Справа № ЗВ/440/23/22
Суддя: Бартош Н.С.
Дата ухвалення: 2023-02-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2023 р.Справа № ЗВ/440/23/22
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Бартош Н.С.,

Суддів: Григорова А.М. , Подобайло З.Г. ,

за участю секретаря судового засідання Кулік Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова Компанія "Приватні Інвестиції" на ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду (головуючий І інстанції К.І. Клочко) від 24.06.2022 року по справі №ЗВ/440/23/22

первісний стягувач Акціонерне товариство "Кредобанк"

боржник ОСОБА_1

про заміну стягувача у виконавчому провадженні по виконанню виконавчого напису, -

ВСТАНОВИВ:

Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Приватні Інвестиції" звернулось до Полтавського окружного адміністративного суду із заявою, в якій просить замінити стягувача у виконавчому проваджені по виконанню виконавчого напису № 104 від 11 січня 2020 року, вчиненого приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Івано-Франківської області Личуком Т.В. про стягнення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту №301017 від 03 грудня 2013 року з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Кредобанк», що складається з: суми заборгованості за кредитом 72593,19 грн.; суми заборгованості за відсотками - 0,14 грн., суми плати, що здійснена стягувачем за вчинення виконавчого напису, а всього 72593,33 грн., з Акціонерного товариства «Кредобанк» () його правонаступником Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Приватні Інвестиції» (04112, м. Київ, вул. Жамбила Жабаєва, буд. 7, 1).

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 24.06.2022 року відмовлено у відкритті провадження за заявою ТОВ Фінансова компанія Приватні інвестиції. Роз`яснено заявнику право на звернення до суду в порядку цивільного судочинства.

ТОВ Фінансова компанія Приватні інвестиції не погодилось з ухвалою суду та подало апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, що призвело до неправильного висновку.

Вказує, що відмовляючи у відкритті провадження, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що заявлені вимоги не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства. Зазначив, що судом першої інстанції не враховано, що заявник фактично є стягувачем у виконавчому провадженні, відкритому на виконання виконавчого напису нотаріуса, а тому правовідносини щодо заміни сторони виконавчого провадження належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Колегія суддів визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу у відповідності до ч. 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України).

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 11 січня 2020 року приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Личуком Т.В. вчинено виконавчий напис №104 про стягнення з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства "Кредобанк" заборгованості, що виникла по договору про надання споживчого кредиту 301017 від 03 грудня 2013 року, договору про відступлення прав вимоги, укладеного 10 серпня 2018 року між Публічним акціонерним товариством "Фідобанк" та Публічним акціонерним товариством "Кредобанк", додаткового договору №1 до договору відступлення прав вимоги від 10 серпня 2018 року з відповідними додатками, боржником за якими є ОСОБА_1 . Стягнення заборгованості здійснюється за період з 10 серпня 2018 року по 06 листопада 2019 року.

25 червня 2021 року між Акціонерним товариством "Кредобанк" та ТОВ "Фінансова компанія "Приватні Інвестиції" укладено договір факторингу з відступленням прав грошової вимоги за кредитними договорами №250621/1.

Посилаючись на ці договірні відносини, а також на положення статті 512 ЦК України та статті 15 Закону України "Про виконавче провадження", заявник звернувся до адміністративного суду з заявою, у якій просить замінити вибулого стягувана у виконавчому провадженні на нового - ТОВ "Фінансова Компанія "Приватні інвестиції".

Відмовляючи у відкритті провадження, суд першої інстанції виходив з того, що заяву не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства, оскільки процесуальні питання, пов`язані з виконанням рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі, виконавчих написів нотаріусів, зокрема, питання заміни сторони виконавчого провадження, вирішуються судом за нормами Цивільного процесуального кодексу України за місцем виконання відповідного рішення, тобто підлягають вирішенню в порядку цивільного судочинства та не підлягають розгляду адміністративним судом за правилами адміністративного судочинства.

Перевіряючи правомірність вказаних висновків суду, колегія суддів дійшла висновку про наступне.

Відповідно до ст. 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Статтею 125 Конституції України визначено, що судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Згідно з п.п. 1, 2 ст. 4 КАС України адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому, зокрема хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Статтею 19 КАС України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Для вирішення питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і цивільних справ визначальною ознакою є характер правовідносин, з яких виник спір.

Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення насамперед майнового приватного права чи інтересу.

Натомість публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Тому загальними критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути і пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Положеннями статті 1 Закону України № 1404-VIIІ "Про виконавче провадження" (далі Закон № 1404-VIIІ) визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Статтею 3 Закону № 1404-VIIІ визначено перелік виконавчих документів, що підлягають примусовому виконанню. Їх можна поділити на дві групи:

а) судові - видані судами України, в тому числі на виконання судових рішень:

- виконавчі листи та накази, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України;

- судові накази;

- ухвали, постанови судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, справах про адміністративні правопорушення, кримінальних провадженнях у випадках, передбачених законом;

б) несудові - видані іншими органами чи посадовими особами, як результат реалізації їх компетенції, до яких, зокрема належать виконавчі написи нотаріусів.

