Справа № 480/7261/22
Суддя: О.М. Кунець
Дата ухвалення: 2023-02-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
01 лютого 2023 року Справа № 480/7261/22
Сумський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді - Кунець О.М., розглянувши в порядку спрощеного провадження без виклику сторін в приміщенні суду в м.Суми адміністративну справу №480/7261/22 за позовом ОСОБА_1 до Головного Управління Пенсійного фонду України в Сумській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,-
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 звернувся з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області, в якій просить:
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Сумській області здійснити перерахунок та виплату щомісячного довічного грошового утримання ОСОБА_1 згідно з довідкою Сумського апеляційного суду № 47 від 03.03.2020 року, виходячи з 70 % винагороди судді, працюючого на відповідній посаді, з урахуванням фактично виплачених сум, починаючи з 19 лютого 2020 року.
В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що відповідачем протиправно, під час здійснення перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці з урахуванням довідки Сумського апеляційного суду № 47 від 03.03.2020 року, починаючи з 19.02.2020 року, який було здійснено при виконанні рішення Сумського окружного адміністративного суду від 15.09.2020 року в справі № 480/2292/20, було зменшено розмір відсотку суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді до 60% та не зараховано до стажу:
- служба в а р м і ї та половина строку н а в ч а н н я в Харківському юридичному інституті, що складає загалом 3 роки 20 днів (02 роки 01 міс. 21 день + 01 рік 10 міс. 29 днів);
- стаж роботи на посаді с т а ж и с т а народного судді з 01 серпня 1990 року по 09 липня 1991 року та з 07 серпня 1991 року по 26.02.1992 року, тобто 1 рік 04 міс. 02 дні, який, на переконання позивача, повинен бути врахований і при перерахунку розміру довічного грошового утримання позивача. При цьому, позивач просить зарахувати хоча б мінімальну частину стажу роботи на посаді стажиста народного судді - 8 міс. 29 днів, що разом зі згаданим періодом (1 рік 03 міс. 01 день - стаж роботи виконуючого обов"язки судді) становило 2 роки мінімального стажу, необхідного для обрання на посаду судді.
Відповідач повідомлявся про розгляд даної справи належним чином, проте заяви про визнання позову чи відзив на позовну заяву в строки, передбачені статтею 261 КАС України, до суду не надав.
Судом було відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд зазначає наступне.
Судом встановлено, що з 2017 року позивач, як суддя у відставці, перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Сумській області.
З 14.04.2017 року позивач отримував щомісячне довічне грошове утримання у розмірі 90 відсотків заробітної плати судді, працюючого на відповідній посаді.
Проте при виконанні рішення Сумського окружного адміністративного суду від 15.09.2020 року в справі № 480/2292/20 відповідач при здійсненні перерахунку грошового утримання ОСОБА_1 згідно з довідкою Сумського апеляційного суду №47 від 03.03.2020 року, починаючи з 19.02.2020 року, за визначив щомісячне грошове утримання на рівні 60 %, що підтверджується протоколом перерахунку пенсії від 23.11.2020 року.
27 липня 2022 року позивач звернувся до відповідача із заявою, в якій просив провести перерахунок із зазначеної вище дати, але виходячи з 70 % винагороди судді, працюючого на відповідній посаді. На переконання позивача його загальний стаж з урахуванням всіх визначених законом відповідних періодів роботи, навчання та служби в армії, має становити 30 років 07 місяців 07 днів. Отже, у відповідній заяві до ГУ ПФУ в Сумській області позивач зазначає, що відповідачем має бути здійснено перерахунок розміру грошового утримання, як судді у відставці у розмірі 70% винагороди судді, працюючого на відповідній посаді.
Зазначені обставини змусили позивача звернутись до суду з даним позовом для захисту своїх прав.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам та обставинам справи, суд виходить з наступного.
Законом України від 12.07.2018 № 2509-VIII Про внесення змін до Закону України Про судоустрій і статус суддів у зв`язку з прийняттям Закону України Про Вищий антикорупційний суд (далі - Закон № 2509-VIII) статтю 137 Закону України від 02.06.2016 № 1402-VIII Про судоустрій і статус суддів доповнено частиною другою такого змісту:
До стажу роботи на посаді судді також зараховується стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надає право для призначення на посаду судді.
