Справа № 520/8807/22
Суддя: Сліденко А.В.
Дата ухвалення: 2023-02-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Харків

06.02.2023 р. справа №520/8807/22

Харківський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Сліденко А.В., за участі секретаря судового засідання - Стрєлка О.В., представника позивача - Яковлєв Є., представника відповідача - Труба А. (у режимі ВЗК), розглянувши у порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні справу за позовом

Товариства з обмеженою відповідальністю "ФАНТОРГ" (далі за текстом - позивач, заявник)
до Головного управління ДПС у Чернігівській області (далі за текстом - відповідач, владний суб`єкт, орган публічної адміністрації)
провизнання протиправним та скасування правового акту індивідуальної дії суб`єкта владних повноважень, -

встановив:

Позивач у порядку адміністративного судочинства заявив вимогу про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення - рішення ГУ ДПС у Чернігівській області від 01.08.2022р. №2873/25010700.

Аргументуючи цю вимогу зазначив, що сформував податковий кредит з ПДВ за господарськими операціями із імпорту товару (тканини) до митної території України. Стверджував, що фізична наявність товару була перевірена, визнана та підтверджена органом митного контролю, а ПДВ був фізично сплачений до бюджету за вантажними митними деклараціями. У подальшому імпортований товар у межах провадження господарської діяльності в звичайних умовах був поставлений на користь резидента України - покупця, виписані податкові накладні були зареєстровані в Єдиному реєстрі податкових накладних. Наполягав, що вчинені правочини з поставки товару відповідають закону, інтересів держави як учасника суспільних відносин не порушують, господарські зобов`язання з поставки товару виконані, а відтак, відсутні підстави для припущення контролюючого органу про використання цих товарів поза межами господарської діяльності.

Відповідач, Головне управління Державної податкової служби у Чернігівській області, утворене на правах відокремленого підрозділу ДПС України (далі за текстом - владний су`єкт, контролюючий орган, адміністративний орган, ГУ, Управління) з поданим позовом не погодився.

Аргументуючи заперечення проти позову, зазначив, що протягом листопада 2021р. заявник імпортував до України товар - тканину у кількості 607.364,00м2, сплативши до бюджету - 3.978.388,00грн. ПДВ, протягом грудня 2021р. заявник імпортував до України товар - тканину у кількості 1.202.414,00м2, сплативши до бюджету - 7.978.388,00грн. ПДВ. За договором поставки від 12.10.2021р. №12/10-2021 заявник провів відчуження на користь покупця - ТОВ «Ілантра» раніше імпортованого товару - тканини у кількості 1.372.428,00м. на суму - 12.952.909,67грн. (у т.ч. і ПДВ - 2.158.818,29грн.). Відносно і заявника, ТОВ «Фанторг», і покупця, ТОВ «Ілантра» тероганами системи ДПС України були прийняті рішення про відповідність критеріям ризиковості. За договором поставки від 17.12.2021р. №17/12-2021 заявник провів відчуження на користь покупця - ТОВ «Імекс-Про» раніше імпортованого товару - тканини у кількості 437.350,00м. на суму - 3.515.984,72грн. (у т.ч. і ПДВ - 585.997,45грн.) за податковими накладними, зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних та на суму - 4.319.515,16грн. (у т.ч. і ПДВ - 719.919,19грн.) за податковими накладними, реєстрація яких в Єдиному реєстрі податкових накладних була зупинена. Відносно і заявника, ТОВ «Фанторг», і покупця, ТОВ «Імекс-Про» тероганами системи ДПС України були прийняті рішення про відповідність критеріям ризиковості. До проведення заявником ініційованої контролюючим органом у ході перевірки інвентаризації працівники Управління залучені не були. Проведення інвентаризації без участі працівників контролюючого органу свідчить про намір приховати факт відсутності товару.

Судові засідання у підготовчому провадженні призначались на 21.11.2022р., 20.12.2021р., 19.01.2023р., 26.01.2023р.

26.01.2023р. судом була постановлена усна ухвала із занесенням про протоколу судового засідання про закриття підготовчого провадження і призначення справи до розгляду по суті.

Засідання з розгляду справи по суті відбулось - 06.02.2023р.

Суд, повно виконавши процесуальний обов`язок зі збору доказів, перевіривши доводи сторін добутими доказами, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст належних норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів.

Установлені судом обставини спору полягають у наступному.

Заявник пройшов передбачену законодавством процедуру державної реєстрації субєктів господарювання, набув правового статусу юридичної особи приватного права-резидента України, значиться в Єдиному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань під ідентифікаційним кодом - 44038473, у якості платника податків (у тому числі і ПДВ) на момент виникнення спірних відносин перебував на обліку в установі відповідача.

У декларації з ПДВ за січень 2022р. заявником (з урахуванням внесених виправлень) було зазначено відємне значення з ПДВ листопада 2021р. та грудня 2021р. у розмірі - 9.307.144,00грн., що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного податкового періоду (рядок 20.3 декларації, рядок 21 декларації) та заявлено цю суму до бюджетного відшкодування.

09.06.2022р. відносно заявника відповідачем було видано наказ №454-п від 09.06.2022р. з приводу призначення документальної позапланової виїзної перевірки з питання дотримання податкового законодавства при декларуванні відємного значення з ПДВ.

Результати проведеної перевірки оформлені актом від 06.07.2022р. №1537/07/44038473 (далі за текстом - Акт перевірки).

У тексті Акту перевірки викладені власні судження контролюючого органу про вчинення особою податкового правопорушення, а саме: п.189.1 ст.189, п.198.5 ст.198, п.200.4 ст.200 Податкового кодексу України за рахунок уникнення проведення інвентаризації товарів за участі працівників ГУ ДПС у Чернігівській області, технічного оформлення документів на продаж раніше імпортованих товарів, які не були використані в операціях у межах господарської діяльності.

При цьому, у тексті Акту перевірки суб"єктом владних повноважень визнані обставини формування заявником від"ємного значення з ПДВ у сумі - 9.307.144,00грн. за рахунок ввезення до України імпортованого товару, подачі до перевірки імпортних ВМД, оплати заявником ПДВ митним органам у сумі - 3.978.398,00грн. за листопад 2021р. і у сумі 7.993.837,00грн. у грудні 2021р.

