 04-05.07.1956р.

В подальшому, на підставі ст.3 Закону Української РСР «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» від 17.04.1991р. вказані особи були «реабілітовані».

Згідно з довідкою Управління Міністерства внутрішніх справ України в Львівській області від 13.05.1997р. №4/5-Р-16760, ОСОБА_8 , 1913 р.н., ОСОБА_6 , 1920 р.н., ОСОБА_2 , 1942 р.н., ОСОБА_7 , 1944 р.н., 26.01.1944р. із с. Лис Яворівського району Львівської області за рішенням Особливої наради при МБД СРСР від 15.12.1945р. виселені на спецпоселення з конфіскацією майна в Молотовську область, з якого звільнені у липні 1956р.

На підставі ст.3 Закону Української РСР «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» від 17.04.1991р. вищевказані особи реабілітовані.

За змістом довідки Управління Міністерства внутрішніх справ України в Львівській області від 29.10.1998р. за №4/5-Р-16760, ОСОБА_9 , 1877 р.н., ОСОБА_8 , 1913 р.н., ОСОБА_6 , 1920 р.н., ОСОБА_2 , 1942 р.н., ОСОБА_7 , 1944 р.н., 15.11.1944р. з с. Лис Яворівського району Львівської області за рішенням Особливої наради при МБД СРСР від 15.12.1945р. виселені на спецпоселення з конфіскацією майна в Пермську область, з якого звільнені у липні 1956р.

На підставі ст.3 Закону Української РСР «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» від 17.04.1991р. зазначені особи реабілітовані.

Відповідно до листа від 25.06.2019р. №20, Херсонська регіональна комісія з реабілітації жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991р.р. повідомила позивачку, що Комісією розглянуто її заяву та подані документи, а саме довідку Інформаційного центру Управління внутрішніх справ Львівської області МВС України від 31.03.1992р. Комісією встановлено те, що згідно з Законом України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» ОСОБА_1 є реабілітованою особою.

28.10.2019р. позивач отримала посвідчення серії НОМЕР_1 , видане Виконавчим комітетом Херсонської міської ради про те, що ОСОБА_1 має право на пільги і компенсації, встановлені Законом України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні».

Далі, позивачка неодноразово зверталася до ГУ ПФУ в Херсонській області із письмовими заявами про зарахування до її трудового стажу періоду перебування у спецпоселенні з 1944р. по 1956р. у потрійному розмірі та здійснення перерахунку її пенсії.

Однак, 21.11.2019р. листом ГУ ПФУ в Херсонській області № 785/Я-99-1 позивачку повідомлено про відсутність підстав для зарахування трудового стажу у потрійному розмірі та перерахунку її пенсії, оскільки вона у період спецпоселення була малолітньою особою та не набула трудового стажу, як це передбачено ч.9 ст.6 Закону України «Про відновлення прав осіб, депортованих за національною ознакою».

Не погоджуюсь із зазначеними діями та рішенням ГУ ПФУ в Херсонській області, позивач звернулася до суду із даним адміністративним позовом.

Вирішуючи справу по суті та частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із часткової обґрунтованості та доведеності позовних вимог та, відповідно, часткової неправомірності спірної бездіяльності відповідача.

Колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали даної справи та наявні в них докази, погоджується з такими висновками суду першої інстанції та вважає їх обґрунтованими, з огляду на наступне.

Частиною 2 ст.19 Конституції України передбачено те, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти на підставі, в межах та у спосіб визначений Конституцією та законами України.

Згідно зі ст.46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Таким чином, право особи на отримання пенсії, як складової права на соціальний захист, є її конституційним правом.

За змістом ч.1 ст.92 Конституції України, права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав та свобод, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

17.04.1991р. прийнято Закон Української РСР «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» №962-XII, за ст.1 якого, реабілітованими особами слід вважати осіб, які з політичних мотивів були необґрунтовано засуджені судами або піддані репресіям позасудовими органами, в тому числі «двійками», «трійками», особливими нарадами і в будь-якому іншому позасудовому порядку, за вчинення на території України діянь, кваліфікованих як контрреволюційні злочини за кримінальним законодавством України до набрання чинності Законом СРСР «Про кримінальну відповідальність за державні злочини» від 25.12.1958р., за винятком осіб, зазначених у ст.2 цього Закону.

У подальшому, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення процедури реабілітації жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» від 13.03.2018р. №2325-VIII внесено ряд суттєвих змін до зазначеного Закону.

