Справа № 320/120/23
Суддя: Щавінський В.Р.
Дата ухвалення: 2023-02-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

про відмову в забезпеченні позову

08 лютого 2023 року №320/120/23

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Щавінського В.Р., розглянувши заяву про забезпечення позову за позовом ОСОБА_1 до Кабінету Міністрів України, Державної служби морського і внутрішнього водного транспорту і судноплавства України, треті особи: Інспекція з питань підготовки та дипломування моряків, Міністерство розвитку громад, територій та інфраструктури України про визнання протиправними, нечинними положень нормативно-правових актів та скасування наказу,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Кабінету Міністрів України, Державної служби морського і внутрішнього водного транспорту та судноплавства України, треті особи: Інспекція з питань підготовки та дипломування моряків, Міністерство розвитку громад, територій та інфраструктури України та просить суд:

- визнати протиправним та нечинним із моменту прийняття Положення про Державну службу морського і внутрішнього водного транспорту та судноплавства України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №212 від 06.03.2022 в наступних частинах: абзацу 24 підпункту 12 пункту 4 Положення щодо утворення постійно діючих державних кваліфікаційних комісій для підтвердження кваліфікації моряків, забезпечення їх роботи; абзацу 27 підпункту 12 пункту 4 Положення щодо ведення єдиного Державного реєстру документів моряків;

- визнати протиправним і скасувати Перелік державних підприємств, установ і організацій, що передаються до сфери управління Державної служби морського та річкового транспорт, затверджений розпорядженням Кабінету Міністрів України №863-р від 24.10.2018, в частині, а саме пункт "Інспекція з питань підготовки та дипломування моряків" ()";

- визнати протиправним і скасувати наказ Державної служби морського і внутрішнього водного транспорту та судноплавства України від 26.04.2022 №113 "Про реорганізацію Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків".

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 05.01.2023 позовну заяву залишено без руху.

Разом з позовом позивачем подано клопотання про забезпечення позову.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 05.01.2023 заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову повернуто заявнику, оскільки така заява подана без додержання вимог статті 152 КАС України.

У подальшому, позивачем повторно подано клопотання про забезпечення позову.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 18.01.2023 у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовлено.

Позивачем 16.01.2023 подано через канцелярію суду заяву про усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 19.01.2023 поновлено ОСОБА_1 строк звернення до суду зданим адміністративним позовом, відкрито загальне позовне провадження в адміністративній справі та призначив підготовче засідання.

Також вказаною ухвалою суду залучено до участі у справі в якості третіх особі, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Інспекцію з питань підготовки та дипломування моряків та на стороні відповідача - Міністерство розвитку громад, територій та інфраструктури України.

06.02.2023 позивачем через канцелярію суду подано клопотання про забезпечення позову шляхом:

- заборони Державній службі морського і внутрішнього водного транспорту та судноплавства України виконувати повноваження, передбачені абз. 24, 27 підпункту 12 п. 4 Положенням про Державну службу морського і внутрішнього водного транспорту та судноплавства України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України №212 від 06.03.2022, а саме: утворення постійно діючих державних кваліфікаційних комісій для підтвердження кваліфікації моряків, забезпечення їх роботи; підтвердження кваліфікації моряків у постійно діючих державних комісіях; ведення єдиного Державного реєстру документів моряків та заборонити Адміністрації судноплавства чинити Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків перешкоди у реалізації даних повноважень;

- зупинення дії наказу Державної служби морського і внутрішнього водного транспорту та судноплавства України від 26.04.2022 №113 "Про реорганізацію Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків";

- заборони Державній службі морського і внутрішнього водного транспорту та судноплавства України вчиняти дії, направлені на припинення Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків (ідентифікаційний код 25958804) як юридичної особи, в тому числі як органу, який прийняв рішення про її припинення;

- заборони ліквідаційній комісії Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків (ідентифікаційний код 25958804), призначеній Державній службі морського і внутрішнього водного транспорту та судноплавства України, виконувати повноваження щодо управління справами Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків, представництва її у відносинах з третіми особами та виступати у суді від імені Інспекції;

- заборонити Міністерству юстиції України, (державним реєстраторам юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, які уповноважені відповідно до законодавства України здійснювати реєстраційні дані в Єдиному державному, реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, в тому числі нотаріусам, іншим акредитованим суб`єктам, посадовим особам, якіуповноважені здійснювати реєстраційні дії в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань провидите державну реєстрацію припинення юридичної особи - Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків (ідентифікаційний код 25958804).