01.08.2022р. з посиланням на Акт перевірки контролюючим органом було видано податкове повідомлення - рішення №2873/25010700 про зменшення на 9.307.144,00грн. від`ємного значення з ПДВ за декларацією січня 2022р.

Не погодившись із відповідністю закону означеного управлінського волевиявлення контролюючого органу, заявник ініціював даний спір.

Вирішуючи спір по суті, суд вважає, що до відносин, які склались на підставі встановлених обставин спору, підлягають застосуванню наступні норми права.

Статтями 1 і 8 Конституції України проголошено, що Україна є правовою державою, де діє верховенство права.

У ч.2 ст.19 Конституції України згадано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

При цьому, у ч.1 ст.68 Конституції України також згадано, що кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Отже, усі без виключення суб`єкти права на території України зобов`язані дотримуватись існуючого у Державі правового порядку, а суб`єкти владних повноважень (органи публічної адміністрації) додатково обтяжені ще й обов`язком виконувати доведені законом завдання виключно за наявності приводів та способом, чітко обумовленими законом.

Відносини з приводу справляння податку на додану вартість з 01.01.2011р. регламентовані, насамперед, приписами розділу V Податкового кодексу України і згідно з ст.184 названого кодексу об`єктом оподаткування податком на додану вартість є операції платників податку з: а) постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з безоплатної передачі та з передачі права власності на об`єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об`єкта фінансового лізингу у володіння та користування лізингоодержувачу/орендарю; б) постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу; в) ввезення товарів на митну територію України; г) вивезення товарів за межі митної території України; е) постачання послуг з міжнародних перевезень пасажирів і багажу та вантажів залізничним, автомобільним, морським і річковим та авіаційним транспортом.

У розумінні п.14.1.191 ст.14 Податкового кодексу України постачання товарів - постачання товарів - будь-яка передача права на розпоряджання товарами як власник, у тому числі продаж, обмін чи дарування такого товару, а також постачання товарів за рішенням суду, а у розумінні п.п.14.1.185 ст.14 Податкового кодексу України постачання послуг - будь-яка операція, що не є постачанням товарів, чи інша операція з передачі права на об`єкти права інтелектуальної власності та інші нематеріальні активи чи надання інших майнових прав стосовно таких об`єктів права інтелектуальної власності, а також надання послуг, що споживаються в процесі вчинення певної дії або провадження певної діяльності.

Відповідно до п.187.1 ст.187 Податкового кодексу України датою виникнення податкових зобов`язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше: а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку; б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.

За загальним правилом п.188.1 ст.188 Податкового кодексу України база оподаткування операцій з постачання товарів/послуг визначається виходячи з їх договірної вартості з урахуванням загальнодержавних податків та зборів (крім акцизного податку, який нараховується відповідно до підпунктів 213.1.9 і 213.1.14 пункту 213.1 статті 213 цього Кодексу, збору на обов`язкове державне пенсійне страхування, що справляється з вартості послуг стільникового рухомого зв`язку, податку на додану вартість та акцизного податку на спирт етиловий, що використовується виробниками - суб`єктами господарювання для виробництва лікарських засобів, у тому числі компонентів крові і вироблених з них препаратів (крім лікарських засобів у вигляді бальзамів та еліксирів).

При цьому база оподаткування операцій з постачання товарів/послуг не може бути нижче ціни придбання таких товарів/послуг, база оподаткування операцій з постачання самостійно виготовлених товарів/послуг не може бути нижче звичайних цін, а база оподаткування операцій з постачання необоротних активів не може бути нижче балансової (залишкової) вартості за даними бухгалтерського обліку, що склалася станом на початок звітного (податкового) періоду, протягом якого здійснюються такі операції (у разі відсутності обліку необоротних активів - виходячи із звичайної ціни), за винятком: товарів (послуг), ціни на які підлягають державному регулюванню; газу, який постачається для потреб населення; електричної енергії, ціна на яку склалася на ринку електричної енергії.

Спеціальною нормою права відносно положень п.188.1 ст.188 Податкового кодексу України є приписи п.189.1 ст.189 Податкового кодексу України, де указано, що у разі здійснення операцій відповідно до пункту 198.5 статті 198 цього Кодексу база оподаткування за необоротними активами визначається виходячи з балансової (залишкової) вартості, що склалася станом на початок звітного (податкового) періоду, протягом якого здійснюються такі операції (у разі відсутності обліку необоротних активів - виходячи із звичайної ціни), а за товарами/послугами - виходячи з вартості їх придбання.

Приписами п.198.5 ст.198 Податкового кодексу України визначено, що платник податку зобов`язаний нарахувати податкові зобов`язання виходячи з бази оподаткування, визначеної відповідно до пункту 189.1 статті 189 цього Кодексу, та скласти не пізніше останнього дня звітного (податкового) періоду і зареєструвати в Єдиному реєстрі податкових накладних в терміни, встановлені цим Кодексом для такої реєстрації, зведену податкову накладну за товарами/послугами, необоротними активами, придбаними/виготовленими з податком на додану вартість (для товарів/послуг, необоротних активів, придбаних або виготовлених до 1 липня 2015 року, - у разі якщо під час такого придбання або виготовлення суми податку були включені до складу податкового кредиту), у разі якщо такі товари/послуги, необоротні активи призначаються для їх використання або починають використовуватися: а) в операціях, що не є об`єктом оподаткування відповідно до статті 196 цього Кодексу (крім випадків проведення операцій, передбачених підпунктом 196.1.7 пункту 196.1 статті 196 цього Кодексу) або місце постачання яких розташоване за межами митної території України; б) в операціях, звільнених від оподаткування відповідно до статті 197, підрозділу 2 розділу XX цього Кодексу, міжнародних договорів (угод) (крім випадків проведення операцій, передбачених підпунктом 197.1.28 пункту 197.1 статті 197 цього Кодексу та операцій, передбачених пунктом 197.11 статті 197 цього Кодексу); в) в операціях, що здійснюються платником податку в межах балансу платника податку, у тому числі передача для невиробничого використання, переведення виробничих необоротних активів до складу невиробничих необоротних активів; г) в операціях, що не є господарською діяльністю платника податку (крім випадків, передбачених пунктом 189.9 статті 189 цього Кодексу).

Зі змісту наведених норм кодексу слідує, що законодавство, чинне на момент формування заявником податкового кредиту з ПДВ за господарськими операціями з імпорту товару на митну територію України у листопаді-грудні 2021р. та подальшого продажу у листопаді 2021р. - грудні 2021р. цього ж товару покупцям-резидентам України не містило вимог про поставку товару на митній території України за рівнем митної вартості товару як бази справляння ПДВ.