У відповідності до п. 25 розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 02.06.2016 року № 1402-VII Про судоустрій і статус суддів (в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин), право на отримання щомісячного довічного грошового утримання у розмірі, визначеному цим Законом, має суддя, який за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердив відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді) або призначений на посаду судді за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом, та працював на посаді судді щонайменше три роки з дня прийняття щодо нього відповідного рішення за результатами такого кваліфікаційного оцінювання або конкурсу.
В інших випадках, коли суддя іде у відставку після набрання чинності цим Законом, розмір щомісячного довічного грошового утримання становить 80 відсотків суддівської винагороди, обчисленої відповідно до положень Закону України Про судоустрій і статус суддів (Відомості Верховної Ради України, 2010 р., №№41-45, ст.529; 2015 р., №№18-20, ст.132 із наступними змінами). За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки грошового утримання судді, але не може бути більшим ніж 90 відсотків суддівської винагороди судді, обчисленої відповідно до зазначеного Закону.
Згідно з абзацом четвертим п. 34 розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 02.06.2016 року №1402-VII Про судоустрій і статус суддів (в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин) судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день їх призначення (обрання).
Відповідно до абз. 2 ч. 4 ст. 43 Закону Про статус суддів від 15.12.1992 року №2862-XII у редакції чинній на час призначення позивача на посаду судді (далі - Закон №2862-XII,) до стажу роботи, що дає право на відставку судді та отримання щомісячного довічного грошового утримання, крім роботи на посадах суддів судів України, державних арбітрів, арбітрів відомчих арбітражів України, зараховується також час роботи на посадах суддів і арбітрів у судах та державному і відомчому арбітражі колишнього СРСР та республік, що раніше входили до складу СРСР, час роботи на посадах, безпосередньо пов`язаних з керівництвом та контролем за діяльністю судів у Верховному Суді України, в обласних судах, Київському і Севастопольському міських судах, Міністерстві юстиції України та підвідомчих йому органах на місцях, за діяльністю арбітражів у Державному арбітражі України, Вищому арбітражному суді України, а також на посадах прокурорів і слідчих за умови наявності у всіх зазначених осіб стажу роботи на посаді судді не менше 10 років.
Суд бере до уваги, що Закон України Про судоустрій і статус суддів №2453-VI від 07.07.2010 (далі Закон №2453-VI), який було прийнято та який діяв на час роботи позивача суддею, також містить бланкетну норму стосовно визначення стажу роботи на посаді судді.
Відповідно до п.11 Перехідних положень Закону №2453-VI судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день набрання чинності цим Законом.
Статтею 58 Конституції України закріплено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Згідно з вимогами статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.
Відповідно до частини шостої статті 47 та пункту 8 частини четвертої статті 48 Закону №2453-VI незалежність судді забезпечується належним матеріальним та соціальним забезпеченням судді; при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу визначених Конституцією України гарантій незалежності судді.
Частиною першою статті 126 Конституції України визначено, що незалежність і недоторканість суддів гарантується Конституцією і законами України.
Як зазначив Конституційний Суд України у своєму рішенні від 11 жовтня 2005 року №8-рп/2005 право судді, який перебуває у відставці, на пенсійне або щомісячне довічне грошове утримання є гарантією незалежності працюючих суддів. Щомісячне довічне грошове утримання - це особлива форма соціального забезпечення суддів, зміст якої полягає у гарантованій державою щомісячній звільненій від сплати податків грошовій виплаті, що слугує забезпеченню їх належного матеріального утримання, в тому числі після звільнення від виконання обов`язків судді. Надання судді матеріального захисту є гарантією забезпечення його незалежності. Разом з тим, будь-яке зниження рівня гарантій незалежності суддів суперечить конституційній вимозі неухильного забезпечення незалежного правосуддя.
