Справа № 380/18991/21
Суддя: Мікула Оксана Іванівна
Дата ухвалення: 2023-02-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2023 рокуЛьвівСправа № 380/18991/21 пров. № А/857/16674/22
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді - Мікули О. І.,

суддів - Курильця А. Р., Кушнерика М. П.,

з участю секретаря судового засідання Єршової Ю. С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові в залі суду апеляційні скарги ОСОБА_1 та Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 01 листопада 2022 року у справі №380/18991/21 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів), третя особа - Головне управління ДПС у Львівській області про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії,-

суддя в 1-й інстанції Москаль Р. М.,

час ухвалення рішення 01.11.2022 року,

місце ухвалення рішення м. Львів,

дата складання повного тексту рішення не зазначено,

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до відповідача Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів), третя особа - Головне управління ДПС у Львівській області, в якому просив визнати протиправною бездіяльність Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) щодо не нарахування, не обчислення та несплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування із виплаченого ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 169959,21 грн за період з 26 листопада 2015 року по 25 січня 2018 року; зобов`язати Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Львів) нарахувати, обчислити та сплатити єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування із виплаченого ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 169959,21 грн за період з 26 листопада 2015 року по 25 січня 2018 року з дотриманням порядку, що визначений частиною другою статті 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08 липня 2010 року №2464-VI.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 01 листопада 2022 року позов задоволено. Визнано протиправною бездіяльність Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), що полягала в ухиленні від нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування із виплаченого ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 26 листопада 2015 року по 25 січня 2018 року в сумі 169959,21 грн. Зобов`язано Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Львів) нарахувати, обчислити та сплатити єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування з виплаченого ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 26 листопада 2015 року по 25 січня 2018 року в сумі 169959,21 грн у порядку визначеному частиною другою статті 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08 липня 2010 року №2464-VI. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) на користь ОСОБА_1 судові витрати на сплату судового збору в сумі 3178 (три тисячі сто сімдесят вісім) гривень та на сплату професійної правничої допомоги в сумі 3178 (три тисячі сто сімдесят вісім) гривень.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення прийняте з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального права та підлягає скасуванню, покликаючись на те, що за змістом норм чинного законодавства середній заробіток за час затримки власником або уповноваженим ним органом виконання судового рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці». Зазначає, що середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі працівника не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, а тому не може бути базою нарахування ЄСВ. Звертає увагу, що заробітна плата, стягнута державною виконавчою службою за рішенням суду на користь працівника згідно з виконавчим листом, не може бути базою нарахування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування. Також вказує, що підстави для стягнення витрат на професійну правничу допомогу відсутні, оскільки заявлений адвокатом Бачинським А.В. до стягнення розмір витрат не є співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт, є завищеним щодо іншої сторони та не відповідає критерію реальності таких витрат, розумності їх розміру та зазначає, що представником позивача не надано жодного документа, який би підтверджував оплату ОСОБА_1 адвокату саме такої суми, яка заявлена ОСОБА_2 . Таким чином, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Крім того, не погоджуючись з вказаним судовим рішенням у частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу, позивач оскаржив його в цій частині в апеляційному порядку. В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що заявлений до стягнення розмір понесених судових витрат у повній мірі є співмірним із складністю справи, відповідає критерію реальності таких витрат, та розумності їх розміру, більш того виходячи із виконаних адвокатом робіт та ринку адвокатських послуг фактично являється заниженим, та жодним чином не являється завищеним щодо іншої сторони. Саме сторона відповідача не залишила позивачеві іншого способу захисту своїх порушених прав як судового, залишивши без задоволення усі дії позивача спрямовані на позасудове врегулювання спору, однак такі заходи не дали жодного результату. Просить змінити оскаржуване судове рішення в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

Відзиви на апеляційні скарги сторонами подані не були. Відповідно до ч.4 ст.304 КАС України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Позивач (апелянт) у судове засідання не прибув, про дату, час та місце апеляційного розгляду повідомлений належним чином, представник позивача подав заяву про розгляд справи без участі, а тому суд вважає можливим проведення розгляду справи без їхньої участі за наявними в справі матеріалами, та на основі наявних у ній доказів.

