Справа № 640/32485/20
Суддя: Вівдиченко Тетяна Романівна
Дата ухвалення: 2023-01-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач: Вівдиченко Т.Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2023 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача Вівдиченко Т.Р.

Суддів Аліменка В.О.

Кузьмишиної О.М.

За участю секретаря Заміхановської Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 жовтня 2022 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, третя особа: Київська обласна прокуратура про визнання протиправними рішення та дій, зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИЛА:

Позивач - ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Офісу Генерального прокурора, третя особа: Київська обласна прокуратура, в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати рішення Першого заступника Генерального прокурора Говди Р.М. від 29.10.2020 р. про затвердження штатного розпису Київської обласної прокуратури (місцеві прокуратури) в частині визначення однієї штатної посади «заступника керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури».

- визнати протиправними дії Офісу Генерального прокурора щодо виключення зі штатного розпису Київської обласної прокуратури (місцеві прокуратури) однієї штатної посади «заступника керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури» займаної ОСОБА_1 з 31.01.2017 р.

- зобов`язати Офіс Генерального прокурора протягом 30 (тридцяти) календарних днів з дня набрання рішенням суду законної сили внести зміни до штатного розпису Київської обласної прокуратури (місцеві прокуратури), затвердивши у штаті Києво-Святошинської місцевої прокуратури додатково штатну посаду «заступник керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури», займану ОСОБА_1 з 31.10.2017 р.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 жовтня 2022 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, позивач - ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, апелянт вказує, що відсутність посади ОСОБА_1 в штатному розписі Київської обласної прокуратури від 29.10.2020 р. без наказу про його звільнення з даної посади заступника керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури, без проведення процедури скорочення ОСОБА_1 з посади, свідчить про порушення прав позивача на проходження публічної служби на посаді заступника керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської обласної прокуратури, та слугувало підставою для перерозподілу (передачу) функціональних повноважень ОСОБА_1 керівником Києво-Святошинської місцевої прокуратури між іншими працівниками даної прокуратури. При цьому, апелянт вважає, що, оскільки, ОСОБА_1 не було скорочено з посади, тобто трудові правовідносини з заступником керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури ОСОБА_1 не припинені станом на день звернення з позовом, тому при затвердженні нового штатного розпису Київської обласної прокуратури посада позивача повинна бути зазначена в штатному розписі Київської обласної прокуратури. Також, апелянт стверджує, що висновок суду першої інстанції про те, що штатний розпис Київської обласної прокуратури без зазначення штатної посади та посадового окладу позивача з наступним перерозподілом на його підставі повноважень жодним чином не впливає на його права при проходженні публічної служби суперечить ч. 4 ст. 10, п. 9 ч. 1 ст. 51, ст. 60 Закону України «Про прокуратуру», ч. 6 ст. 36, п. 1 ч. 1 ст. 40, ст. 42 КЗпП України, п. 11 розділу V Положення про організацію кадрової роботи в органах прокуратури, п. 2.1 розділу 2 Інструкції зі статистики кількості працівників, п. 1.5 Інструкції зі статистики заробітної плати. Крім того, апелянт вважає необгрунтованим посилання суду першої інстанції на висновки Колегії Другої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду, викладені у постанові від 28.03.2019 р. у справі №755/3495/16-ц, оскільки, вони зроблені на підставі ст. ст. 64, 65 ГК України.

26 січня 2023 року до Шостого апеляційного адміністративного суду від відповідача - Офісу Генерального прокурора надійшов відзив на апеляційну скаргу, яким підтримує позицію суду першої інстанції.

Також, 27 січня 2023 року до Шостого апеляційного адміністративного суду від третьої особи - Київської обласної прокуратури надійшли письмові пояснення, в яких підтримує позицію суду першої інстанції.

Згідно ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши у відкритому судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, які з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 08.10.2012 наказом Генеральної прокуратури України № 144ш затверджено структуру та штатну чисельність прокуратури Київської області. В структурі Київської обласної прокуратури на правах самостійного структурного підрозділу передбачено прокуратуру Києво-Святошинського району загальною кількістю працівників 36 одиниць, зокрема 1 одиниця - прокурор району, 2 одиниці - заступник прокурора.