Крім того, Конституційний Суд України у мотивувальній частині Рішення від 14 грудня 2011 року № 18-рп/2011 вказав на неможливість звуження змісту та об`єму гарантій незалежності суддів, а відповідно, матеріального та соціального забезпечення.
До цього Конституційний Суд України неодноразово висловлював аналогічні правові позиції у відношенні гарантій незалежності суддів, їх матеріального та соціального забезпечення у рішеннях, а саме: від 24 червня 1999 року № 6-рп/99, від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002 (справа про пільги, компенсації та гарантії), від 1 грудня 2004 року № 19-рп/2004 (справа про припинення дій чи обмеження пільг, компенсацій та гарантій), від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005 (справа про пенсії та щомісячне довічне грошове утримання), від 18 червня 2007 року № 4-рп/2007 (справа про гарантії незалежності суддів); рішення № 10-рп/2008 від 22 травня 2008 року.
Також, в рішенні Конституційного Суду України від 03 червня 2013 року № 3-рп/2013 (у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень статті 2, абз. 2 розділу 11 Прикінцеві та перехідні положення Закону України Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи, статті 138 Закону України Про судоустрій і статус суддів (справа щодо змін умов виплати пенсій і щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці) зазначено, що визначені Конституцією та законами України гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом. Такими гарантіями є надання їм за рахунок держави матеріального забезпечення (суддівська винагорода, пенсія, щомісячне довічне грошове утримання тощо).
Відповідно до пункту 11 Основних принципів незалежності судових органів (схвалені резолюціями 40/32 та 40/146 Генеральної Асамблеї ООН від 29 листопада та 13 грудня 1985 року) термін повноважень суддів, їх незалежність, безпека, відповідна винагорода, умови служби, пенсії і вік виходу на пенсію повинні належним чином гарантуватися законом.
Вищенаведене узгоджується з положеннями Європейської хартії про закон Про статус суддів від 10 липня 1998 року, згідно яких рівень винагороди суддям за виконання ними своїх професійних обов`язків має бути таким, щоб захистити їх від тиску, що може спричинити вплив на їхні рішення або взагалі поведінку суддів і таким чином вплинути на їхню незалежність та неупередженість (пункт 6.1); статус забезпечує судді, який досяг передбаченого законом віку для виходу у відставку із посади судді і який здійснював повноваження судді протягом певного строку, право на отримання виплат, рівень яких має бути якомога ближчим до рівня його останньої заробітної плати на посаді судді (пункт 6.4).
Так, згідно із пунктом 54 Рекомендації CM/Rес (2010)12) від 17 листопада 2010 року Комітету Ради Європи державам-членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов`язки - оплата праці суддів повинна відповідати їх професії та виконуваним обов`язкам, а також бути достатньою, щоб захистити їх від дії стимулів, через які можна впливати на їхні рішення. Мають існувати гарантії збереження належної оплати праці на випадок хвороби, відпустки по догляду за дитиною, а також гарантії виплат у зв`язку з виходом на пенсію, які мають відповідати попередньому рівню оплати їх праці.
Виходячи з наведеного, конституційний статус судді зумовлює обов`язок держави гарантувати достатнє матеріальне забезпечення судді як під час здійснення ним своїх повноважень (суддівська винагорода), так і в майбутньому у зв`язку з досягненням пенсійного віку чи внаслідок припинення повноважень і набуття статусу судді у відставці - щомісячне довічне грошове утримання. Статус судді та його елементи, зокрема, матеріальне забезпечення судді після припинення його повноважень, є не особистим привілеєм, а виступає засобом забезпечення незалежності працюючих суддів і надається для гарантування верховенства права та в інтересах осіб, які звертаються до суду та очікують неупередженого правосуддя.