Так, серед іншого, змінено назву закону на «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», викладено в новій редакції преамбулу та ст.ст.1,3,6 Закону №962-XII, а також визнано такою, що втратила чинність Постанову Верховної Ради України «Про тлумачення Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій в Україні».

Вказані зміни набули чинності 05.05.2018р.

Зазначений перелік надав значно ширшого тлумачення поняттю репресованих осіб та осіб, які потерпіли від репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991р.р., та розширив коло осіб, до яких можуть бути застосовано пільги передбачені Законом №962-XII.

Як визначено ст.1-1 цього Закону, репресована особа - це особа, яка зазнала репресій з мотивів та у формах, визначених Законом №962-XII.

Репресіями комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991р.р., за визначенням цієї статті, є засоби примусу, що здійснювалися репресивними органами комуністичного тоталітарного режиму у 1917-1991р.р., зокрема, позасудовими органами, проти окремих осіб, груп населення, народів з класових, національних, політичних, релігійних, соціальних мотивів у формах, визначених цим Законом.

Однією з форм репресій, відповідно до Закону №962-XII, визнано заслання (ст.1-1 та п.5 ч.1 ст.2 цього Закону), що передбачало примусове переміщення особи з місця її проживання з обов`язковим поселенням у певній місцевості, спецпоселенні, встановленням обмеження на право пересування та заборони виїзду з місця спецпоселення.

Статтею 1-1 Закону №962-XII виокремлено декілька мотивів репресій, серед яких є політичний мотив, який мав на меті застосування репресій проти особи, яка сповідувала певну ідеологію, дотримувалася чи здійснювала вираження поглядів, цінностей, позицій, вчиняла дії, що суперечили ідеології комуністичного тоталітарного режиму, на підставі того, що така особа становила реальну або потенційну небезпеку для радянської влади, радянської держави чи радянського ладу.

У свою чергу, соціальний мотив передбачав застосування репресій на підставі належності особи або членів її сім`ї до дворянства, офіцерства, купецтва, торгівців, підприємців, духовенства, чиновництва, заможного селянства, іншої соціальної групи або на підставі визнання особи чи членів її сім`ї соціально небезпечними чи соціально шкідливими з політичних чи ідеологічних мотивів

За приписом ст.1-2 Закону №962-XII, особи, щодо яких до 24.08.1991р. були здійснені репресії у формах, визначених ст.2 Закону, за рішенням іншого репресивного органу, якщо встановлено факт здійснення репресій проти таких осіб з класових, національних, політичних, релігійних чи соціальних мотивів, визнаються реабілітованими.

Статтею 13 Закону №962-XII визначено, що потерпілими від репресій визнаються: 1) чоловік або дружина репресованої особи, який/яка на момент здійснення репресії перебували у шлюбі з репресованою особою; 2) діти репресованої особи, у тому числі усиновлені, які у віці до 18 років залишилися без батька, матері (усиновлювача) внаслідок здійснення репресій проти батька, матері (усиновлювача) або які народилися не пізніше ніж через 10 місяців з дня арешту батька, матері, або які народилися у місці позбавлення волі, на засланні, висланні під час перебування репресованої особи у місці позбавлення волі, на засланні, висланні, залишення репресованої особи для роботи у таборах Народного комісаріату внутрішніх справ у становищі вільнонайманого без права виїзду з прикріпленням до районів табору-будівництва, закріплення репресованої особи за будівництвом згідно з директивою Народного комісара внутрішніх справ та Прокурора СРСР від 29.04.1942р. №185, або які народилися у матері, яку було примусово безпідставно поміщено до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, під час перебування матері у такому психіатричному закладі, або які у віці до 18 років перебували, незалежно від тривалості, у спецприймальниках чи розподільниках, спеціальних будинках малюка чи дитячих будинках репресивних органів, або які внаслідок здійснення репресії проти батька, матері були примусово позбавлені імен, включаючи родові імена; 3) інші особи, які на момент здійснення репресії спільно проживали, були пов`язані спільним побутом з репресованою особою або перебували на утриманні репресованої особи.

Відповідно до ст.6 Закону №962-XII, реабілітованим громадянам відповідно до ст.1 цього ж Закону час тримання під вартою, відбування покарання в місцях позбавлення волі, заслання або перебування на примусовому лікуванні зараховується у потрійному розмірі в стаж роботи для призначення трудових пенсій.

Аналогічна за змістом пільга для реабілітованих осіб передбачена ст.58 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991р. №1788-ХІІ, за змістом якої, громадянам, необґрунтовано притягнутим до кримінальної відповідальності, репресованим особам, яких у подальшому було реабілітовано, час тримання під вартою, час відбування покарання в місцях позбавлення волі та заслання, а також перебування на примусовому лікуванні зараховується до стажу у потрійному розмірі.