На переконання заявника невжиття заходів забезпечення позову може позбавити позивача на ефективний захист прав та інтересів, за захистом яких він звернувся до суду.

Вказав, що його попереджено про припинення відносин із ним через припинення повноважень Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків як із головою та членом ДКК, тобто підтверджено про негативні для нього наслідки в результаті прийняття цього акту.

Стверджує, що існує наявна очевидна загроза істотного порушення прав ОСОБА_1 в результаті прийняття оскаржуваної постанови та подальших дій, направлених на припинення діяльності Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків, у вигляді втрати ним можливості зайняття своєю діяльністю, а у випадку бажання її продовжити - він повинен взяти на себе непропорційні такій діяльності обмеження державного службовця та пройти відповідний конкурс.

Пояснює, що оскарження до суду постанови Кабінету Міністрів України №212 від 06.03.2022, розпорядження Кабінету Міністрів України №863-р від 24.10.2018 та наказу Державної служби морського і внутрішнього водного транспорту та судноплавства України від 26.04.2022 №113 не зупиняє їх виконання, а тому у випадку подальшого вжиття компетентними органами дій, направлених на припинення діяльності Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків та передачі всіх її повноважень до Адміністрації судноплавства, настануть правові наслідки у системі державного управління, які неможливо буде усунути виключно шляхом визнання постанови нечинною із моменту її прийняття та скасування в судовому порядку. Тобто, відновлення становища, яке існувало до оскаржуваних у справі актів, та, відповідно, ефективний та реальний захист прав позивача стане неможливим.

Зауважив, що наявні очевидні ознаки протиправності оскаржуваних актів, оскільки на їх підставі Адміністрація судноплавства наділяється повноваженнями, які їй заборонено виконувати на підставі чинної ухвали Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.12.2020 по справі №640/31875/20.

На думку позивача, що для відновлення його прав і повернення у становище, що існувало до моменту прийняття оскаржуваних актів, необхідним вирішення правових колізій щодо існування двох «паралельних» систем державних кваліфікаційних комісій моряків. Це призведе до виникнення непослідовності та правової невизначеності у системі підготовки та дипломування моряків, усунення яких потребуватиме нових звернень до суду та вжиття нових зусиль і понесення додаткових витрат. Таким чином,вважає, що вжиття заходів забезпечення позову щодо збереження чинної системи державного управління у сфері підготовки та дипломування моряків та убезпечення її від зупинення не в змозі завдати істотної шкоди, тоді як завершення процесу реформування такої системи безумовно завдає більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти. Крім того, зауважив, що фактичне припинення діяльності Інспекції унеможливить відновлення для нього можливості співпраці із нею на умовах, що існували до прийняття оскаржуваних актів.

До суду 08.02.2023 від Державної служби морського і внутрішнього водного транспорту і судноплавства України (Адміністрації судноплавства) надійшли заперечення щодо клопотання позивача про забезпечення позову, у яких зазначено, що клопотання позивача про забезпечення позову, суперечить приписам пункту 1 частини третьої статті 151 КАС України, відтак задоволенню не підлягає.

Стверджує, що у відповідному клопотанні не зазначено обґрунтованих доводів, мотивів існування можливості заподіяння очевидної шкоди позивачу до ухвалення рішення по суті справи, не зазначено та і не може мати місце, зважаючи на правову природу цивільно-правових відносин, в силу яких обґрунтовує наявність підстав звернення до суду. Також, зауважив, що клопотання позивача, не містить обґрунтованих доводів та належних, достатніх та достовірних доказів, які свідчать про те, що невжиття заходів до забезпечення позову якимось чином може ускладнити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Вважає, що при задоволенні клопотання позивача судом буде фактично ухвалене рішення без розгляду справи по суті, що не відповідає меті застосування правового інституту забезпечення позову.

Зауважив, що застосування заходів забезпечення позову, при відсутності на те встановлених статтею 150 КАС України правових підстав, має своїм наслідком створення перешкод діяльності відповідних державних інституцій, що суперечить як меті правового інституту забезпечення позову, так і завданням адміністративного судочинства.