Відповідно до абз.2 ч.4 ст.43 Закону Про статус суддів від 15.12.1992 року №2862-XII у редакції чинній на час призначення позивача на посаду судді (далі - Закон №2862-XII,) до стажу роботи, що дає право на відставку судді та отримання щомісячного довічного грошового утримання, крім роботи на посадах суддів судів України, державних арбітрів, арбітрів відомчих арбітражів України, зараховується також час роботи на посадах суддів і арбітрів у судах та державному і відомчому арбітражі колишнього СРСР та республік, що раніше входили до складу СРСР, час роботи на посадах, безпосередньо пов`язаних з керівництвом та контролем за діяльністю судів у Верховному Суді України, в обласних судах, Київському і Севастопольському міських судах, Міністерстві юстиції України та підвідомчих йому органах на місцях, за діяльністю арбітражів у Державному арбітражі України, Вищому арбітражному суді України, а також на посадах прокурорів і слідчих за умови наявності у всіх зазначених осіб стажу роботи на посаді судді не менше 10 років.
Матеріалами справи підтверджується, що відповідачем враховано для визначення відсотку виплати довічного грошового утримання стаж роботи позивача на посаді судді, що складає повних 25 років 2 місяці 15 днів, до якого увійшли періоди роботи позивача на посадах виконуючого обов"язки народного судді Краснопільського районного народного суду Сумської області, судді Краснопільського районного суду Сумської області, судді Сумського обласного суду (з 2001 року перейменовано в Апеляційний суд Сумської області).
Зазначені періоди підтверджуються відповідним розрахунок (а.с.16), який надано Апеляційним судом Сумської області, трудовою книжкою позивача та не є спірними в межах розгляду даної справи.
Згідно із статтею 1 Указу Президента України від 10 липня 1995 року №584/95 Про додаткові заходи щодо соціального захисту суддів (стаття втратила чинність 20 березня 2008 року), чинної на час набуття позивачем стажу роботи безпосередньо на посаді судді 10 років (стаж роботи на посаді судді 10 років позивач набув у 2001 році), до стажу роботи, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи на посаді судді не менш як 10 років, зараховується, крім стажу трудової діяльності, визначеного законом, п о л о в и н а строку н а в ч а н н я у вищих юридичних навчальних закладах та період проходження с т р о к о в о ї військової с л у ж б и .
На дату набрання чинності Законом №2453-VІ (30 липня 2010 року) діяла постанова Кабінету Міністрів України від 03.09.2005 року №865 Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів, зокрема, згідно з абзацом 2 пункту 3-1 постанови Кабінету Міністрів України від 03 вересня 2005 року №865 Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів (яка діяла одночасно із Законом № 2862-ХІІ; втратила чинність 01 січня 2012 року), доповненим згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 11 червня 2008 року № 545, до стажу роботи, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи на посаді судді не менш як 10 років зараховується, крім стажу трудової діяльності, визначеного законом, половина строку навчання за денною формою у вищих юридичних навчальних закладах, на юридичних факультетах вищих навчальних закладів та календарний період проходження строкової військової служби.
Отже, станом на час дії указаних нормативно-правових актів позивач вже мав стаж роботи на посаді судді більше 10 років.
Матеріалами справи підтверджується, що позивач з 05.05.1984 по 25.06.1986 проходив строкову військову службу, що підтверджується копією військового квитка позивача (а.с.8-9), долученого судом до матеріалів справи. Також зазначений період відображено у розрахунку стажу судді (а.с.16).
Матеріалами справи, а саме копією трудової книжки позивача та копією Диплому позивача, підтверджується, що позивач з 01.09.1986 по 27.06.1990 навчався в Харківському юридичному інституті ім.Ф.Е.Дзержинського. Позивач не обґрунтував необхідність надання до матеріалів справи виписки з обліково - екзаменаційних відомостей з відмітками по дисциплінам, як додаток до Диплому. Напевно для того, щоб суд звернув увагу на відповідний рівень навчання позивача в юридичному інституті (!!!). Суд звернув увагу на дані обставини. Однак доцільніше було би позивачу надати докази того, що він навчався на денній формі навчання. Таких доказів надано не було.
Однак суд враховує, що зазначений період навчання позивача було вказано у розрахунку стажу судді станом на 13 квітня 2017 року (а.с.16) до якого увійшов як період навчання (половина), так і період служби в армії.
