Справа № 420/16072/22
Суддя: Танцюра К.О.
Дата ухвалення: 2023-02-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2023 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді ТанцюриК.О., розглянувши у порядку письмового провадження у м.Одесі справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м.Києві та Київської області про визнання протиправними та скасування рішення,-

В С Т А Н О В И В:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м.Києві та Київської області про визнання протиправними та скасування рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м.Києві та Київській області від 18 квітня 2022 року та від 07 червня 2022 року про заборону в`їзду в Україну громадянину ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строком на три роки.

Ухвалою суду від 28.11.2022р. відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи; витребувано у Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м.Києві та Київської області належним чином засвідчені копії рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 18 квітня 2022 року та від 07 червня 2022 року про заборону в`їзду в Україну громадянину ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строком на три роки та документів на підставі яких його прийнято

В обґрунтування позовних вимог представник ОСОБА_1 зазначив, що позивач не погоджується із прийнятим рішенням Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м.Києві та Київській області від 18 квітня 2022 року та від 07 червня 2022 року про заборону йому в`їзду в Україну та просив суд їх скасувати. Позивач вказав, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином Росії та протягом вже 24 років (з 1998 року знаходиться у м. Одесі) мешкає в Україні, одружений 30 червня 2001 року з громадянкою України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , (свідоцтво про шлюб від 10 квітня 2018 року серія НОМЕР_1 ). Позивач зазначив, що від шлюбу з ОСОБА_2 він має двох дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Позивач зазначив, що йому надано право на постійне проживання в Україні (посвідка на постійне проживання НОМЕР_2 ) та у зв`язку з початком бойових дій 24 лютого 2022 року, ОСОБА_1 разом з членами своєї сім`ї 24 лютого 2022 року вимушений був виїхати за межі України. 08 вересня 2022 року ОСОБА_1 повертався до України через митний пост Старокозаче та інспектором прикордонної служби впс « ІНФОРМАЦІЯ_4 » НОМЕР_3 прикордонного загону, головним сержантом Альоною Мироненко, 08 вересня 2022 року прийнято рішення про відмову в перетинанні державного кордону України іноземцю або особі без громадянства №1416 щодо ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з приводу того, що відносно ОСОБА_1 є рішення уповноваженого державного органу України про заборону йому в`їзду в Україну. Позивач вказав, що інші члени сім`ї ОСОБА_1 перетнули кордон, в`їхали в Україну, знаходяться у м. Одесі, оскільки вони є громадянами України, мешкають, працюють, навчаються в Україні та заборонивши в`їзд ОСОБА_1 в Україну, Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області фактично знищує сім`ю ОСОБА_1 . Позивач наголосив, що відповіді ДСР НПУ та ЦМУ ДМС у м. Києві та Київської області грунтуються на наявності інформації щодо можливості причетності ОСОБА_1 до вчинення злочину та жодної конкретизації такої інформації та джерел її походження ОСОБА_1 надано не було. Враховуючи викладене та вказавши, що ОСОБА_1 на даний час на території України до кримінальної відповідальності не притягується, в розшуку не перебуває, незнятої чи непогашеної судимості не має, не встановлено існування інформації з відкритих джерел походження інформації щодо ОСОБА_1 , яка б давала змогу припустити можливість існування в його діях ознак кримінальних правопорушень, позивач просить суд задовольнити позов у повному обсязі.

Відповідач повідомлявся про розгляд справи, відзив на позовну заяву до суду не надходив.

01.02.2023р. до суду від представника позивача надійшли письмові пояснення згідно яких представник вказав, що підставою для прийняття спірних рішень став один і той лист ДСР від 21 березня 2022 року №2425/55/01-2022. Представник вказав, що як ДСР контролював, стежив, фіксував дії ОСОБА_1 якщо не знає, де він мешкає, оскільки у листі про уточнення даних відносно ОСОБА_1 від 27 травня 2022 року №4107/55/01-2022 та інших документах зазначено місце мешкання останнього - м Київ, в той час як з копії посвідки на постійне місце проживання ОСОБА_1 згідно даних якої ОСОБА_1 з 27 листопада 2017 року зареєстрований за адресою, АДРЕСА_1 . Як вказав представник позивача, з самого початку перебування в Україні ОСОБА_1 мешкає в м. Одесі тільки за іншою адресою, що свідчить про те, що ДСР має на увазі іншу особу, або надає недостовірну інформацію. Також, представник позивача вказав, що ОСОБА_1 здивований змістом листа ДСР, оскільки він ніколи не був в Західній Україні. Поряд з цим, представник позивача вказав, що ОСОБА_1 в 1998 році приїхав до м Одеси, оскільки на його Батьківщині існувала загроза для його життя, так як три його брата були убиті на війни з РФ, два брати зникли безвісті та 24 лютого 2022 року він одразу вимушений був залишити Україну, оскільки вважав, що війська РФ його одразу би вбили, так як він разом з членами своєї родини вів активну боротьбу з ними. Представник позивача, наголосивши, що відповідачем не було надано жодних доказів встановлення щодо ОСОБА_1 підстав для заборони в`їзду в Україну та суду не було повідомлено жодної конкретизації відкритих джерел походження інформації щодо ОСОБА_1 , просить суд задовольнити позов у повному обсязі.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 є громадянином РФ та документований посвідкою на постійне проживання на території України від 16.09.2017р. №ІН148085 (а.с.11).