Представник відповідача (апелянта) Ган Х. П. у судовому засіданні підтримала доводи, викладені в апеляційній скарзі, вважає висновки суду першої інстанції неправильними та необґрунтованими. Просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Представник третьої особи - Добровольська Ю. Р. у судовому засіданні підтримала доводи, викладені в апеляційній скарзі, вважає висновки суду першої інстанції неправильними та необґрунтованими. Просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача та пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 працював в органах юстиції з 1999 року, з 20 липня 2012 року призначений на посаду начальника відділу державної виконавчої служби Бродівського районного управління юстиції Львівської області. Наказом Головного територіального управління юстиції у Львівській області №1101/К від 25 листопада 2015 року позивача звільнено із займаної посади. ОСОБА_1 оскаржив цей наказ до суду.

Львівський окружний адміністративний суд прийняв постанову №813/6509/15 від 20 травня 2016 року (а.с.25-30), відповідно до якої адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного територіального управління юстиції у Львівській області задовольнив частково. Визнав протиправним та скасував наказ Головного територіального управління юстиції у Львівській області від 25 листопада 2015 року №1101/К «Про звільнення ОСОБА_1 »; поновив ОСОБА_1 на посаді начальника відділу державної виконавчої служби Бродівського районного управління юстиції з 26 листопада 2015 року; стягнув з Головного територіального управління юстиції у Львівській області середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 7597,78 грн без урахування сум обов`язкових до сплати податків та зборів; у задоволенні решти позовних вимог відмовив. Суд допустив цю постанову в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді до негайного виконання; постанова суду першої інстанції набрала законної сили на підставі ухвали Львівського апеляційного адміністративного суду від 04 жовтня 2016 року.

ОСОБА_1 поновлений на посаді 26 січня 2018 року (а.с.32) шляхом видачі наказу №100/К, яким серед іншого передбачено проведення виплат за час вимушеного прогулу, проте по факту таких виплат проведено не було, тому позивач звернувся до суду про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання постанови від 20 травня 2016 року за період з 21 травня 2016 року по 25 січня 2018 року у розмірі 162361,43 грн.

Ухвалою від 16 квітня 2019 року у справі №813/6509/15 (а.с.31-40), яка набрала законної сили 11 червня 2019 року, суд задовольнив заяву ОСОБА_1 та стягнув з Головного територіального управління юстиції у Львівській області на його користь середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на посаді за період з 21 травня 2016 року по 25 січня 2018 року включно у розмірі 162361,43 грн, з проведенням відповідачем необхідних відрахувань відповідно до чинного законодавства.

Стягнення коштів ГТУЮ у Львівській області на користь ОСОБА_1 здійснювалося у примусовому порядку через органи ДКС (а.с.213-214, 148-151).

Зі змісту індивідуальних відомостей про застраховану особу із реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (форма ОК-7; а.с.42-44) вбачається, що Головне територіальне управління юстиції у Львівській області не здійснило нарахування та сплату єдиного соціального внеску з сум середнього заробітку, стягнених судом у справі №813/6509/15 за час вимушеного прогулу з 26 листопада 2015 року по 25 січня 2018 року.

Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Львів) на підставі Постанови Кабінету Міністрів України від 9 жовтня 2019 року №870 є правонаступником Головного територіального управління юстиції у Львівській області, що ліквідується.

ОСОБА_1 звернувся до Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) із заявою (а.с.45-46) про нарахування та виплату єдиного соціального внеску за період вимушеного прогулу, що тривав з 26 листопада 2015 року по 25 листопада 2018 року, за який на підставі судових рішень стягнено 169959,21 грн середнього заробітку.

Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Львів) листом від 04 червня 2021 року №12751/0/1-21/12.2-04 (а.с.47-48) відмовило ОСОБА_1 у задоволенні його звернення з таких мотивів: відшкодування за час затримки виконання судового рішення хоча і розраховується, виходячи із середнього заробітку, проте не є заробітною платою і не є базою для нарахування ЄСВ; Закон України «Про виконавче провадження» не передбачає нарахування податків, зборів та інших платежів на суми стягнутої заробітної плати працівника, а суми заробітної плати, стягнуті Державною виконавчою службою чи Державною казначейською службою за рішенням суду на користь працівника на підставі виконавчого листа не є базою для нарахування ЄСВ.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач як роботодавець-страхувальник при виплаті (в примусовому порядку) застрахованому ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 169959,21 грн за період з 26 листопада 2015 року по 25 січня 2018 року повинен був, керуючись положеннями частини другої статті 7 Закону №2464-VI, обчислити, нарахувати та сплатити єдиний внесок, однак відповідач від виконання цього обов`язку ухилився, а також відмовився на пропозицію позивача врегулювати спір у добровільному порядку, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Крім того, покладені на відповідача судові витрати повинні бути співмірними з сумою коштів, що підлягають сплаті в якості судового збору за розгляд цього спору професійним суддею, тому суд вважає справедливим відшкодування позивачу його судових витрат на правничу допомогу у сумі 3178 грн, тобто у розмірі сплаченого позивачем судового збору за розгляд цієї справи судом.

Такий висновок суду першої інстанції, на думку колегії суддів, відповідає нормам матеріального права та фактичним обставинам справи і є правильним, законним та обґрунтованим, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Згідно зі ст.1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 8 липня 2010 року № 2464-VI (далі Закон №2464-VI) єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування; застрахована особа - фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок; страхувальники - роботодавці та інші особи, які відповідно до цього Закону зобов`язані сплачувати єдиний внесок; основне місце роботи - місце роботи, де працівник працює на підставі укладеного трудового договору, та визначене ним як основне згідно з поданою заявою (до відкликання) та відомостями, що обліковуються в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру на її підставі.

За змістом п.1 ч.1 ст.4 Закону №2464-VI платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Відповідно до п.1, 2 ст.6 Закону №2464-VI платник єдиного внеску зобов`язаний, своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок до податкового органу за основним місцем обліку платника єдиного внеску; вести облік виплат (доходу) застрахованої особи та нарахування єдиного внеску за кожним календарним місяцем і календарним роком, зберігати такі відомості в порядку, передбаченому законодавством.

Згідно з ч.1, 2 ст.7 цього Закону єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України "Про оплату праці", та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами.

Для осіб, які працюють у сільському господарстві, зайняті на сезонних роботах, виконують роботи (надають послуги) за цивільно-правовими договорами, творчих працівників (архітекторів, художників, артистів, музикантів, композиторів, критиків, мистецтвознавців, письменників, кінематографістів), та інших осіб, які отримують заробітну плату (дохід) за виконану роботу (надані послуги), строк виконання яких перевищує календарний місяць, єдиний внесок нараховується на суму, що визначається шляхом ділення заробітної плати (доходу), виплаченої за результатами роботи, на кількість місяців, за які вона нарахована.

Зазначений порядок нарахування внеску поширюється також на осіб, яким після звільнення з роботи нараховано заробітну плату (дохід) за відпрацьований час або згідно з рішенням суду - середню заробітну плату за вимушений прогул.

За змістом ч.5, 7 ст.7 Закону №2464-VI єдиний внесок нараховується на суми, зазначені в частинах першій і другій цієї статті, незалежно від джерел їх фінансування, форми, порядку, місця виплати та використання, а також від того, чи виплачені такі суми фактично після їх нарахування до сплати.

Перелік видів виплат, на які не нараховується єдиний внесок, затверджується Кабінетом Міністрів України.

22 грудня 2010 року КМУ прийнято Постанову від 22 грудня 2010 року №1170 «Про затвердження переліку видів виплат, що здійснюються за рахунок коштів роботодавців, на які не нараховується єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування».