З огляду на викладене, суд доходить висновку про протиправність дій відповідача щодо незарахування до стажу роботи позивача половини строку навчання на юридичному факультеті вищого навчального закладу, періоду проходження строкової військової служби, тому позивач має право на зарахування до стажу роботи, що дає право на відставку судді та отримання щомісячного довічного грошового утримання, проходження ОСОБА_1 військової служби в лавах Радянської армії та половини строку навчання в Харківському юридичному інституті.
Зазначений період (половини строку навчання на юридичному факультеті вищого навчального закладу, період проходження строкової військової служби), відповідачем протиправно не було враховано під час визначення відсотку виплати щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці. Неврахування такого стажу та зменшення розміру відсотку виплати щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці відбулося відповідачем при виконанні судового рішення по справі № 480/2292/20.
Таким чином, суд доходить висновку щодо визнання протиправним не зарахування відповідачем до стажу роботи, що дає право на відставку судді та отримання щомісячного довічного грошового утримання, проходження ОСОБА_1 військової служби в період з 05.05.1984р. по 25.06.1986р. (2 роки 01 місяць 21 день) та половини строку навчання в Харківському юридичному інституті в період з 01.09.1986р. по 27.06.1990р. (01 рік 10 місяців 29 днів) та зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Сумській області зарахувати позивачу в стаж роботи на посаді судді проходження ним військової служби в період з 05.05.1984р. по 25.06.1986р. (2 роки 01 місяць 21 день) та половини строку навчання в Харківському юридичному інституті в період з 01.09.1986р. по 27.06.1990р. (01 рік 10 місяців 29 днів) .
Разом із тим, задоволенню не підлягають вимоги позивача щодо зарахування до стажу судді період 1 рік 3 місяці 01 день (які були взяті до уваги та врахований для необхідних 2 років роботи за юридичною спеціальністю на час першого обрання позивача. Так, Позивач звертав увагу суду на те, що на час його першого обрання суддею Краснопільського районного суду Сумської області - 30.04.1993 року, частиною 1 ст. 7 Закону «Про статус суддів» № 2862-ХІІ визначалося, що право на зайняття посади судді районного (міського), міжрайонного (окружного) суду має громадянин України, який досяг на день обрання 25 років, має вищу юридичну освіту і, як правило, стаж роботи за юридичною спеціальністю не менше двох років.
Ключовим питанням у цій справі є те, чи має позивач право на зарахування до стажу роботи на посаді судді додаткових двох років роботи у сфері права, якщо право на відставку такий реалізував до набрання чинності частини другої статті 137 Закону №1402-VIII, в редакції Закону №2509-VIII.
Згідно частини другої статті 137 закону №1402-VIII, до стажу роботи на посаді судді також зараховується стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надає право для призначення на посаду судді. (Статтю 137 доповнено частиною другою згідно із З а к о н о м № 2509-VIII в і д 12.07.2018 "Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів»)
При цьому, згідно записів до трудової книжки позивача було звільнено з посади судді та відраховано зі штату Апеляційного суду 13.04.2017р., тобто до того, як ст.137 Закону №1402-VIII було доповнено частиною другою згідно із Законом №2509-VIII від 12.07.2018.
Отже, оскільки позивача було звільнено з посади судді у відставку в квітні 2017 року, то на дані правовідносини не розсповсюджується дія частини 2 статті 137 закону №1402-УІІІ в редакції від 12.07.2018р., а тому стаж, про який зазначено в частині 2 ст.137 Закону, у тому числі - стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надає право для призначення на посаду судді (ч.1 ст.7 Закону України "Про статус суддів" №2862-ХІІ - не менше 2 років за юридичною спеціальністю).
Абзацом четвертим пункту 34 розділу XII (Прикінцеві та перехідні положення) Закону №1402-VIII визначено, що судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день їх призначення (обрання). (Пункт 34 розділу XII доповнено абзацом четвертим згідно із Законом № 1798-VIII від 21.12.2016.