Розглянувши клопотання про забезпечення адміністративного позову та заперечення Державної служби морського і внутрішнього водного транспорту і судноплавства України щодо клопотання позивача про забезпечення позову, суд зазначає наступне.

Приписами статті 154 КАС України, встановлено, що клопотання про забезпечення позову розглянуто без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження.

Згідно з частиною другою статті 150 КАС України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо:

1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або

2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

Таким чином, законодавець визначив, що перелік підстав для забезпечення позову є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає, а тому за відсутності передбачених вказаною статтею обставин прийняття рішення про забезпечення позову є неможливим.

Відповідно до частини першої статті 151 КАС України позов може бути забезпечено: 1) зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку відповідача вчинити певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.

За своїм змістом, забезпечення адміністративного позову це вжиття судом визначених законом заходів щодо створення можливості реального виконання у майбутньому рішення суду, якщо його буде прийнято на користь позивача.

Так, статтею 150 КАС України визначено вичерпний перелік підстав для вжиття заходів забезпечення адміністративного позову, а суд повинен, виходячи з конкретних доказів, встановити, чи існують зазначені підстави, і оцінити, чи не може застосування заходів забезпечення позову завдати більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти.

Пунктом 1 частини третьої статті 151 КАС України, встановлено, що не допускається забезпечення позову шляхом зупинення актів Верховної Ради України, Президента України, Кабінету Міністрів України, Вищої ради правосуддя, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів, органу, що здійснює дисциплінарне провадження щодо прокурорів, та встановлення для них заборони або обов`язку вчиняти певні дії.

Так, відповідно до змісту клопотання позивача, останній вказує, що способи забезпечення позову є такими, що не суперечать вимогам 1 частини третьої статті 151 КАС України, адже просить заборонити вчиняти дії та здійснювати визначені повноваження Адміністрації судноплавства, Міністерства юстиції України, Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків.

Однак, відповідні способи забезпечення позову, а саме реалізація повноважень та дій відповідних органів державної влади, Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків, заборону щодо яких просить встановити Позивач, спрямовані на виконання та реалізацію постанови Кабінету Міністрів України №212 від 06.03.2022, розпорядження Кабінету Міністрів України №863-р від 24.10.2018.

Водночас, відповідно правової позиції Верховного Суду сформованої у постанові вид 18.03.2020 у справі № 640/5674/19, встановлення заборони іншим особа вчиняти дії на виконання актів суб`єктів, визначених у пункті 1 частини третьої статті 151 КАС України, є тотожним зупиненню таких актів та порушує норми процесуального права.

За таких обставин, клопотання позивача про забезпечення позову, суперечить приписам пункту 1 частини третьої статті 151 КАС України.

Згідно Рекомендації №R (89) 8 про тимчасовий судовий захист в адміністративних справах, прийнятій Комітетом Міністрів Ради Європи 13 вересня 1989 року рішення про вжиття заходів тимчасового захисту може, зокрема, прийматися у разі, якщо виконання адміністративного акта може спричинити значну шкоду, відшкодування якої неминуче пов`язано з труднощами, і якщо на перший погляд наявні достатньо вагомі підстави для сумнівів у правомірності такого акта.

Відповідно, розгляд заяв про забезпечення позову здійснюється з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, суд повинен пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Таким чином, заявник повинен обґрунтувати причини звернення з такою вимогою та надати відповідні докази, які б підтверджували факт існування реальної загрози його правам, свободам та інтересам.

Так, позивач, обґрунтовує підстави для звернення до суду із відповідним клопотанням, а також із відповідним позовом, наявністю договірних правовідносин із третіми особами, а саме цивільно-правовими договорами із Інспекцією з питань підготовки та дипломування моряків та перебуванням у статуси моряка,

У даному контексті, варто відмітити, що в силу приписів цивільного законодавства ґрунтуються на принципах вільного волевиявлення, свободи щодо їх укладення та визначення контрагентів, відтак не має зобов`язального характеру для інших суб`єктів.

Водночас, позивач не є учасником правовідносин, які встановлюються оскаржуваними нормативно-правовими та організаційно-розпорядчими актами, стосовно яких подано клопотання про забезпечення позову, оскільки дія відповідних оскаржуваних актів на нього не поширюється, жодним чином не впливає на права та обов`язки позивача, а отже їх не порушує.

