Справа № 260/2681/20
Суддя: Бруновська Надія Володимирівна
Дата ухвалення: 2023-02-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Головуючий суддя у першій інстанції: Іванчулинець Д.В.

10 лютого 2023 рокуЛьвівСправа № 260/2681/20 пров. № А/857/17785/22
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:

головуючого судді: Бруновської Н.В.

суддів: Хобор Р.Б.,Шавеля Р.М.

розглянувши у письмовому провадженні в м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 14 листопада 2022 року у справі № 260/2681/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці про визнання протиправною та скасування постанови, -

ВСТАНОВИВ:

06.08.2020р. позивач, Фізична особа підприємець ОСОБА_1 ( далі ФОП ОСОБА_1 ) звернулася з позовом до Управління Держпраці у Закарпатській області (правонаступник - Західне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці), у якому просила суд:

- скасувати постанову про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами № ЗК/220/202/АВ/П/ПТ-ТД-ФС-92, від 21 червня 2018 року.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 14.11.2022р. в позові відмовлено.

Не погоджуючись із даним рішенням суду першої інстанції, апелянт ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права. Просить суд, рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 14.11.2022р. скасувати та прийняти нову постанову якою позов задоволити.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступних підстав.

21.06.2018р. Управління Держпраці у Закарпатській області на підставі акту інспекційного відвідування виніс Постанову про накладення штрафу № ЗК/220/202/АВ/П/ПТ-ТД-ФС-92.

Із змісту вказаної постанови видно, що на ФОП ОСОБА_1 накладено штраф у розмірі - 111690,00 грн. за фактичний допуск працівників до роботи без оформлення трудового договору (контракту).

ч.2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

ч.1 ст.259 КЗпП України, державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами - підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Згідно ч.1 ст.260 КЗпП України, передбачено, що державний нагляд за додержанням законодавчих та інших нормативних актів про охорону праці здійснюють, зокрема, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони праці.

Правові та організаційні засади, основні принципи і порядок здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності, повноваження органів державного нагляду (контролю), їх посадових осіб і права, обов`язки та відповідальність суб`єктів господарювання під час здійснення державного нагляду (контролю) визначає Закон України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» від 5 квітня 2007 року №877-V (далі - Закон №877-V).

ч.4 ст.2 Закону «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» передбачено, що заходи контролю здійснюються, зокрема, органами державного нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю та зайнятість населення у встановленому цим Законом порядку з урахуванням особливостей, визначених законами у відповідних сферах та міжнародними договорами.

В пп. 6, 9 п. 4, 7 Положення про Державну службу України з питань праці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №96 від 11 лютого 2015 року, видно, що Державна служба України з питань праці (Держпраці) відповідно до покладених на неї завдань: здійснює державний контроль за дотриманням законодавства про працю юридичними особами, у тому числі їх структурними та відокремленими підрозділами, які не є юридичними особами, та фізичними особами, які використовують найману працю, зайнятість населення в частині дотримання прав громадян під час прийому на роботу та працівників під час звільнення з роботи; використання праці іноземців та осіб без громадянства; наймання працівників для подальшого виконання ними роботи в Україні в іншого роботодавця; дотримання прав і гарантій стосовно працевлаштування громадян, які мають додаткові гарантії у сприянні працевлаштуванню; провадження діяльності з надання послуг з посередництва та працевлаштування. Держпраці здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи.

Відповідно до Положення про Управління Держпраці у Закарпатській області, затвердженого наказом Державної служби України з питань праці від 03.08.2018р. №84 відповідач є територіальним органом Державної служби з питань праці, що їй підпорядковується.

Щодо правових підстав для проведення позапланового заходу, за результатами якого винесена оспорювана постанова, апеляційний суд зазначає наступне.

Повноваження, правові відносини суб`єктів владних повноважень та суб`єктів господарювання у сфері дотримання законодавства про працю, питання нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, відповідальність за порушення законодавства про працю врегульовуються Законом №877-V, Порядком здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.08.2019р. №823 (далі - Порядок №823), Порядком накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2013р. №509 (далі - Порядок №509), а також положеннями ст. 265 КЗпП України.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що оспорювана Постанова про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами № ЗК/220/202/АВ/П/ПТ-ТД-ФС-92 від 21 червня 2018 року винесена саме відносно ФОП ОСОБА_1 уповноваженою посадовою особою Управління Держпраці у Закарпатській області на підставі абз.2 ч.2 ст.265 Кодексу законів про працю України в редакції, яка діяла на момент виявлення порушення, а Закон України від 12.12.2019р. № 378-ІХ Про внесення змін до Кодексу Законів про працю України не має зворотної дії в часі. Тому, у спірних правовідносинах до позивача не може застосовуватись положення ст.58 Конституції України, щодо пом`якшення відповідальності.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, та відхиляє покликання апелянта на положення ст.58 Конституції України, щодо застосування до спірних правовідносин пом`якшення відповідальності з огляду на таке.