ЦПК України та Господарський процесуальний кодекс України (далі - ГПК України) містять розділи Судовий контроль за виконанням судових рішень.

За вимогами статей 447, 448 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи. Скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції.

Аналогічні вимоги закріплені у статтях 339, 340 ГПК України.

В порядку судового контролю за виконанням судових рішень лише сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

У свою чергу, ч. 1 ст. 287 КАС України передбачено, що учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 74 Закону № 1404-VIIІ рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Отже, за правилами адміністративного судочинства оскаржуються рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця, вчинені під час виконання ухвалених в адміністративній справі судових рішень, а також виконавчих документів, виданих іншими, ніж суд, органами та посадовими особами, оскільки закон не встановлює для такого оскарження іншого порядку, ніж у суді адміністративної юрисдикції.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово робила висновок, що з огляду на те, що скаргу подано на дії державного виконавця з виконання виконавчого документа, виданого іншою посадовою особою, а не судом, підвідомчість спору належить адміністративному суду (постанови від 14 березня 2018 року, від 14 листопада 2018 року у справі № 161/15523/17, від 06 лютого 2019 року у справі № 678/1/16-ц, від 02 жовтня 2019 року у справі № 346/79/17).

Тобто при розгляді справ щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця, що вчинені під час примусового виконання рішень інших органів та посадових осіб, які підлягають примусовому виконанню, суди здійснюють контроль за порядком реалізації сукупності дій органів і осіб, визначених у Законі № 1404-VIII, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню, що розкриває нормативний зміст поняття виконавче провадження.

Одночасно, Закон № 1404-VIIІ містить норму - частину 5 ст. 15, яка регулює питання правонаступництва у разі вибуття однієї із сторін виконавчого провадження.

За ч. 1 ст. 15 Закону № 1404-VIII сторонами виконавчого провадження є стягувач і боржник.

В абзаці 2 ч. 5 ст. 15 Закону № 1404-VIIІ вказано, що у разі якщо сторона виконавчого провадження змінила найменування (для юридичної особи) або прізвище, ім`я чи по батькові (для фізичної особи), виконавець, за наявності підтверджуючих документів, змінює своєю постановою назву сторони виконавчого провадження.

Тобто виконавець наділений повноваженнями змінити назву сторони виконавчого провадження у разі наявності належних доказів - відповідних підтверджуючих документів, що не потребує звернення до суду.

У разі вибуття однієї із сторін виконавець за заявою сторони, а також заінтересована особа мають право звернутися до суду із заявою про заміну сторони її правонаступником. Для правонаступника усі дії, вчинені до його вступу у виконавче провадження, є обов`язковими тією мірою, якою вони були б обов`язковими для сторони, яку правонаступник замінив (частина п`ята статті 15 Закону № 1404-VIIІ).

Відмінною, порівняно із згаданими вище правилами в наведеній нормі, є ситуація, яка не обумовлена конфліктом: заінтересована особа ініціює розгляд питання про обрання належного правонаступника на заміну сторони виконавчого провадження, яка вибула.

Особливістю цивільного процесуального законодавства, порівняно з іншими процесуальними кодексами, є наявність окремого провадження - виду непозовного цивільного судочинства, у порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав, або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

У розділі IV ЦПК України Окреме провадження глава 6 регулює питання розгляду судом справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

У статті 315 ЦПК України закріплено, що у судовому порядку можуть бути встановлені будь-які факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Характерною і визначальною відмінністю цього провадження є відсутність спору про право (за частиною четвертою статті 315 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду).

КАС України не містять такого поняття, як встановлення юридичного факту, тобто до суду можливо звернутися лише у випадку, коли наявний юридичний спір, і в залежності від складу сторін такого спору та змісту спірних правовідносин визначається юрисдикційність спору.

У ч. 1 ст. 379 КАС України зазначено, що у разі вибуття однієї із сторін виконавчого провадження за поданням державного виконавця або за заявою заінтересованої особи суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, замінює сторону виконавчого провадження її правонаступником.

Згідно із частинами 1, 2 ст. 442 ЦПК України у разі вибуття однієї із сторін виконавчого провадження суд замінює таку сторону її правонаступником. Заяву про заміну сторони її правонаступником може подати сторона (заінтересована особа), державний або приватний виконавець.

Статтею 446 ЦПК України передбачено, що процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень у цивільних справах, вирішуються судом, який розглядав справу як суд першої інстанції, якщо інше не визначено цим розділом.