Відповідно до ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

У разі затримки видачі копії наказу (розпорядження) про звільнення з вини роботодавця працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Згідно зі ст.236 КЗпП України у разі затримки роботодавцем виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

За змістом ст.65 Закону України «Про виконавче провадження» від 2 червня 2016 року №1404-VIII рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника виконується невідкладно в порядку, визначеному статтею 63 цього Закону. Рішення вважається виконаним боржником з дня видання відповідно до законодавства про працю наказу або розпорядження про поновлення стягувача на роботі, після чого виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

Як правильно зазначив суд першої інстанції, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 лютого 2022 року (справа №755/12623/19) визначила правову природу середнього заробітку за час вимушеного прогулу, вказавши, що такий заробіток є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію. Незаконне звільнення - це незаконне припинення роботодавцем із працівником трудового договору в односторонньому порядку. У свою чергу, виконання роботодавцем рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника полягає у відновленні трудового договору, який раніше існував і був незаконно припинений. Таким чином, середній заробіток за час вимушеного прогулу входить до структури заробітної плати, бо є заробітною платою. Велика Палата Верховного Суду наголосила, що таке тлумачення відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності, сприяє дотриманню балансу прав і законних інтересів незаконно звільнених працівників, які були позбавлені можливості працювати та отримувати гарантовану на конституційному рівні винагороду за виконану роботу, та стимулює несумлінних роботодавців, які порушили таке конституційне право працівників, у подальшому дотримуватися норм чинного законодавства. У цій постанові Велика Палата розмежувала правову природу середнього заробітку за час вимушеного прогулу від правової природи середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (ст.117 КЗпП): середній заробіток за час вимушеного прогулу - це заробітна плата, а середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні таким не є; відступила від раніше висловлених об`єднаною палатою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду та неодноразово продубльованих нею висновків про те, що середній заробіток за час вимушеного прогулу за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час вимушеного прогулу не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника. Отже, у разі визнання звільнення незаконним та постановлення судом рішення про поновлення незаконно звільненого працівника на роботі держава гарантує отримання ним середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, - оскільки цей працівник був незаконно позбавлений роботодавцем можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин та отримувати заробітну плату. Тому при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний одночасно прийняти рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період, що обчислюється починаючи з дати незаконного звільнення по дату постановлення рішення про поновлення на роботі, що підлягає негайному виконанню (ст.235 КЗпП). Якщо ж роботодавець затримує/ухиляється від виконання рішення суду про поновлення на роботі (котре підлягає негайному виконанню), то вимушений прогул триває, а суд виносить ухвалу про виплату незаконно звільненому працівнику середнього заробітку за весь період вимушеного прогулу (від дати постановлення рішення про поновлення на роботі до дати фактичного поновлення цієї особи на роботі). При цьому стягнуті судом суми середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу мають правову природу заробітної плати.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відсутні підстави для застосування до спірних правовідносин правових висновків, викладених в постановах Палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі №522/13736/15, від 21 квітня 2021 року у справі №461/1303/19, оскільки Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 лютого 2022 року (справа №755/12623/19) відступила від правового висновку стосовно того, що середній заробіток за час вимушеного прогулу не є складовою заробітної плати, вказавши, що, по суті, це є неотримана заробітна плата за невиконання трудової функції не з вини працівника, а тому доводи апелянта в цій частині є безпідставними з наведених вище мотивів.

Як вбачається з матеріалів справи, наказ про звільнення ОСОБА_1 з посади виданий 25 листопада 2015 року. Суд постановив рішення про скасування цього наказу як незаконного та про поновлення ОСОБА_1 на посаді з 26 листопада 2015 року, а також допустив це рішення до негайного виконання (а.с.30), однак роботодавець виконав це рішення шляхом видачі відповідного наказу лише 26 січня 2018 року.

Таким чином, як правильно зазначив суд першої інстанції, у період з 26 листопада 2015 року по 25 січня 2018 року є періодом вимушеного прогулу ОСОБА_1 .

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що суд стягнув з роботодавця на користь ОСОБА_1 за цей період середній заробіток за час вимушеного прогулу у загальній сумі 169959,21 грн (7597,78+162361,43) та ці платежі мають правову природу заробітної плати (а.с.30,40).