Рішенням Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м.Києві та Київській області від 18 квітня 2022 року №31 «Про заборону в`їзду в Україну громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_5 » заборонено громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 в`їзд в Україну строком на 3 роки.

Рішенням Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м.Києві та Київській області від 07 червня 2022 року №70 «Про заборону в`їзду в Україну громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_5 » заборонено громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 в`їзд в Україну строком на 3 роки.

Підставою для прийняття вказаних рішень Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м.Києві та Київській області від 18 квітня 2022 року №31, від 07 червня 2022 року №70 стала інформація, викладена у листі Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України №2425/55/01-2022 від 21.03.2022р.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спірні правовідносини врегульовані Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011р. №3773-VІ (надалі - Закон №3773-VІ).

Так, частиною 1 ст.13 Закону України №3773-VІ встановлено, що в`їзд в Україну іноземцю або особі без громадянства не дозволяється: в інтересах забезпечення національної безпеки України або охорони громадського порядку, або боротьби з організованою злочинністю; якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні; якщо при клопотанні про в`їзд в Україну така особа подала про себе завідомо неправдиві відомості або підроблені документи; якщо паспортний документ такої особи, віза підроблені, зіпсовані чи не відповідають установленому зразку або належать іншій особі; якщо така особа порушила у пункті пропуску через державний кордон України правила перетинання державного кордону України, митні правила, санітарні норми чи правила або не виконала законних вимог посадових та службових осіб органів охорони державного кордону, митних та інших органів, що здійснюють контроль на державному кордоні; якщо під час попереднього перебування на території України іноземець або особа без громадянства не виконали рішення суду або органів державної влади, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або мають інші не виконані майнові зобов`язання перед державою, фізичними або юридичними особами, включаючи пов`язані з попереднім видворенням, у тому числі після закінчення терміну заборони подальшого в`їзду в Україну; якщо така особа з порушенням встановленого законодавством України порядку здійснила в`їзд на тимчасово окуповану територію України або до району проведення антитерористичної операції чи виїзд з них або вчинила спробу потрапити на ці території поза контрольними пунктами в`їзду-виїзду;

Відповідно до ч.3 ст.13 Закону України №3773-VІ рішення про заборону в`їзду в Україну строком на три роки приймається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, Службою безпеки України або органом охорони державного кордону, або уповноваженим підрозділом Національної поліції України. У разі невиконання рішення про заборону в`їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства забороняється подальший в`їзд в Україну на десять років, що додається до частини строку заборони в`їзду в Україну, який не сплив до моменту прийняття повторного рішення про заборону в`їзду в Україну.

Згідно із п.1 Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.08.2014р. №360, Державна міграційна служба України (ДМС) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ і який реалізує державну політику у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Пунктом 3 Інструкції про порядок прийняття Державною міграційною службою України та її територіальними органами рішень про заборону в`їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 17.12.2013р. №1235 (надалі Інструкція №1235) передбачено, що рішення про заборону в`їзду в Україну особам приймається ДМС України та її територіальними органами за наявності підстав, зазначених в абз.2, 3 та 7 ч.1 ст.13 Закону України №3773-VІ.