Тобто процесуальні кодекси урегулювали питання заміни сторони виконавчого провадження саме у випадку виконання судового рішення. І логічно, що такі питання розглядає лише суд тієї юрисдикції, у якій розглянуто справу по суті, той суд, який ухвалив відповідне рішення.

Проте, оскільки тільки в ЦПК України врегульовано правило заміни сторони виконавчого провадження, порушеного через необхідність виконання рішення несудового органу, можна зробити такий висновок: заява про заміну сторони виконавчого провадження, відкритого на виконання виконавчого напису нотаріуса, підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства.

Врегулювання цього питання саме нормами ЦПК України обумовлено відсутністю спору між стороною виконавчого провадження та виконавцем, що свідчить про відсутність потреби в задіянні суду адміністративної юрисдикції, оскільки сторона виконавчого провадження не оспорює його рішень, дій чи бездіяльності, бо вирішення вказаного питання перебуває поза межами компетенції виконавця. Однак саме цивільний суд спроможний кваліфіковано встановити, чи є правонаступником заявник, який просить замінити собою попереднього учасника виконавчого провадження.

Зазначена правова позиція відповідає висновкам Великої Палати Верховного Суду, які викладені в постанові від 12.10.2022 у справі № 183/4196/21, яка відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України, є обов`язковою для врахування апеляційним судом при розгляді цієї справи.

У цій справі Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків, викладених у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 28 жовтня 2021 року у справі № 280/456/20 (провадження № К/9901/32676/20) та від 22 липня 2019 року у справі № 822/1659/18 (провадження № К/9901/63678/18), про те, що заява про заміну сторони виконавчого провадження, подана щодо виконавчого провадження, відкритого на виконання виконавчого напису нотаріуса, повинна розглядатись у порядку адміністративного судочинства.

На підставі викладеного, колегія суддів погоджується із загальним висновком суду першої інстанції, що заміна сторони у виконавчому провадженні, відкритому на підставі виконавчого напису приватного нотаріуса підлягає розгляду за нормами цивільного судочинства.

Разом з тим, у постанові від 12.10.2022 у справі № 183/4196/21 Велика Палата Верховного Суду також зазначила, що заміна сторони у виконавчому написі, вчиненому нотаріусом, та заміна сторони у виконавчому провадженні з примусового виконання виконавчого напису нотаріуса є відмінними правовими категоріями, оскільки заміна сторони у виконавчому провадженні є можливою виключно у разі відкриття відповідного виконавчого провадження, що передбачено спеціальним правилом статті 15 Закону № 1404-VIIІ.

Виконавчий напис нотаріуса є різновидом виконавчого документа в розумінні статті 3 Закону № 1404-VIIІ, який є відмінним від виконавчого листа за формою, змістом, а також суб`єктом та процедурою видання, отже, положення частини п`ятої статті 442 ЦПК України не можуть бути застосовані за аналогією у випадку заміни сторони у виконавчому написі нотаріуса, виконавче провадження за яким ще не відкрито.

Як вбачається з матеріалів справи, звертаючись до суду 10.06.2022 року заявник надав копії постанови приватного виконавця Виконавчого округу Полтавської області Гречин Н.В. від 10.03.2020 року про відкриття виконавчого провадження ВП №61503893 за виконавчим написом №104 від 11.01.2020 року.

Натомість, відмовляючи у відкритті провадження, суд першої інстанції дійшов передчасного висновку, що заява підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки не з`ясував, на якій стадії перебуває виконавче провадження ВП №61503893 станом на час звернення до суду (чи не закінчено виконавче провадження або чи не повернути виконавчий документ стягувачу), враховуючи, що з моменту відкриття виконавчого провадження (10.03.2020 року) до моменту звернення до суду (10.06.2022 року) минуло 2 роки 3 місяці.

Згідно ч. 1 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею (ч. 1 ст. 312 КАС України).

Відповідно до ч. 3 ст. 312 КАС України, у випадках скасування судом апеляційної інстанції ухвал про відмову у відкритті провадження у справі, про повернення позовної заяви, зупинення провадження у справі, закриття провадження у справі, про залишення позову без розгляду справа (заява) передається на розгляд суду першої інстанції.

Підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання (ст. 320 КАС України).

На підставі вищевикладеного, оскільки відмовляючи у відкритті провадження суд першої інстанції не з`ясував всіх обставин, а відтак дійшов передчасного висновку, що заява підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувана ухвала підлягає скасуванню, а справа направленню до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 308, 310, 315, 320, 321, 322, 325, 326, 327 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова Компанія "Приватні Інвестиції" задовольнити.

Ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 24.06.2022 року по справі №ЗВ/440/23/22 скасувати.

Справу №ЗВ/440/23/22 направити до Полтавського окружного адміністративного суду для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий суддя Н.С. Бартош
Судді А.М. Григоров З.Г. Подобайло
Повний текст постанови складено 08.02.2023 року