Колегія суддів зазначає, що відповідач є платником єдиного внеску як роботодавець, який використовує працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, тому зобов`язаний своєчасно та у повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок до податкового органу за основним місцем обліку платника єдиного внеску, а також вести облік виплат (доходу) застрахованої особи та нарахування єдиного внеску за кожним календарним місяцем і календарним роком, зберігати такі відомості в порядку, передбаченому законодавством.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.7 Закону №2464-VI база нарахування єдиного внеску для платників - роботодавців, які використовують працю фізичних осіб це сума нарахованої кожній застрахованій особі (працівника) заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці».

Як правильно звернув увагу суд першої інстанції, у абз.2 ч.2 ст.7 Закону №2464-VI передбачено особливості нарахування єдиного внеску на суми середньої заробітної плати за вимушений прогул для осіб, яким після звільнення з роботи заробітну плату (дохід) нараховано згідно з рішенням суду. Оскільки такий дохід, з огляду на тривалість строку звернення до суду та строку розгляду спору судом, стягується за період, що перевищує календарний місяць, єдиний внесок за таких обставин нараховується на суму, що визначається шляхом ділення середнього заробітку (доходу), виплаченого на підставі рішення суду за весь період вимушеного прогулу, на кількість місяців, за який він (дохід) нарахований. Стягнені судом з роботодавця на користь незаконно звільненого працівника суми коштів за час вимушеного прогулу названо «середня заробітна плата» або «дохід», що свідчить про правильність наведеного вище судом тлумачення норм КЗпП з метою застосування до спірних правовідносин.

Крім того, як зазначено вище, законодавець делегував Уряду повноваження визначати перелік видів виплат, на які не нараховується єдиний внесок.

Зі змісту постанови КМУ від 22 грудня 2010 р. №1170 «Про затвердження переліку видів виплат, що здійснюються за рахунок коштів роботодавців, на які не нараховується єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» вбачається, що суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу не включено до переліку видів виплат, що здійснюються за рахунок коштів роботодавців, на які не нараховується єдиний внесок.

З врахуванням наведеного вище, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 у період проходження ним публічної служби (в т.ч. в період вимушеного прогулу з 26 листопада 2015 року по 25 січня 2018 року, оскільки на підставі рішення суду був поновлений на роботі з 26 листопада 2015 року) був застрахованою особою, а Головне територіальне управління юстиції у Львівській області, правонаступником якого є Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м.Львів), страхувальником-роботодавцем.

Крім того, покликання відповідача на те, що у нього відсутній обов`язок здійснювати нарахування та сплату єдиного внеску на підставі Закону України «Про виконавче провадження» в межах виконавчого провадження з примусового стягнення на підставі рішення суду на користь працівника суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки цей закон визначає обов`язки відповідача як сторони виконавчого провадження боржника, разом з тим, обов`язки відповідача як роботодавця-страхувальника щодо нарахування та сплати єдиного внеску, в т.ч. з сум середнього заробітку за час вимушеного прогулу, виплачених незаконно звільненому працівнику, визначає ч.5 ст.7 Закону №2464-VІ, де зазначено, що єдиний внесок нараховується на суми, зазначені в частинах першій і другій цієї статті, незалежно від джерел їх фінансування, форми, порядку, місця виплати та використання, а також від того, чи виплачені такі суми фактично після їх нарахування до сплати, тому сам по собі факт стягнення з роботодавця середнього заробітку за час вимушеного прогулу на користь працівника в примусовому порядку відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» не звільняє його (роботодавця) від обов`язку нараховувати єдиний внесок на суми такого середнього заробітку.