Аналіз наведених вище положень чинного законодавства дає підстави для висновку, що особи, які були примусово виселені з місця їх постійного проживання в Україні до спецпоселення у іншу місцевість (заслання) внаслідок визнання їх позасудовим органом соціально небезпечними чи соціально шкідливими з політичних чи ідеологічних мотивів або такими, що становили реальну чи потенційну небезпеку для радянської влади, радянської держави або ж радянського ладу, та які в подальшому були реабілітовані, мають право на зарахування до їх стажу періоду перебування у засланні в потрійному розмірі.

При цьому, наведені вище положення законодавства не ставлять у залежність набуття особою вказаного права від її віку або статусу (репресована особа або потерпіла від репресій), оскільки у даному випадку мова йде про права реабілітованих осіб.

Як встановлено судом попередньої інстанції та підтверджується матеріалами справи, позивачка (1942р.н.), відповідно до рішення Особливої Наради при Міністерстві державної безпеки СРСР від 15.12.1945р., була заслана в Пермську (Молотовську) область з конфіскацією майна.

Органом, що застосував до неї відповідні заходи, згідно з довідками Управління внутрішніх справ Львівської області від 31.03.1992р. №4/4-1214-Ц, Управління Міністерства внутрішніх справ України в Львівській області від 13.05.1997р. №4/5-Р-16760 і від 29.10.1998р. №4/5-Р-16760, була Особлива Нарада при Міністерстві державної безпеки СРСР, тобто орган, який за приписами ст.1-1 Закону №962-XII, належить до списку позасудових репресивних органів комуністичного режиму.

Так, відповідно до зазначених вище довідок, позивачку реабілітовано на підставі ст.3 Закону №962-XII. Від спецпоселення ОСОБА_1 була звільнена лише - 04.07.1956р.

А відтак, наявні в матеріалах справи докази беззаперечно свідчать, що ОСОБА_1 має статус реабілітованої особи у розумінні Закону №962-XII, до якої позасудовим репресивним органом було застосовано такий вид репресій як заслання.

Доводи апеляційної скарги відповідача не містять належних та обґрунтованих міркувань, які б спростовували вказані вище висновки суду апеляційної інстанції.

Враховуючи зазначені вище обставини справи та норми законодавства, які регулюють спірні правовідносини, висновок суду першої інстанції щодо незаконності відмови пенсійного органу у зарахуванні до трудового стажу ОСОБА_1 періоду її перебування у засланні з 15.12.1945р. по 04.07.1956р. у потрійному розмірі (відповідно до ст.6 Закону №962-XII), а також наявність підстав для зобов`язання останнього зарахувати вказаний вище період до її трудового стажу, є законним та обґрунтованим.

При цьому, доводи ГУ ПФУ в Херсонській області стосовно того, що позивачка в зазначений період була малолітньою особою судова колегія оцінює критично, адже передбачена ст.6 Закону №962-XII пільга є не спеціальним способом обрахування вже набутого особою трудового стажу (як це відбувається при призначенні пенсії на пільгових умовах), а є сатисфакцією, яка згідно з метою цього Закону, зазначеній у ст.1, визнана державою справедливою за завдану таким особам внаслідок репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991р.р. шкоду.

Слід також зазначити про те, що за правилами ст.ст.9,77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно зі ст.90 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

За правилами ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти позову, що, у свою чергу, не було відповідним чином реалізовано відповідачем при розгляді справи в судах обох інстанцій.

Таким чином, судова колегія доходить висновку, що суд першої інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, вірно встановив фактичні обставини справи та надав їм належної правової оцінки. Наведені ж в апеляційній скарзі доводи, правильність висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на припущеннях та невірному трактуванні норм матеріального права.

Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (п.58 рішення у справі «Серявін та інші проти України»).

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у даній справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші зазначені в апеляційній скарзі аргументи відповідача, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.315 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Отже, за таких обставин, колегія суддів апеляційного суду, діючи виключно в межах доводів апеляційних скарг, згідно зі ст.316 КАС України, залишає дані апеляційні скарги без задоволення, а оскаржуване рішення суду 1-ї інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст.308,310,315,316,321,322,325,329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області - залишити без задоволення, а рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 02 грудня 2021 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено: 10.02.2023р.

Головуючий у справі

суддя-доповідач: Ю.В. Осіпов

Судді: І.П. Косцова

В.О. Скрипченко