Згідно п.4 Інструкції №1235 рішення про заборону в`їзду в Україну, особам приймається ДМС та її територіальними органами за ініціативою: а) підрозділів Робочого апарату Укрбюро Інтерполу - у разі встановлення підстав для заборони в`їзду в Україну особам у процесі співробітництва з правоохоронними органами інших держав та міжнародних правоохоронних організацій; б) підрозділів кримінальної поліції - у разі встановлення підстав для заборони в`їзду в Україну особам під час здійснення оперативно-розшукової діяльності; в) органів досудового розслідування поліції - у разі встановлення підстав для заборони в`їзду в Україну особам під час здійснення кримінального провадження; г) підрозділів патрульної поліції - у разі встановлення підстав для заборони в`їзду в Україну особам під час провадження в справах про адміністративні правопорушення, підготовки або здійснення заходів із забезпечення громадського порядку; ґ) органів охорони здоров`я - у разі встановлення підстав для заборони в`їзду в Україну якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні; д) за власною ініціативою або за поданням державного, приватного виконавця у разі якщо під час попереднього перебування на території України особа не виконала рішення суду або органів державної влади, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або має інші невиконані майнові зобов`язання перед державою, фізичними або юридичними особами, включаючи пов`язані з попереднім видворенням, у тому числі після закінчення терміну заборони подальшого в`їзду в Україну.

Згідно із п.5 Інструкції №1235 після отримання даних, які обґрунтовують необхідність заборони в`їзду в Україну особі, органи та підрозділи, визначені у п.4 цієї Інструкції, надсилають до ДМС або її територіальних органів обґрунтоване звернення (довідку, рапорт), в якому зазначають такі відомості про особу: а) громадянство (підданство); б) прізвище, ім`я (імена) та по батькові (за наявності) особи в називному відмінку (для громадян Російської Федерації та Республіки Білорусь - російською мовою з дублюванням латиницею, для інших іноземців та осіб без громадянства - латиницею); в) дата народження (день, місяць, рік); г) стать; ґ) місце проживання; д) серія та номер паспортного документа, коли і ким виданий; е) відомості, які згідно з абз.абз.2, 3 та 7 ч.1 ст.13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» дають підстави для прийняття рішення про заборону особі в`їзду в Україну; є) запропонований строк заборони в`їзду та відомості, які обґрунтовують його тривалість (обставини і характер вчинення іноземцем або особою без громадянства суспільно небезпечного діяння; результати перевірки особи за обліками МВС України, обліками правоохоронних органів іноземних держав та міжнародних правоохоронних організацій; наявність в особи не виконаних майнових зобов`язань перед юридичними або фізичними особами в Україні).

Відповідно до п.6 Інструкції №1235 рішення про заборону в`їзду в Україну особі приймається на підставі обґрунтованого звернення (довідки, рапорту), зазначеного у пункті 5 цієї Інструкції, шляхом винесення рішення про заборону в`їзду в Україну, за формою, наведеною у додатку до цієї Інструкції.

При цьому, частиною 1 ст.23 Закону України №3773 визначено, що нелегальні мігранти та інші іноземці та особи без громадянства, які вчинили злочин, адміністративні або інші правопорушення, несуть відповідальність відповідно до закону.

Аналіз вищезазначених нормативно-правових актів свідчить про наявність у територіального органу Державної міграційної служби України повноважень щодо прийняття рішення про заборону в`їзду особи в Україну у разі коли дії іноземця або особи без громадянства загрожують національній безпеці, громадському порядку, здоров`ю, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, що проживають в Україні та встановлення підстав для заборони в`їзду в Україну особам.

Так, підставою прийняття оскаржуваних рішень міграційного органу слугував лист Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України №2425/55/01-2022 від 21.03.2022р.

Листом Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України №2425/55/01-2022 від 21.03.2022р., адресованого тимчасово виконуючому обов`язки начальника Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м.Києві та Київської області, повідомлено, що в умовах складного безпекового середовища навколо України та криміногенної ситуації всередині держави, за результатами реалізації отриманої оперативної інформації встановлено громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , який прибув в Україну, з метою вчинення протиправної діяльності направленої на дестабілізацію громадського порядку в Україні, шляхом підбурення до масових безпорядків, організацію масових протестів та заколотів, які можуть призвести до до підриву державності, та направлені на повалення державного ладу України. Крім того, з метою попередження порушення іноземцями та особами без громадянства міграційного законодавства та дестабілізації криміногенної обстановки в Україні, у ході проведення оперативно - розшукової діяльності встановлено, що громадянин РФ ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 має намір прибути до західних регіонів України, де шляхом підбурення вихідців з РФ та близьких їм осіб, планує створити масові протести та спротиви біля місцевих державних адміністрацій. Таким чином, вказане може призвести до чисельних порушень громадського порядку та дестабілізацію в середині держави, тим самим призвести до порушень конституційних прав громадян України та інших осіб тимчасово чи постійно проживають в Україні.