Законом України «Про внесення змін до Кодексу законів про працю України» від 12.12.2019р. №378-ІХ, що набрав чинності 02.02.2020р. внесено зміни до ст.265 КЗпП України.

Вищевказаний закон пом`якшує відповідальність у сфері порушення трудового законодавства.

Законом України від 12.12.2019р. № 378-ІХ Про внесення змін до Кодексу Законів про працю України абз.2 ч.2 ст.265 КЗпП України замінено двома новими абзацами, а саме:

Юридичні та фізичні особи-підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу у разі:

- фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та податків - у десятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, стосовно якого скоєно порушення, а до юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, які використовують найману працю та є платниками єдиного податку першої-третьої груп, застосовується попередження;

- вчинення порушення, передбаченого абзацом другим цієї частини, повторно протягом двох років з дня виявлення порушення - у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, стосовно якого скоєно порушення.

Колегія суддів звертає увагу апелянта на те, що Закон Про внесення змін до Кодексу Законів про працю України пом`якшує відповідальність фізичних осіб-підприємців, які використовують найману працю та є платниками єдиного податку першої-третьої груп, до яких відноситься і позивач - ФОП ОСОБА_1 ..

Проте, слід зазначити, що ч.1 ст.58 Конституції України, передбачено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотну дію в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

У Рішенні Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року №1- рп/99 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) зазначено, що дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Так, Конституційний Суду зазначив наступне:

В Конституції України стаття 58 міститься у розділі II Права, свободи та обов`язки людини і громадянина, в якому закріплені конституційні права, свободи і обов`язки насамперед людини і громадянина та їх гарантії. Про це свідчить як назва цього розділу, так і системний аналіз змісту його статей та частини другої статті 3 Конституції України. Положення окремих статей Конституції України, в яких насамперед визначається правовий статус церкви і релігійних організацій в Україні (стаття 35), політичних партій та громадських організацій (статті 36, 37), гарантують їх діяльність через реалізацію прав та свобод людини і громадянина, а саме - права на свободу віросповідання і світогляду, права на свободу об`єднання у політичні партії та громадські організації.

Тому Конституційний Суд України дійшов висновку, що положення частини першої статті 58 Конституції України про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, стосується лише людини і громадянина (фізичної особи) і не поширюється на юридичних осіб (так само і не поширюється і на фізичних осіб-підприємців). Але це не означає, що цей конституційний принцип не може поширюватись на закони та інші нормативно-правові акти, які пом`якшують або скасовують відповідальність юридичних осіб. Проте надання зворотної дії в часі таким нормативно-правовим актам може бути передбачено шляхом прямої вказівки про це в законі або іншому нормативно-правовому акті.

ст.51 Цивільного кодексу України передбачено, що до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.

Під господарською діяльністю у цьому Кодексі розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва - підприємцями. Господарська діяльність може здійснюватися і без мети одержання прибутку (некомерційна господарська діяльність).(ст. 3 Господарського кодексу України).

Підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибуткуй ст. 42 Господарського кодексу України).

В даному випадку в Законі України від 12.12.2019р. № 378-ІХ Про внесення змін до Кодексу Законів про працю України відсутня пряма вказівка про надання зворотної дії в часі цього закону.

Таким чином, Конституційний Суд України дійшов висновку, що положення ч.1 ст.58 Конституції України про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, стосується лише людини і громадянина (фізичної особи) і не поширюється на юридичних осіб.

Колегія суддів звертає увагу апелянта на те, що на час притягнення до відповідальності за ст.265 КЗпП України ОСОБА_1 мала статус ФОП, до останньої застосовано санкції у вигляді штрафу як до суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи-підприємця. Тому, до ФОП ОСОБА_1 у спірних правовідносинах не може застосовуватись положення ст.58 Конституції України, щодо пом`якшення відповідальності.

ч.5 ст. 242 КАС України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Аналогічну правову позицію викладено в постанові Верховного Суду від 17.02.2021 року у справі №0740/1012/18.