Відтак, покладені в основу оскарженого правового акту індивідуальної дії судження суб`єкта владних повноважень про протилежне слід визнати юридично неспроможними.

Стосовно покладеного в основу оскарженого податкового повідомлення рішення судження відповідача про проведення заявником інвентаризації товарів без залучення працівників контролюючого тероргану системи ДПС України суд зазначає, що згідно з ст.10 Закону України від 16.07.1999р. №996-XIV «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» для забезпечення достовірності даних бухгалтерського обліку та фінансової звітності підприємства зобов`язані проводити інвентаризацію активів і зобов`язань, під час якої перевіряються і документально підтверджуються їх наявність, стан і оцінка (ч.1 ст.10); Об`єкти і періодичність проведення інвентаризації визначаються власником (керівником) підприємства, крім випадків, коли її проведення є обов`язковим згідно з законодавством (ч.2 ст.10).

Підпунктом 20.1.9 ст.20 Податкового кодексу України передбачено, що контролюючі органи мають право вимагати під час проведення перевірок від платників податків, що перевіряються, проведення інвентаризації основних засобів, товарно-матеріальних цінностей, коштів, зняття залишків товарно-матеріальних цінностей, готівки з використанням інформації та документів щодо результатів такої інвентаризації за наслідками таких перевірок або під час наступних заходів податкового контролю.

Звідси чітко та однозначно слідує, що законодавець наділив контролюючі органи виключно правом на висунення вимоги з приводу проведення інвентаризації.

Між тим, повноваженнями на формулювання вимоги про проведення інвентаризації товарно-матеріальних цінностей за обовязкової участі працівників терорганів системи ДПС України нормами чинного Податкового кодексу України контролюючі органи, у тому числі і ГУ ДПС у Чернігівській області не наділені.

Правильність саме такого тлумачення закону підтверджується змістом п.20.1.12 ст.20 Податкового кодексу України, де запроваджено повноваження контролюючих органів вимагати під час проведення перевірок від посадових або службових осіб платника податків залучення повноважних осіб для спільного з працівниками контролюючого органу зняття показань внутрішніх та зовнішніх лічильників, якими обладнані технічні пристрої, що використовуються у процесі провадження діяльності, що перевіряється.

Оскільки у нормах Податкового кодексу України відсутня згадка законодавця про обов`язковість проведення працівниками контролюючого органу спільної з посадовими чи службовими особами платника податків інвентаризації товарно-матеріальних цінностей, то покладені в основу оскарженого податкового повідомлення рішення судження Управління про приховування заявником факту відсутності товарів слід визнати юридично неспроможними.

Про помилковість цього судження суб`єкта владних повноважень свідчить і свавільно спотворена Управлінням хронологічна послідовність подій фактичної реальності, оскільки імпортовані протягом листопада 2021р.-грудня 2021р. до митної території України товари, поставка яких на користь покупців - резидентів України відбувалась протягом листопада 2021р.-грудня 2021р., фізично не можуть знаходитись на складі заявника у червні 2022р.

Відтак, наслідки проведеної заявником інвентаризації товарно-матеріальних цінностей у червні 2022р. обєктивно не можуть мати юридичного впливу на обставини справляння ПДВ у звітних податкових періодах листопад 2021р.-грудень 2021р., окрім випадку виявлення контролюючим органом у ході заходу податкового контролю ознак вчинення особою триваючого податкового правопорушення, здобуття саме під час перевірки достатнього обсягу доказів вчинення особою триваючого податкового правопорушення, викладення в акті перевірки юридично умотивованих та документально доведених суджень вчинення особою триваючого податкового правопорушення.

При цьому, суд зважає, що у розумінні абз.1 п.109.1 ст. 109 Податкового кодексу України податковим правопорушенням є протиправне, винне (у випадках, прямо передбачених цим Кодексом) діяння (дія чи бездіяльність) платника податку (в тому числі осіб, прирівняних до нього), контролюючих органів та/або їх посадових (службових) осіб, інших суб`єктів у випадках, прямо передбачених цим Кодексом.

За приписами абз.2 п.109.1 ст. 109 Податкового кодексу України діяння вважаються вчиненими умисно, якщо існують доведені контролюючим органом обставини, які свідчать, що платник податків удавано, цілеспрямовано створив умови, які не можуть мати іншої мети, крім як невиконання або неналежне виконання вимог, установлених цим Кодексом та іншим законодавством, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи.

Відповідно до п.112.1 ст.112 Податкового кодексу України особа може бути притягнута до фінансової відповідальності за вчинення податкового правопорушення за умови наявності в її діянні (дії або бездіяльності) вини, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно з п.112.2 ст.112 Податкового кодексу України особа вважається винною у вчиненні правопорушення, якщо буде встановлено, що вона мала можливість для дотримання правил та норм, за порушення яких цим Кодексом передбачена відповідальність, проте не вжила достатніх заходів щодо їх дотримання.

Вжиті платником податків заходи щодо дотримання правил та норм податкового законодавства вважаються достатніми, якщо контролюючий орган не доведе, що, вчиняючи певні дії або допускаючи бездіяльність, за які передбачена відповідальність, платник податків діяв нерозумно, недобросовісно та без належної обачності.

Як-то указано у п.112.7 ст.112 Податкового кодексу України, у разі якщо контролюючий орган не доведе, що платник податків мав можливість для дотримання правил та норм, за порушення яких цим Кодексом передбачена відповідальність, проте не вжив достатніх заходів щодо їх дотримання, платник податків не може бути притягнутий до відповідальності за таке порушення. Положення цього пункту застосовуються виключно в разі, якщо умовою притягнення до фінансової відповідальності за податкове правопорушення є наявність вини платника податків. Порядок доведення обставин, за яких особа може бути притягнута до фінансової відповідальності за вчинене податкове правопорушення, в межах судового провадження визначається процесуальним законодавством. Усі сумніви щодо наявності обставин, за яких особа може бути притягнута до відповідальності за порушення податкового законодавства та іншого законодавства, контроль за яким покладено на контролюючий орган, трактуються на користь такої особи.

Звідси слідує, що законодавець обтяжив саме контролюючий органом обов`язком у межах процедури здійснення заходу податкового контролю довести подію та факт вчинення особою податкового правопорушення та відсутність поза межами розумного сумніву інакшого тлумачення реально наявного вчинку, окрім як у якості податкового правопорушення.