Відповідно до Закону, який діяв на час призначення позивача на посаду судді (ЗУ "Про статус суддів" №2862-ХІІ ) згідно ч.4 ст.43 Закону передбачено, що до стажу роботи, що дає право на відставку судді та отримання щомісячного довічного грошового утримання, крім роботи на посадах суддів судів України, державних арбітрів, арбітрів відомчих арбітражів України, зараховується також час роботи на посадах суддів і арбітрів у судах та державному і відомчому арбітражі колишнього СРСР та республік, що раніше входили до складу СРСР, час роботи на посадах, безпосередньо пов`язаних з керівництвом та контролем за діяльністю судів у Верховному Суді України, в обласних судах, Київському і Севастопольському міських судах, Міністерстві юстиції України та підвідомчих йому органах на місцях, за діяльністю арбітражів у Державному арбітражі України, Вищому арбітражному суді України, а також на посадах прокурорів і слідчих за умови наявності у всіх зазначених осіб стажу роботи на посаді судді не менше 10 років.
Отже, ЗУ "Про статус суддів" №2862-ХІІ не було передбачено зарахування до стажу роботи, що дає право на відставку судді стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надає право для призначення на посаду судді.
Слід зазначити , що передбачені частиною другою статті 137 Закону №1402-VIII положення щодо зарахування (перерахунок) стажу (досвіду) роботи (професійної діяльності) на посаді судді здійснюються з дати набрання чинності Законом № 2509-VIII, тобто з 05.08.2018.
При цьому, як вже було зазначено вище, позивач, як суддя у відставці , перебуває на обліку в ГУ ПФУ в Сумській області з 2017 року.
Крім цього, в довідці про стаж (розрахунок стажу, який дає право на відставку), виданій позивачу Апеляційним судом Сумської області (а.с.16) при звільненні, не було зазначено про наявність у нього стажу на посаді стажиста судді і позивач в судовому порядку дане питання (щодо змісту розрахунку його стажу, який складено апеляційним судом Сумської області) не оскаржував. Відповідно , у відповідача були відсутні підстави для зарахування періоду роботи на посаді стажиста народного судді.
Крім цього, слід зазначити, що позивач у позовній заяві просив зарахувати йому до суддівського стажу зарахувати період роботи на посаді стажиста народного судді:
- з 1 серпня 1990 року по 09 липня 1991 року;
- з 07 серпня 1991 року по 26 лютого 1992 року.
При цьому, дані трудової книжки свідчать лише частково підтверджують вищезазначений стаж. Так, згідно трудової книжки позивача - відповідно до запису №6 , згідно якого позивача було зараховано на посаду стажера народного судді Краснопільського районного суду. Наступний запис - це запис №7 від 30.04.1993 року про призначення позивача суддею Краснопільського районного суду (а.с. 4 на звороті).
Крім цього, трудова книжка містить інформацію про "уточнення" запису №6 від 01.08.1990 р. (а.с.6), (уточнюючий запис було здійснено 02.03.2007р.) згідно якого було зазначено , що з 10.07.1991р. по 06.08.1991р. позивач був виконуючим обов"язки народного судді (зазначений стаж було враховано ГУ ПФУ до стажу позивача), а також наявна інформація про те, що з 27.02.1992р. по 29.04.1993р. позивача також був виконуючим обов"язки судді ( цей стаж також було враховано при обрахуванні стажу позивача).
Таким чином, трудова книжка позивача не містить даних що підтверджують роботу позивача на посаді стажиста народного судді в період з 07 серпня 1991 року по 26 лютого 1992 року.
З урахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку, що правові підстави для зарахування до стажу судді позивача періоду роботи на посаді стажиста Краснопільського районного суду відсутні.
Враховуючи те, що зі змісту протоколу перерахунку вбачається, що основний розмір довічного утримання позивача після перерахунку складає 60 %, що не заперечується відповідачем, а повинна бути визначена із врахуванням кількості повних років роботи позивача на посаді судді та роботи, що враховується в такий стаж, суд дійшов висновку, що основний розмір довічного утримання позивача має бути перераховано.
В даному випадку, кількість таких років повинна включати період стажу роботи на посаді судді та на посаді виконуючого обов"язки народного судді - 25 років 2 місяці 15 днів + термін проходження військової служби в лавах Радянської армії з 05.05.1984р. по 25.06.1986р. (02 роки 01 місяць 21 день) + половина строку навчання в Харківському юридичному інституті на стаціонарному відділенні у період з 01.09.1986 по 27.06.1990 (1 рік 10 місяців 29 днів).