Колегія суддів зазначає, що притягнення до відповідальності суб`єктів господарювання (юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців) за порушення законодавства про працю має здійснюватися відповідно до редакції ст.265 КЗпП України, яка діяла на день виявлення порушення.

Також колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 06 грудня 2018 року в адміністративній справі за № 0740/1012/18, відмовлено у задоволенні позову ФОП ОСОБА_1 до Управління Держпраці у Закарпатській області про визнання протиправною та скасування постанови № ЗК/220/202/АВ/П/ПТ-ТД-ФС-92 від 21.06.2018 р.

Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 06 грудня 2018 року залишено без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 18 квітня 2019 року та набрало законної сили 18 квітня 2019 року.

ч.4 ст.78 КАС України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Стосовно доводів апелянта про те, що судом першої інстанції не надано правової оцінки постанові Ужгородського міськрайонного суду від 31.08.2018р., якою провадження по справі про притягнення ФОП ОСОБА_1 до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.3 ст.41 КУпАП закрито у зв`язку із відсутністю у її діях події і складу цього адміністративного правопорушення, колегія суддів зазначає про таке.

Так, згідно приписів ст.78 КАС України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду.

В межах справи №308/6463/18 судом заначено, що надані докази не містять підстав для притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності.

Отже, висновки суду про відсутність складу адміністративного правопорушення в діях ОСОБА_1 ґрунтуються виключено на доказах що були наявні в матеріалах справи.

Крім того, відповідальність за фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), передбачено також ч.3 ст.41 КУпАП.

ч.ч.1-3 ст.2 КУпАП законодавство України про адміністративні правопорушення складається з цього Кодексу та інших законів України. Закони України про адміністративні правопорушення до включення їх у встановленому порядку до цього Кодексу застосовуються безпосередньо. Положення цього Кодексу поширюються і на адміністративні правопорушення, відповідальність за вчинення яких передбачена законами, ще не включеними до Кодексу.

Згідно ч.3 ст.41 КУпАП фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), допуск до роботи іноземця або особи без громадянства та осіб, стосовно яких прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця, на умовах трудового договору (контракту) без дозволу на застосування праці іноземця або особи без громадянства - тягнуть за собою накладення штрафу на посадових осіб підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності, фізичних осіб-підприємців, які використовують найману працю.

Таким чином, ч.2 ст.265 КЗпП України та ч.3 ст.41 КУпАП передбачено відповідальність для фізичних осіб-підприємців, які використовують найману працю, у вигляді штрафу за фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту).

ст.265 КЗпП України та ст.41 КУпАП викладені в зазначеній редакції Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов`язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці» від 28 грудня 2014 року № 77-VIII.

Ключовою відмінністю ст.265 КЗпП України та ст.41 КУпАП є суб`єктний склад правопорушення. Завдяки цьому одночасно до відповідальності може бути притягнуто фізичну особу підприємця як роботодавця за ст.265 КЗпП України та посадову особу цієї організаційно правової форми за ст.41 КУпАП за фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудових відносин.

Аналогічна правова позиція, висловлена Верховним Судом у постановах від 14.07.2021 у справі № 160/2273/19, від 12.01.2022 у справі №280/5370/19.

Також колегія суддів звертає увагу апелянта на те, що у постанові Восьмого апеляційного адміністративного суду від 18 квітня 2019 року зазначено, що стосовно постанови Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 31.08.2018р. у справі №308/6463/18, якою провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ч.3 ст.41 КУпАП закрито за відсутності події та складу адміністративного правопорушення, таку колегія суддів не приймає до уваги, оскільки вона не має преюдиційного значення при вирішення даної справи.

Отже, постанова Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 31.08.2018р. у справі №308/6463/18 також не має преюдиційного значення і при вирішенні справи №260/2681/20.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки суб`єкт владних повноважень в особі Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці діяв в межах повноважень та у спосіб визначений законом та Конституцією України.

Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Також згідно п.41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Інші доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою апелянта з висновками суду першої інстанцій по їх оцінці, тому не можуть бути прийняті апеляційною інстанцією.

В ст.242 КАС України видно, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

ст.316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Із врахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним, доводи апеляційної скарги зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують і при ухваленні оскарженого судового рішення порушень норм матеріального та процесуального права ним допущено не було, тому, відсутні підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст.229,308,310,315,316,321,322,325,329 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 14 листопада 2022 року у справі № 260/2681/20 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку, виключно у випадках передбачених ч.4 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Н. В. Бруновська
судді Р. Б. Хобор
Р. М. Шавель
Повне судове рішення складено 10.02.2023р