Для доведення події вчинення приватною особою податкового правопорушення за п.п. «г» п.198.5 ст.198 Податкового кодексу України контролюючий орган повинен виявити, зафіксувати, довести/доказати факт початку використання платником раніше придбаних товарів (послуг, необоротних активів) та за якими був сформований податковий кредит з податку на додану вартість в операціях, що не є господарською діяльністю платника податку (крім випадків, передбачених пунктом 189.9 статті 189 цього Кодексу).

Однак, у спірних правовідносинах відповідач - субєкт владних повноважень усупереч змісту наведених норм податкового кодексу свідомо прямо та умисно допустив штучну підміну правової категорії «доведення» власно вигаданою мовною конструкцією про неможливість відслідкування залишків ТМЦ та про неможливість правомірність здійснення операцій із ризиковими контрагентами.

Цей недолік у реалізації владної управлінської функції контролю органом системи ДПС України не може бути виправлений судом, позаяк потребує зміни вже сформульованої органом публічної адміністрації кваліфікації діяння платника (тобто зміни правової підстави висунутого звинувачення у вчиненні податкового правопорушення, перекваліфікації діяння) і застосування міри юридичної відповідальності (спонукання до примусового виконання додаткового податкового обовязку) на підставі іншої норми Податкового кодексу України, що нормами Податкового кодексу України взагалі не передбачено.

Водночас із цим, виконуючи визначений ч.4 ст.9 КАС України обовязок з`ясування обєтивної істини у спорі за власною ініціативою безвідносно до правової позиції учасників спору та процесуальної поведінки учасників справи, суд зазначає, що надані позивачем на вимогу суду докази не дають підстав для висновку про існування у заявника наміру на отримання безпідставної податкової вигоди у спірних правовідносинах.

До епізоду взаємовідносин заявника з ТОВ «Ілантра»

12.10.2021р. між позивачем, ТОВ «Фанторг» (в якості продавця) та ТОВ "Ілантра" (у якості покупця) було укладено письмовий правочин у формі договору поставки №12/10-2021 від 12.10.2021, предметом якого є купівля-продаж товару - тканина.

Вад у правоздатності і дієздатності юридичних осіб-сторін правочину, повноважності представників цих юридичних осіб, істотних дефектів у процедурі створення та процесі функціонування цих юридичних осіб приватного права судом з матеріалів справи не знайдено.

За твердженням заявника у межах згаданого правочину були проведені господарські операції з купівлі-продажу (поставки позивачем) тканини, які оформлені поданими на вимогу суду до матеріалів справи копіями: видаткової накладної №2ю від 01.12.2021 на суму 589 517,68 грн., податкової накладної №1 від 01.12.2021 на загальну суму 589 517,68 (в т.ч. ПДВ - 98252,00 грн.), товарно-транспортної накладної №ОФН00000027 від 01.12.2021; видаткової накладної №28 від 02.12.2021 на суму 498 925,73 грн., податкової накладної №2 від 02.12.2021 на загальну суму 498 925,73 (в т.ч. ПДВ - 83154,29 грн.), товарно-транспортної накладної №ОФН00000028 від 02.12.2021; видаткової накладної №29 від 03.12.2021на суму 415 282,90 грн., податкової накладної №3 від 03.12.2021 на загальну суму 415 282,90 (в т.ч. ПДВ - 69213,82 грн.), товарно-транспортної накладної №ОФН00000029 від 03.12.2021; видаткової накладної №17 від 06.11.2021на суму 413 570,11 грн., податкової накладної №1 від 06.11.2021 на загальну суму 413 570,11 (в т.ч. ПДВ - 68928,35 грн.), товарно-транспортної накладної №ОФН00000017 від 06.11.2021; видаткової накладної №30 від 06.12.2021на суму 775 123,67 грн., податкової накладної №4 від 06.12.2021 на загальну суму 775 123,67 (в т.ч. ПДВ - 129 187,28 грн.), товарно-транспортної накладної №ОФН00000030 від 06.12.2021; видаткової накладної №31 від 06.12.2021на суму 714 179,81 грн., податкової накладної №5 від 06.12.2021 на загальну суму 714 179,81 (в т.ч. ПДВ - 119029,97 грн.), товарно-транспортної накладної №ОФН00000031 від 06.12.2021; видаткової накладної №18 від 08.11.2021на суму 732 047,44 грн., податкової накладної №2 від 08.11.2021 на загальну суму 732 047,44 (в т.ч. ПДВ - 122007,91 грн.), товарно-транспортної накладної №ОФН00000018 від 08.11.2021; видаткової накладної №19 від 08.11.2021на суму 428 022,14 грн., податкової накладної №3 від 08.11.2021 на загальну суму 428 022,14 (в т.ч. ПДВ - 71337,02 грн.), товарно-транспортної накладної №ОФН00000019 від 08.11.2021; видаткової накладної №20 від 08.11.2021на суму 428 739,26 грн., податкової накладної №4 від 08.11.2021 на загальну суму 428 739,26 (в т.ч. ПДВ - 71456,54 грн.), товарно-транспортної накладної №ОФН00000020 від 08.11.2021; видаткової накладної №32 від 11.12.2021на суму 749 220,19 грн., податкової накладної №6 від 11.12.2021 на загальну суму 749 220,19 (в т.ч. ПДВ - 124870,03 грн.), товарно-транспортної накладної №ОФН00000032 від 11.12.2021; видаткової накладної №33 від 16.12.2021на суму 533 215,87 грн., податкової накладної №7 від 16.12.2021 на загальну суму 533 215,87 (в т.ч. ПДВ - 88869,31 грн.), товарно-транспортної накладної №ОФН00000033 від 16.12.2021; видаткової накладної №34 від 16.12.2021 на суму 548 011,44 грн., податкової накладної №1 від 01.12.2021 на загальну суму 548 011,44 (в т.ч. ПДВ - 91335,24 грн.), товарно-транспортної накладної №ОФН00000034 від 16.12.2021; видаткової накладної №35 від 16.12.2021 на суму 672 731,32 грн., податкової накладної №9 від 16.12.2021 на загальну суму 672 731,32 (в т.ч. ПДВ - 112121,89 грн.), товарно-транспортної накладної №ОФН00000035 від 16.12.2021; видаткової накладної №21 від 17.11.2021 на суму 303 685,20 грн., податкової накладної №5 від 17.11.2021 на загальну суму 303 685,20 (в т.ч. ПДВ - 50614,20 грн.), товарно-транспортної накладної №ОФН00000021 від 17.11.2021; видаткової накладної №22 від 17.11.2021 на суму 678 592,87 грн., податкової накладної №6 від 17.11.2021 на загальну суму 678 592,87 (в т.ч. ПДВ - 113098,81 грн.), товарно-транспортної накладної №ОФН00000022 від 17.11.2021; видаткової накладної №36 від 17.12.2021 на суму 834 140,16 грн., податкової накладної №10 від 17.12.2021 на загальну суму 834 140,16 (в т.ч. ПДВ - 139023,36 грн.), товарно-транспортної накладної №ОФН00000036 від 17.12.2021; видаткової накладної №37 від 22.12.2021на суму 787 322,21 8 грн., податкової накладної №11 від 22.12.2021 на загальну суму 787 322,21 (в т.ч. ПДВ - 131220,37,00 грн.), товарно-транспортної накладної №ОФН00000037 від 22.12.2021; видаткової накладної №23 від 26.11.2021на суму 815 814,72 грн., податкової накладної №7 від 22.11.2021 на загальну суму 174 042,90 грн. (в т.ч. ПДВ - 29007,15 грн.), №8 від 26.11.2021 на загальну суму 641 771,82 (в т.ч. ПДВ - 106961,97 грн.), товарно-транспортної накладної №ОФН00000023 від 26.11.2021; видаткової накладної №24 від 27.11.2021на суму 666 259,13 ПДВ - 98252,00 грн.), податкової накладної №9 від 27.11.2021 на загальну суму 666 259,13 грн (в т.ч. ПДВ - 111 043,19 грн.), товарно-транспортної накладної №ОФН00000024 від 27.11.2021; видаткової накладної №25 від 27.11.2021на суму 781 299,22 грн., податкової накладної №10 від 27.11.2021 на загальну суму 781 299,22 грн. (в т.ч. ПДВ - 130216,54 грн.), товарно-транспортної накладної №ОФН00000025 від 27.11.2021; видаткової накладної №26 від 30.11.2021на суму 587 208,60 грн., податкової накладної №1 від 01.12.2021 на загальну суму 587 208,60 (в т.ч. ПДВ - 97868,1 грн.), товарно-транспортної накладної №ОФН00000026 від 30.11.2021.