Враховуючи зазначений період у позивача загальний стаж роботи в роках дорівнює 29 років, а тому враховуючи зазначене, позивач має право на виплату довічного утримання розмірі 68% суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді (50% за 20 років роботи посаді судді + 18% за 9 років стажу, що включає період роботи на посаді судді та виконуючого обов"язки народного судді, термін проходження військової служби в лавах Радянської армії та половина строку навчання в Харківському юридичному інституті.
Відповідно до ч. 2 ст. 19, ст. 22 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.
На думку суду, зменшення відсотку основного розміру довічного утримання позивача було здійснено не у спосіб, передбачений Конституцією України та Закону № 1402 -VIII, а в контексті положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції відбулося втручання у право власності позивача, і таке втручання не було законним.
Отже, в розумінні статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, позивач, отримуючи пенсію відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення", у зв`язку з прийнятим рішенням пенсійного органу про її призначення мав законні сподівання на отримання пенсії без будь-яких обмежень.
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях, зокрема у справах "Жовнер проти України" від 29 червня 2004 року, "Меллахер та інші проти Австрії" від 19 грудня 1998 року та "Пайн Велі Девелопмент Лтд" та інші проти Ірландії" від 23 жовтня 1991 року, визначив, що під поняттям "майно" розуміється не лише майно, яке належить особі на праві власності згідно із законодавством країни, в якій виник спір, а також під даним поняттям можуть бути прибутки, що випливають з власності, кошти, належні заявникам на підставі судових рішень, "активи", які можуть виникнути, "правомірні очікування"/"законні сподівання" особи. При цьому, у змісті рішення у справі "Пайн Велі Девелопмент Лтд" та інші проти Ірландії" від 23 жовтня 1991 року Європейський суд з прав людини зазначив, що "правомірні очікування" виникають у особи, якщо нею було дотримано всіх вимог законодавства для отримання відповідного рішення уповноваженого органу, а тому вона мала усі підстави вважати, що таке рішення є дійсним та розраховувати на певний стан речей.
Суд зазначає, що невизначеністю та зміною своєї позиції щодо наявності певного стажу судді відповідачем було порушено принцип юридичної визначеності, як складової частини поняття верховенства права.
Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.
Обираючи належний засіб відновлення порушеного права позивача, суд виходить із того, що такий спосіб відновлення має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.
Верховний Суд неодноразово у своїх постановах від 22 листопада 2018 року у справі № 9901/805/18 від 02 квітня 2019 року у справі №607/8578/17, від 13 лютого 2020 року у справі №592/5433/17, від 06 березня 2018 року у справі №308/6953/17, від 19 червня 2018 року у справі №243/4458/17, від 05 грудня 2019 року у справі №592/2737/17,від 20 лютого 2018 року у справі №П/9901/382/18, від 01 жовтня 2018 року у справі №541/503/17, від 28 листопада 2019 року у справі №428/3117/17 робив висновки про те, що ефективним способом захисту прав судді у відставці, яким органи Пенсійного фонду України призначають щомісячне довічне грошове утримання у меншому розмірі, ніж того вимагає Закон України Про судоустрій і статус суддів, є зобов`язання органів Пенсійного фонду України призначити та виплачувати суддям у відставці таке утримання у розмірі, визначеним вказаним законом.
При цьому слід зазначити, що питання розміру щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці імперативно вирішено у частинах другій та третій статті 142 Закону України Про судоустрій і статус суддів, а тому це питання не відноситься до дискреційних повноважень органів Пенсійного фонду України, тобто не залежать від їх розсуду при виборі будь-яких правомірних варіантів дій.
Єдиним нормативним документом, який регламентує діяльність органів Пенсійного фонду України щодо подання та розгляду суддею у відставці заяви про призначення або перерахунок щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці є Порядок подання документів для призначення (перерахунку) і виплати щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці органами Пенсійного фонду України, затверджений Постановою правління Пенсійного фонду України 25.01.2008 №3-1 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України 20.03.2017 № 5-1).