Пунктами 3, 9 ч.1 ст.1 Закону України «Про національну безпеку України»від 21 червня 2018 року № 2469-VIII встановлено, що національна безпека України - захищеність державного суверенітету, територіальної цілісності, демократичного конституційного ладу та інших національних інтересів України від реальних та потенційних загроз; громадська безпека і порядок - захищеність життєво важливих для суспільства та особи інтересів, прав і свобод людини і громадянина, забезпечення яких є пріоритетним завданням діяльності сил безпеки, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб та громадськості, які здійснюють узгоджені заходи щодо реалізації і захисту національних інтересів від впливу загроз.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про Національну поліцію» від 2 липня 2015 року

№ 580-VIII Національна поліція України (далі - поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.

Згідно з ст. 2 Закону України «Про Національну поліцію» завданнями поліції є надання поліцейських послуг у сферах: 1) забезпечення публічної безпеки і порядку; 2)охорони прав і свобод людини, а також інтересів суспільства і держави; 3) протидії злочинності; 4) надання в межах, визначених законом, послуг з допомоги особам, які з особистих, економічних, соціальних причин або внаслідок надзвичайних ситуацій потребують такої допомоги.

Відповідно до положень п.п.1, 2 ч.1 ст.23 Закону України «Про Національну поліцію» вищезазначеного закону поліція відповідно до покладених на неї завдань здійснює превентивну та профілактичну діяльність, спрямовану на запобігання вчиненню правопорушень, а також виявляє причини та умови, що сприяють вчиненню кримінальних та адміністративних правопорушень, вживає у межах своєї компетенції заходів для їх усунення.

Щодо посилання позивача на те, що станом на час складання спірного рішення він не є підозрюваним чи обвинуваваченим у вчиненні кримінальних правопорушень, суд зазначає, що пред`явлення підозри або винесення судом обвинувального вироку можуть свідчити про притягнення позивача до кримінальної відповідальності за вже скоєнні злочини на території України, які є не зворотними, як для громадян так і для держави в цілому.

Саме тому поліція проводить попереджувальні, профілактичні, превентивні заходи щодо унеможливлення скоєння злочинів на території України.

В свою чергу, відповідно до ст.23 Закону України «Про Національну поліцію» поліція відповідно до покладених на неї завдань: здійснює превентивну та профілактичну діяльність, спрямовану на запобігання вчиненню правопорушень; виявляє причини та умови, що сприяють вчиненню кримінальних та адміністративних правопорушень, вживає у межах своєї компетенції заходів для їх усунення, вживає заходів з метою виявлення кримінальних, адміністративних правопорушень; припиняє виявлені кримінальні та адміністративні правопорушення; вживає заходів, спрямованих на усунення загроз життю та здоров`ю фізичних осіб і публічній безпеці, що виникли внаслідок учинення кримінального, адміністративного правопорушення та. інші повноваження, встановленні цим законом.

Застосування заборони в`їзду в Україну визначене статтею 13 статті Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства». При цьому необхідність заборони в`їзду в інтересах забезпечення безпеки України або охорони громадського порядку визначається компетентними державними органами та має превентивний характер, який не потребує обов`язкової наявності порушень законодавства особами, яким заборонено в`їзд.

Під час прийняття рішення у справі, суд враховує, що Національна поліція України захищає людей не тільки від насильницьких, грабіжних або шкідливих актів, але й сприяє дотриманню усіх заборон, що встановлені законодавством України, також важлива значуща роль у належному забезпеченні громадського порядку та безпеки є превентивні заходи.

Враховуючи викладене та те, що Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м.Києві та Київської області приймаючи рішення від 18 квітня 2022 року №31, від 07 червня 2022 року №70 «Про заборону в`їзду в Україну громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_5 », згідно інформації Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України №2425/55/01-2022 від 21.03.2022р. на підставі ч.1 ст.13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», діяло правомірно, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для їх скасування.

Ухвалюючи дане судове рішення суд керується ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення "Серявін та інші проти України") та Висновком №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини по справі "Серявін та інші проти України"(п.58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд вважає, що адміністративний позов ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 241-246, 250, 255, 295 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити.

Рішення набирає законної сили згідно ст.255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст.ст. 293, 295 та п. 15-5 розділу VII Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя К.О. Танцюра

.