У ході розгляду справи відповідач - субєкт владних повноважень не надав належних, допустимих та достатніх доказів на спростування достовірності відомостей перелічених вище письмових документів.

До епізоду взаємовідносин заявника з ТОВ «Імекс-Про»

17.12.2021р. між позивачем, ТОВ «Фанторг» (в якості продавця) та ТОВ "Ілантра" (у якості покупця) було укладено письмовий правочин у формі договору поставки №17/12-21 від 17.12.2021, предметом якого є купівля-продаж товару - тканина.

Вад у правоздатності і дієздатності юридичних осіб-сторін правочину, повноважності представників цих юридичних осіб, істотних дефектів у процедурі створення та процесі функціонування цих юридичних осіб приватного права судом з матеріалів справи не знайдено.

За твердженням заявника у межах згаданого правочину були проведені господарські операції з купівлі-продажу (поставки позивачем) тканини, які оформлені поданими на вимогу суду до матеріалів справи копіями: видаткової накладної №40 від 24.12.2021 на суму 725.837,11грн., податкової накладної №15 від 24.12.2021 на загальну суму 725.837,11 (в т.ч. ПДВ - 120972,85 грн.), товарно-транспортної накладної №ОФН00000040 від 24.12.2021; видаткової накладної №38 від 24.12.2021на суму 564.413,18 грн., податкової накладної №13 від 24.12.2021 на загальну суму 564 413,18 (в т.ч. ПДВ - 94068,86 грн.), товарно-транспортної накладної №ОФН00000038 від 24.12.2021; видаткової накладної №39 від 24.12.2021на суму 669 210,83 грн., податкової накладної №14 від 24.12.2021 на загальну суму 669 210,83 (в т.ч. ПДВ - 111535,14 грн.), товарно-транспортної накладної №ОФН00000039 від 24.12.2021; видаткової накладної №41 від 30.12.2021на суму 769 229,66 грн., податкової накладної №16 від 30.12.2021 на загальну суму 769 229,66 8 (в т.ч. ПДВ - 128 204,94 грн), товарно-транспортної накладної №ОФН00000041 від 30.12.2021; видаткової накладної №42 від 30.12.2021 на суму 787.293,94 грн., податкової накладної №17 від 30.12.2021 на загальну суму 787.293,94 (в т.ч. ПДВ - 131.215,66грн.), товарно-транспортної накладної №ОФН00000042 від 30.12.2021.

У ході розгляду справи субєкт владних повноважень не подав належних, допустимих, достовірних і достатніх доказів, котрі б у порядку ч.2 ст.77 КАС України доводили неправомірність діянь заявника за цим епізодом.

Аналізуючи положення п.п.134.1.1 ст.134 Податкового кодексу України та норми розділу V Податкового кодексу України (ст.ст.185, 187, 189, 198, 200-1, 201 названого кодексу) у кореспонденції з приписами ст.ст.215, 216, 228 Цивільного кодексу України, ст.ст.207, 208 Господарського кодексу України, суд доходить висновку, що платник податків може правомірно реалізувати право на формування витрат по податку на прибуток та податкового кредиту з ПДВ у разі одночасного існування сукупності таких обставин як: 1) отримання від контрагента-постачальника первинних документів без дефекту форми, змісту (тобто відтворення всіх обов`язкових за законом реквізитів, з детальним описанням суті та показників господарської операції) чи походження (тобто створення документу реально існуючим суб`єктом права) або проведення операції списання безготівкових коштів з банківського рахунку в оплату вартості товару (роботи, послуги); 2) відсутність наміру на безпідставне одержання податкової вигоди; 3) реальне проведення платником податків господарської операції в умовах звичайної господарської діяльності, яка здійснюється з дотриманням засад розумності, виваженості, добросовісності, сумлінності та спрямована на отримання позитивного економічного результату; 4) настання події виникнення права на податковий кредит; 5) реєстрація контрагентом-постачальником податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Окрім того, за спеціальним правилом п.198.2 ст.198 Податкового кодексу України для операцій із ввезення на митну територію України товарів датою віднесення сум податку до податкового кредиту є дата сплати податку за податковими зобов`язаннями згідно з пунктом 187.8 статті 187 цього Кодексу.