Таким чином, аналізуючи вищенаведені законодавчі приписи та фактичні обставини справи у їх сукупності, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідач як роботодавець-страхувальник при виплаті (в примусовому порядку) застрахованому ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 169959,21 грн за період з 26 листопада 2015 року по 25 січня 2018 року повинен був, керуючись положеннями частини другої статті 7 Закону №2464-VI, обчислити, нарахувати та сплатити єдиний внесок, однак відповідач від виконання цього обов`язку ухилився, а також відмовився на пропозицію позивача врегулювати спір у добровільному порядку, тому позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Враховуючи наведене вище, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги відповідача не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

Крім того, колегія суддів зазначає, що інші зазначені відповідачем в апеляційній скарзі обставини, крім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Щодо доводів апеляційної скарги позивача в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу, то колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст.16 КАС України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво в суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Згідно з ч.1 ст.132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

П.1 ч.3 ст.132 КАС України передбачає, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

За змістом ст.134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26.02.2015 у справі Баришевський проти України, від 10.12.2009 у справі Гімайдуліна і інших проти України, від 12.10.2006 у справі Двойних проти України, від 30.03.2004 у справі Меріт проти України заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Згідно з положеннями ч.7, 9 ст.139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Відповідно до ст.30 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність від 05 липня 2012 року № 5076-VI гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

З системного аналізу наведених вище правових норм вбачається, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язані з розглядом справи, підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

Колегія суддів зазначає, що на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Крім того, на підтвердження здійсненної правової допомоги, необхідно долучати розрахунок погодинної вартості правової допомоги, наданої у справі, який має бути передбачений договором про надання правової допомоги, та може міститися в акті приймання-передачі послуг за договором. Розрахунок платної правової допомоги повинен відображати вартість години за певний вид послуги та час витрачений на: участь у судових засіданнях; вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням; ознайомлення з матеріалами справи в суді тощо.

Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження підстав, факту понесення та розміру витрат, пов`язаних з розглядом справи, представник позивача надав суду копії таких документів: договір №10/2020 про надання правової допомоги від 31 грудня 2020 року, укладений між ОСОБА_1 (Клієнт) та адвокатом Бачинським А.В. (Адвокат); додаткову угоду №1 до договору про надання правової допомоги №10/2020 від 31 грудня 2020 року; акти про надану правову допомогу.

Зі змісту актів виконаних робіт вбачається, що адвокатом підготовлено позовну заяву про зобов`язання Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) провести нарахування та виплату ЄСВ на середній заробіток за час вимушеного прогулу, що становить 3000 грн; підготовлено апеляційну скаргу на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 09 листопада 2021 року про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі №380/18991/21, що становить 2400 грн; підготовлено відповідь на відзив в адміністративній справі №380/18991/21, що становить 1500 грн; 4) участь в судовому засіданні (29 липня 2022 року) в адміністративній справі №380/18991/21, що становить 1200 грн. Загальна вартість наданих послуг складає 8100 грн.

Як правильно зазначив суд першої інстанції, зі змісту актів про надану правову допомогу вбачається, що такий не містить вказівки та обґрунтування часу, витраченого адвокатом на надані послуги правової допомоги, тому заявлений до відшкодування за рахунок відповідача розмір витрат на правову допомогу в сумі 8100 грн не підтверджується та є завищеним.

Крім того, як правильно зазначив суд першої інстанції, позивач вільний у виборі представника та у визначенні розміру його гонорару за домовленістю сторін, проте цей вибір не повинен бути надмірно обтяжливим для іншої сторони процесу при вирішенні судом питання про розподіл судових витрат, тому, на думку колегії суддів, судом першої інстанції було правильно проаналізовано долучені документи про надання правової допомоги та надано їм правову оцінку.

Таким чином, аналізуючи вищенаведені законодавчі приписи та фактичні обставини справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність достатніх правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 3178 грн, тому підстав для зміни додаткового рішення суду першої інстанції немає.

Доводи апеляційної скарги позивача не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості в межах відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

З врахуванням вищенаведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про підставність позовних вимог, правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ст.316 КАС України апеляційні скарги необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Оскільки колегія суддів залишає без змін рішення суду першої інстанції, то відповідно до ч.6 ст.139 КАС України понесені сторонами судові витрати новому розподілу не підлягають.

Керуючись ст.139, 242, 243, 250, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 01 листопада 2022 року у справі №380/18991/21 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя О. І. Мікула
судді А. Р. Курилець
М. П. Кушнерик
Повне судове рішення складено 10 лютого 2023 року.