Однак, у відповідному клопотанні не зазначено обґрунтованих доводів, мотивів існування можливості заподіяння очевидної шкоди позивачу до ухвалення рішення по суті справи, не зазначено та і не може мати місце, зважаючи на правову природу цивільно-правових відносин, в силу яких обґрунтовує наявність підстав звернення до суду.

Тобто, відсутні будь-які докази, при цьому позивачем не наведені обґрунтовані та беззаперечні доводі існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам та інтересам заявника, як позивача в майбутньому, або захист цих прав та інтересів стане неможливим чи для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат.

Враховуючи викладене, оцінюючи зміст поданого клопотання, останнє, подане за відсутності порушених прав останнього, за захистом яких звернувся до суду, що виключає «існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача», як підстави задоволення клопотання, відтак є очевидним відсутність підстав встановлених статтею 150 КАС України, які обумовлюють вжиття відповідних заходів забезпечення позову.

Зміст приписів статті 150 КАС України, свідчіть, що адміністративний позов може бути забезпечений лише за наявності двох обов`язкових умов: існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі та якщо очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень.

Однак, зміст поданого клопотання про забезпечення позову, свідчить про відсутність вагомих та переконливих підстав для сумнівів у правомірності такого акта із позовом щодо оскарження якого звернувся позивач.

При цьому, посилання позивача на очевидність порушення вимог законодавства, зважаючи на ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.12.2020 №640/31875/20 є такими, що не заслуговують на увагу, зважаючи та враховуючи завершення справи №640/31875/20 та набрання законної сили рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.06.2021.

Крім того, суд зазначає, що позивач повинен навести мотиви про існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі, або захист цих прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат, а також вказати ознаки, які свідчать про очевидність протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень.

Однак, клопотання позивача про забезпечення позову, не містить обґрунтованих доводів та належних, достатніх та достовірних доказів, які свідчать про те, що невжиття заходів до забезпечення позову якимось чином може ускладнити чи зробити неможливим виконання рішення суду в даній адміністративній справі.

При цьому, Верховний Суд у постанові від 24.05.2019 у справі № 826/10936/18 сформулював правову позицію, відповідно до якої заходи забезпечення можуть бути застосовані виключно за наявності однієї з підстав, визначених частиною другою статті 150 КАС України, та мають бути співмірними з позовними вимогами і адекватними. Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Таким чином, оцінюючи доводи позивача щодо підстав застосування заходів забезпечення позову, є очевидним, що заявлені способи забезпечення позову є фактично прийняттям судового рішення без розгляду справи по суті, що не відповідає меті застосування правового інститут забезпечення позову.

Отже, виходячи із системного аналізу приписів процесуального законодавства щодо застосування заходив забезпечення позову, законодавцем встановлено, що умовою застосування забезпечення позову, як сукупності процесуальних дій, є обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог або забезпечити ефективний захист, поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Однак, зміст клопотання позивача вказує про відсутність належного та достатнього обґрунтування про те, яким чином створюється така очевидна небезпека істотного ускладнення чи унеможливлення виконання рішення суду та неможливість ефективного захисту (поновлення) порушених чи оспорюваних прав чи інтересів позивача.

Суд звертає увагу, що застосування заходів забезпечення позову, при відсутності на те встановлених статтею 150 КАС України підстав, має своїм наслідком створення перешкод діяльності відповідних державних інституцій, що суперечить як меті правового інституту забезпечення позову, так і завданням адміністративного судочинства.

Таким чином, враховуючи викладене та виходячи із змісту заяви про забезпечення позову, суд приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення.

На підставі вищевикладеного, керуючись статтями 150-154, 248, 256 КАС України, суд,

у х в а л и в:

У задоволенні клопотання ОСОБА_1 про забезпечення позову, - відмовити.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення. Ухвала, постановлена судом поза межами судового засідання або у судовому засіданні у разі неявки учасників справи, під час розгляду справи в письмовому провадженні, набирає законної сили з моменту її підписання.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини ухвали суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повного тексту ухвали.

Суддя Щавінський В.Р.