У тексті акту перевірки відповідачем - суб"єктом владних повноважень визнані і обставини фізичного існування імпортних декларацій заявника, і обставини оплати заявником за цими ВМД митним органам податку на додану вартість.

У силу ч.1 ст.78 КАС України ці обставини не підлягають додатковому доведенню у межах даної справи.

Згідно з п.п.200.8 ст.200 Податкового кодексу України до податкової декларації або уточнюючих розрахунків (в разі їх подання) платником податків додаються розрахунок суми бюджетного відшкодування та оригінали митних декларацій. У разі якщо митне оформлення товарів, вивезених за межі митної території України, здійснювалося з використанням електронної митної декларації, така електронна митна декларація надається контролюючим органом за місцем митного оформлення контролюючому органу за місцем обліку такого платника податків в порядку, затвердженому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації кваліфікованого електронного підпису відповідно до закону.

Витребувані судом від заявника на виконання положень ч.4 ст.9 КАС України і приєднані до матеріалів справи копії вантажних митних декларацій мають усі ознаки складання у порядку електронного декларування.

Звідси слідує, що у фізичному розпорядженні контролюючого органу під час проведення перевірки і складання Акту повинні бути як імпортні митні декларації заявника, так і складені заявником податку накладні, котрі містяться в Єдиному реєстрі податкових накладних, а нездоланні та непереборні перешкоди витребування від терорганів Державної казначейської служби України відомостей про оплату заявником ПДВ на користь митних органів ані текст акту перевірки, ані матеріали судової справи не містять.

Продовжуючи вирішення спору, суд зважає, що критерії законності управлінського волевиявлення (як у формі рішення, так і у формі діяння) владного суб`єкта викладені законодавцем у приписах ч.2 ст.2 КАС України, а у силу ч.2 ст.77 КАС України обов`язок доведення факту дотримання цих критеріїв покладений на владного суб`єкта шляхом подання до суду доказів та наведення у процесуальних документах доводів як відповідності закону вчиненого волевиявлення, так і помилковості аргументів іншого учасника справи.

При цьому, із положень частин 1 і 2 ст.77 КАС України у поєднанні з приписами ч.4 ст.9, абз.2 ч.2 ст.77, частин 3 і 4 ст.242 КАС України слідує, що владний суб`єкт повинен доводити обставини фактичної дійсності у спорі за стандартом доказування - "поза будь-яким розумним сумнівом" (тобто запропоноване сприйняття ситуації повинно виключати реальну ймовірність існування у дійсності будь-якого іншого варіанту), у той час як до приватної особи підлягає застосуванню стандарт доказування - "баланс вірогідностей" (тобто запропоноване сприйняття ситуації не повинно суперечити умовам реальної дійсності і бути можливим до настання).

Разом із тим, суд вважає, що саме лише неспростування владним субєктом задекларованого, але не доведеного документально твердження приватної особи про конкретну обставину фактичної дійсності, не спричиняє виникнення безумовних та беззаперечних підстав для висновку про реальне існування такої обставини у дійсності.

І хоча спір безумовно підлягає вирішенню у порядку ч.2 ст.77 КАС України, однак суд повторює, що реальність (справжність та правдивість) конкретної обставини фактичної дійсності не може бути сприйнята доведеною виключно через неспростування одним із учасників справи (навіть суб"єктом владних повноважень) декларативно проголошеного, але не доказаного твердження іншого учасника справи, позаяк протилежне явно та очевидно прямо суперечить меті правосуддя - з`ясування об`єктивної істини у справі.

У розумінні ч.1 ст.72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

При цьому, згідно з ч.1 ст.73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, а у силу запроваджених частинами 1 і 2 ст.74 КАС України застережень суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням встановленого законом порядку або не підтверджені визначеними законом певними засобами доказування.

Відповідно до ч.1 ст.75 КАС України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а за правилом ч.1 ст.76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Перевіряючи наведені учасниками спору аргументи приєднаними до справи доказами, оцінивши добуті докази за правилами ст.ст.72-77, 90, 211 КАС України, підсумовуючи викладені вище міркування та беручи до уваги обсяг доказів, наявних у розпорядженні контролюючого органу на момент видання оскарженого рішення, суд не знаходить правових підстав для визнання юридично правильними та фактично обґрунтованими тих мотивів, які покладені в основу оскарженого рішення, адже обставини фізичного існування товару як реальної речі матеріального світу підтверджені ВМД на імпорт товару до України; обставини оплати заявником ПДВ під час імпорту товару визнані самим субєктом владних повноважень у тексті Акту перевірки; результати інвентаризації ТМЦ станом на червень 2022р. у даному конкретному випадку не мають жодного юридичного значення для обставин справляння ПДВ у звітних податкових періодах листопад 2021р.-грудень 2021р.; замість виконання прямої вимоги закону і доведення факту вчинення заявником податкового правопорушення контролюючий орган вдався до самотужки та на власний розсуд вигаданого порядку реалізації управлінської функції контролю у спосіб використання мовної конструкції про неможливість доведення правомірності господарських операцій заявника на постачання товарів покупцям-резидентам України.

Доводи контролюючого органу з приводу нездатності контрагентів - покупців виконати власні господарські зобов`язання за правочином купівлі-продажу суд змушений відхилити, позаяк, по-перше, виконання зобов`язань з продажу вже створеного товару обєктивно не вимагає ані існування основних фондів, ані існування виробничих потужностей, ані наявності трудових ресурсів чи будь-яких інших активів.