Разом з тим, цей порядок, як підзаконний нормативний акт, не наділяє органи Пенсійного фонду України правом дискреційних повноважень (на свій розсуд) при визначенні розміру щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці.
Зазначені нормативно-правові акти регулюють діяльність органів Пенсійного фонду України щодо призначення, перерахунку та виплати щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці, а саме ст. 142 Закону України Про судоустрій і статус судців та Порядок подання документів для призначення (перерахунку) і виплати щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці органами Пенсійного фонду України, затверджений Постановою правління Пенсійного фонду України 25.01.2008 №3-1.
При цьому жоден з цих двох нормативних актів не наділяє органи Пенсійного фонду України правом зараховувати певні періоди роботи та навчання до стажу роботи судді або правом на свій власний розсуд визначати розмір довічного утримання.
Право зараховувати певні періоди роботи та навчання до стажу роботи судді належить Вищій раді правосуддя під час прийняття рішення про звільнення судді у зв`язку з поданням заяви про відставку та суду, в якому працював суддя, під час видачі розрахунку стажу судді, який дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці (додаток 4 до Порядку подання документів для призначення (перерахунку) і виплати щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці органами Пенсійного фонду України). Такий особливий порядок відносно суддів відрізняється від передбачених Законом України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування прав органів Пенсійного фонду по обчисленню страхового стажу (частина друга статті 24) та визначенню розміру пенсій (стаття 27, тощо).
Враховуючи, що відповідачем вчинено дії, які порушили права позивача, а також те, що відповідач безпідставно зменшив суму суддівської винагороди, не дотримавшись вимог та положень Закону № 1402 VIII, такі дії не можуть відповідати приписам ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому належним способом захисту прав позивача є визнання протиправними дій ГУ ПФУ в Сумській області щодо зменшення розміру відсотків суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці до 60 % при проведенні перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці.
У зв`язку з чим підлягають задоволенню позовні вимоги позивача про зобов`язання ГУ ПФУ в Сумській області здійснити позивачу, як судді у відставці, перерахунок та виплату щомісячного довічного грошового утримання судці у відставці з розрахунку 68 відсотків суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, з урахуванням фактично виплачених сум, починаючи з 19.02.2020.
З урахуванням вимог ст. 139 КАС України позивачу необхідно відшкодувати витрати зі сплати судового збору в сумі 992 грн. 40 коп., сплачені при зверненні до суду за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.
Керуючись ст.ст. 90, 139, 143, 241-246, 250, 255, 295 КАС України, суд, -
В И Р І Ш И В:
Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного Управління Пенсійного фонду України в Сумській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.
Визнати протиправними дії ГУ ПФУ в Сумській області щодо зменшення розміру щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці до 60% при проведенні перерахунку раніше нарахованого довічного грошового утримання судді у відставці ОСОБА_1 .
Визнати протиправною бездіяльність ГУ ПФУ в Сумській області щодо не зарахування до стажу роботи, що дає право на відставку судді та отримання щомісячного довічного грошового утримання, проходження ОСОБА_1 військової служби в лавах Радянської армії та половини строку навчання в Харківському юридичному інституті.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Сумській області зарахувати для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці ОСОБА_1 в стаж роботи на посаді судді проходження ОСОБА_1 військової служби в лавах Радянської армії у період з 05.05.1984 по 25.06.1986 та половину строку навчання в Харківському юридичному інституті на стаціонарному відділенні у період з 01.09.1986 по 27.06.1990.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Сумській області здійснити ОСОБА_1 , як судді у відставці, перерахунок та виплату щомісячного довічного грошового утримання судці у відставці згідно довідки про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці , яку видано Сумським апеляційним судом №47 від 03.03.2020р., з розрахунку 68 відсотків суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, з урахуванням фактично виплачених сум, починаючи з 19.02.2020.
У задоволенні інших вимог - відмовити.
Рішення може бути оскаржено до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.М. Кунець