По-друге, згідно з ч.5 ст.242 КАС України під час відправлення правосуддя належить застосувати висновки, викладені у постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2022р. у справі №160/3364/19 сформульовані правові висновки, за якими: 1) порушення, допущені одним платником податків, за загальним правилом не впливають на права та обов`язки іншого платника податків; чинне законодавство не покладає на підприємство обов`язок збирання інформації про стан господарської діяльності та порушення підприємств-контрагентів; так само невиконання контрагентами своїх податкових обов`язків не може бути безумовним свідченням відсутності ділової мети та/або обізнаності платника податків із протиправним характером діяльності його контрагентів та відповідно недостовірності задекларованих даних податкового обліку платника податків; 2) кожен з учасників господарської операції відповідає лише за ті відомості, які до первинного документа вносив він сам; 3) немає жодних підстав перекладати на платника податків відповідальність за внесення до первинних документів недостовірних даних іншою особою. Інакше це буде суперечити принципу індивідуальної відповідальності та визначеним у статті 16 ПК України обов`язкам платника податків, до яких не віднесено те, що останній повинен дбати про правомірність податкового обліку контрагента; 4) важливо враховувати фактичну можливість платника податків усвідомлювати той факт, що від імені задекларованого в первинних документах суб`єкта господарювання діють неуповноважені особи. Мають бути наявні докази того, що законними заходами добросовісний платник податків міг перевірити правдивість відповідних первинних документів, а також мав достатні підстави, діючи з належною обачністю, для обґрунтованих сумнівів у достовірності складених іншими особами первинних документів. Інакше тлумачення норм податкового законодавства фактично перекладає обов`язок здійснення податкового контролю на самих платників податків; 5) сам собою факт використання первинних документів з недостовірними даними для підтвердження обставин здійснення господарської операції не повинен автоматично вказувати на безпідставність даних податкового обліку. Натомість контролюючий орган має довести, що платник податків, приймаючи від контрагентів та використовуючи певні документи для цілей податкового обліку, діяв нерозумно, недобросовісно або без належної обачності. А це також пов`язано з фактичною можливістю й економічною доцільністю перевірки самим платником податків достовірності відомостей, які були включені до первинних документів. Мають бути наявні докази того, що розумними заходами добросовісний платник податків міг перевірити правдивість відповідних документів, а також мав достатні підстави, діючи з належною обачністю, для обґрунтованих сумнівів у їх змісті.

Звідси слідує, що саме по собі рішення контролюючого органу про відповідність критеріям ризиковості не є доказом існування наміру на безпідставне отримання податкової вигоди.

Суд також зважає, що контролюючим органом не були опитані керівники та засновники контрагентів - покупців, хоча відомості про їх ідентифікуючі ознаки як учасників суспільних відносин були достеменно відомі Управлінню, а ця обставина призводить до істотної вади у результатах реалізації контролю за дотриманням податкової дисципліни. До того ж контролюючим органом не були виявлені та зафіксовані в акті перевірки (а відтак, і не брались до уваги при винесенні оскаржених податкових повідомлень рішень) істотні дефекти у процедурі створення контрагентів заявника та суттєві вади у процесі поточного функціонування цих субєктів господарювання.

Також суд бере до уваги, що у спірних правовідносинах контролюючим органом за відсутності жодних розумних причин не були ініційовані процедури зустрічної звірки контрагентів постачальників.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Тлумачення змісту наведеної норми процесуального закону наведено у постанові Верховного Суду від 07.11.2019р. по справі № 826/1647/16 (адміністративне провадження № К/9901/16112/18), де указано, що обов`язковою умовою визнання протиправним управлінського волевиявлення субєета владних повноважень є доведеність приватною особою факту порушення власних прав (інтересів) та доведеність факту невідповідності закону оскарженого управлінського волевиявлення закону.

У ході розгляду справи відповідачем - субєктом владних повноважень не доведено юридичної правильності та документальної обгрунтованості тих суджень, котрі були покладені в основу оскарженого рішення, викладений в Акті висновок про вчинення заявником податкового правопорушення у даному конкретному випадку носить суто характер припущення.

Відтак, вимога позову підлягає до задоволення.

Вирішуючи по суті юридичну долю процесуального документа з приводу розподілу судових витрат в частині видатків на професійну правничу допомогу, суд зазначає, що правила згаданого розподілу унормовані, насамперед, приписами ст.ст.132-143 КАС України.

Так, згідно з ч.3 ст.134 КАС України для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до ч.4 ст.134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Критерії співмірності, пропорційності, обгрунтованості, вимушеності, розумності розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката сформульовані законодавцем у положеннях ч.5 ст.134 та ч.9 ст.139 КАС України.

Тому, з огляду на приписи ст.8 Конституції України, п.9 ч.3 ст.2, ч.4 ст.134, ч.5 ст.134, ч.6 ст.134, ч.9 ст.139 КАС України, на зміст складових елементів верховенства права та на неприпустимість зловживання правами суд вважає, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаними адвокатом роботами (наданими послугами); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони (у тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи); 5) пов`язаністю витрат з розглядом справи (тобто об"єктивною і неминучою вимушеністю); 6) обгрунтованістю розміру витрат та пропорційністю розміру витрат до предмета спору з урахуванням ціни позову та значення справи для сторін (у тому числі чи міг результат вирішення справи вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес); 7) поведінкою сторони під час розгляду справи; 8) причиною виникнення спору; 9) результатом розв`язання спору; 10) висловленою з даного приводу правовою позицією відповідача.

При цьому, з огляду на приписи ч.5 ст.242 КАС України суд вважає за необхідне взяти до уваги, що у силу правового висновку додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.06.2022р. у справі №910/12876/19: 1) Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), у тому числі в рішенні від 28.11.2002р. «Лавентс проти Латвії» (Lavents v. Latvia) за заявою № 58442/00 щодо судових витрат, за статтею 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року суд відшкодовує лише витрати, стосовно яких було встановлено, що вони справді були необхідними і становлять розумну суму (див., серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Ніколова проти Болгарії» та «Єчюс проти Литви», пункти 79 і 112 відповідно); 2) При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так, у справі «Схід / Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (пункт 268).

Також у силу правових висновків постанови Верховного Суду від 22.06.2022р. у справі №380/3142/20: 1) в підтвердження здійсненої правової допомоги необхідно долучати розрахунок погодинної вартості правової допомоги, наданої у справі, який має бути передбачений договором про надання правової допомоги та може міститися у акті приймання-передачі послуг за договором; 2) розрахунок платної правової допомоги повинен відображати вартість години за певний вид послуги та час витрачений на: участь у судових засіданнях; вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням; ознайомлення з матеріалами справи в суді тощо; 3) Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування зазначених витрат; 4) у силу вимог процесуального закону суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат (у даному випадку, за наявності заперечень учасника справи), що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою; 5) Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі витрати на адвоката, якщо, керуючись принципом справедливості як одного з основних елементів принципу верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, якість підготовленого документу, витрачений адвокатом час тощо є неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг; 6) при визначенні суми відшкодування судових витрат суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг.

Окрім того, за правовими висновками постанови Верховного Суду від 10.06.2021 року по справі №820/479/18 (адміністративне провадження №К/9901/365/19): 1) документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язані з розглядом справи, підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, але суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним за параметрами, зокрема, складності справи, витраченого адвокатом часу, значення спору для сторони тощо; 2) Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26.02.2015р. у справі «Баришевський проти України», від 10.12.2009р. у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12.10.2006р. у справі «Двойних проти України», від 30.03.2004р. у справі «Меріт проти України», заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим; 3) При визначенні суми відшкодування суд також враховує критерії реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерій розумності, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін; 4) Аналогічні критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява № 19336/04). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Вказані висновки також наведені у постановах Верховного Суду від 17 вересня 2019 року по справі 810/3806/18, по справі №1740/2428/18 від 24 березня 2020 року, по справі №320/3271/19 від 07 травня 2020 року.

Звідси слідує, що у силу п.9 ч.3 ст.2 та ч.5 ст.242 КАС України досягнення між учасниками суспільних відносин згоди з приводу будь-якого (у тому числі і фіксованого) розміру гонорару адвоката за представництво інтересів у суді або досягнення домовленості з приводу обчислення розміру гонорару за іншими складовими не призводить до безумовного правового наслідку у вигляді обтяження відповідача обов`язком відшкодування повної суми цього гонорару поза межами критеріїв ч.4 ст.134, ч.5 ст.134, ч.6 ст.134, ч.9 ст.139 КАС України.

Таке тлумачення змісту наведених норм права повністю корелюється із правовими висновками постанови Великої палати Верховного Суду від 16.11.2022р. у справі №922/1964/21.

Суд зазначає, що на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу адвоката заявником було надано: договір від 12.10.2022р. із фіксованою сумою винагороди, додаткову угоду №1 від 12.10.2022р., додаткову угоду №2 від 12.10.2022р., платіжне доручення від 19.01.2023р. на суму - 70.000,00грн.

Вирішуючи питання співмірності заявлених до відшкодування витрат на професійну правничу допомогу адвоката, суд зважає, що даний спір є складним як за обсягом доказів, так і за природою суджень суб`єкта владних повноважень, котрі були покладені в основу оскарженого рішення; причина виникнення спору, предмет спору, обсяг предмету доказування об`єктивно вимагали вжиття значних зусиль для з`ясування справжніх обставин фактичної дійсності, вивчення змісту належних норм права, спростування мотивів субєкта владних повноважень.

Справа слухалась в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Позивачем на вимогу суду були надані усі витребувані докази, котрі входять до предмету доказування. При цьому, процесуальний закон не містить вимоги про подання витребуваних судом документів іншій стороні справи.

Відтак, суд доходить до переконання про те, що обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт на 70.000,00грн. є лише частково неспівмірним з обставинами даного конкретного спору.

Підсумовуючи викладені вище міркування, суд доходить до переконання про те, що у даному конкретному випадку справедливим і співмірним відшкодуванням витрат заявника на професійну правничу допомогу буде сума у розмірі 20.000,00 грн.

При розв`язанні спору, суд, зважаючи на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом Конвенція; рішення від 21.01.1999р. у справі Гарсія Руїз проти Іспанії, від 22.02.2007р. у справі Красуля проти Росії, від 05.05.2011р. у справі Ільяді проти Росії, від 28.10.2010р. у справі Трофимчук проти України, від 09.12.1994р. у справі Хіро Балані проти Іспанії, від 01.07.2003р. у справі Суомінен проти Фінляндії, від 07.06.2008р. у справі Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії), надав оцінку усім юридично значимим факторам і обставинам справи, дослухався до усіх ясно і чітко сформульованих та здатних вплинути на результат вирішення спору аргументів сторін, виклав власні мотиви конкретного тлумачення змісту належних норм матеріального і процесуального права.

Розгорнуті і детальні мотиви та висновки суду з приводу юридично значимих аргументів, доводів учасників справи та обставин справи викладені у тексті судового акту.

Дефект (недолік, вади) у неповному з`ясуванні органом публічної адміністрації обставин фактичної дійсності, ненаданні належної оцінки усім юридично значимим факторам (зокрема, обставинам фізичного існування товару, сплати ПДВ органами митного контролю), у помилковому тлумаченні положень закону призвели до невідповідності вчиненого контролюючим органом оскарженого управлінського волевиявлення дійсному змісту нормативного регламентування спірних правовідносин та суті, характеру і наслідкам діянь приватної особи у сфері податкової справи.

Указане призвело до погіршення правового становища заявника за рахунок безпідставного обтяження майновим обовязком проведення додаткових платежів на користь держави у сфері справляння ПДВ.

Розподіл судових витрат по справі слід здійснити відповідно до ст.139 КАС України та Закону України "Про судовий збір".

Керуючись ст.ст.8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст.6-9, ст.ст.241-243, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

вирішив:

Позов - задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати у повному обсязі податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної податкової служби у Чернігівській області від 01.08.2022р. №2873/25010700.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної податкової служби у Чернігівській області (місцезнаходження - 14000, м. Чернігів, вул. Реміснича, 11; ідентифікаційний код - 44094124) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Фанторг" (місцезнаходження - 61037, м. Харків, вул. Плеханівська, буд. 126/1; ідентифікаційний код - 44038473) 24810 (двадцять чотири тисячі вісімсот десять) грн 00 коп. у якості компенсації витрат на оплату судового збору.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної податкової служби у Чернігівській області (місцезнаходження - 14000, м. Чернігів, вул. Реміснича, 11; ідентифікаційний код - 44094124) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Фанторг" (місцезнаходження - 61037, м. Харків, вул. Плеханівська, буд. 126/1; ідентифікаційний код - ) 20000 (двадцять тисяч) грн. 00 коп. у якості компенсації витрат на оплату професійної правничої допомоги.

Роз`яснити, що судове рішення виготовлено у повному обсязі у порядку ч.3 ст.243 КАС України - 07.02.2023р.; набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України (після закінчення строку подання скарги усіма учасниками справи або за наслідками процедури апеляційного перегляду); підлягає оскарженню до Другого апеляційного адміністративного суду у строк згідно з ч.1 ст.295 КАС України (протягом 30 днів з дати виготовлення повного судового рішення).

Суддя А.В. Сліденко