Наказом Генеральної прокуратури України від 23.09.2015 №82-ш внесені зміни до вищевказаного наказу Генеральної прокуратури в частині структури прокуратури Київської області, а саме: виключено з її структури прокуратуру Києво-Святошинського району та включено Києво-Святошинську місцеву прокуратуру кількістю 96 осіб, з яких: керівник - 1 особа, перший заступник керівника - 1 особа, заступник керівника - 2 особи.

Відповідно до наказу прокурора Київської області від 30.10.2017 №291-к, ОСОБА_1 з 31.10.2017 призначений на посаду заступника керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області.

В подальшому, наказом Генерального прокурора України від 13.11.2018 №135ш на підставі подань прокурора Київської області від 01.11.2018 №11-1528вих18 та №11-1529вих18 з метою удосконалення роботи прокуратури Київської області до наказу Генеральної прокуратури України від 08.10.2012 №144ш внесені зміни в частині скорочення в Києво-Святошинській місцевій прокуратурі однієї посади заступника керівника прокуратури.

29 жовтня 2020 року першим заступником Генерального прокурора Говдою Р.М. затверджено штатний розпис на 16.10.2020 Київської обласної прокуратури (місцеві прокуратури).

Як вбачається зі змісту встановлених рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 28.03.2019 у справі № 640/22070/18, залишеним без змін постановою Верховного Суду від 29.07.2021 обставин, 26.11.2018 прокурором Київської області Киричуком М.Ю. винесено заступнику керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури ОСОБА_1 попередження про вивільнення №11-218вих-18.

У період з 20.12.2018 по 24.02.2020 ОСОБА_1 перебував у відпустці без збереження заробітної плати у зв`язку потребою його малолітнього сина у домашньому догляді, тому в указаний період не виконував свої посадові обов`язки, що учасниками справи не заперечується.

Після закінчення зазначеної відпустки, ОСОБА_1 , відповідно до наказу в.о. прокурора Київської області від 21.02.2020 №64-к, приступив до виконання своїх посадових обов`язків.

Відповідно до пункту 4 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 19.10.2019 №113-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури», на підставі наказу Офісу Генерального прокурора від 03.09.2019 №410 «Про окремі питання забезпечення початку роботи обласних прокуратур» та наказу Офісу Генерального прокурора від 08.09.2020 №414 «Про день початку роботи обласних прокуратур» прокуратуру Київської області перейменовано в Київську обласну прокуратуру без зміни ідентифікаційного коду в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців, вказана прокуратура розпочала свою роботу 11.09.2019.

Згідно з довідкою Київської обласної прокуратури від 06.11.2020 та довідкою Київської обласної прокуратури про доходи від 06.11.2020 №21ф-401, станом на 06.11.2020 ОСОБА_1 продовжував обіймати заступника керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури.

З листа Офісу Генерального прокурора від 04.12.2020 №21-4083вих20, адресованого адвокату позивача - Леськову В.П. , позивач дізнався, що станом на 16.10.2020 штатним розписом Київської обласної прокуратури, 29.10.2020 затвердженим першим заступником Генерального прокурора Говдою Р.М. у штаті Києво-Святошинської місцевої прокуратури передбачено лише 2 посади заступника керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської обласної прокуратури: 1 посада першого заступника керівника місцевої прокуратури, 1 посада - заступника керівника місцевої прокуратури.

Наказом прокурора Київської області від 19.12.2018 №628к ОСОБА_1 закріплено за відділом роботи з кадрами прокуратури Київської області, а в подальшому наказом прокурора Київської області від 10.03.2020 №85к - за Києво-Святошинської місцевою прокуратурою.

Наказом керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури від 13.04.2020 №32 «Про розподіл обов`язків між працівниками» визначено розподіл обов`язків між оперативними працівниками названої місцевої прокуратури, в якому інформації про ОСОБА_1 немає.

Не погоджуючись із рішенням про затвердження штатного розпису в частині, звернувся до суду з вищевказаним позовом.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України визначає Закон України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697-VII (далі - Закон № 1697-VII).

Статтею 1 зазначеного Закону визначено, що прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту прав і свобод людини, загальних інтересів суспільства та держави.

Розділом ІІ Закону України «Про прокуратуру» закріплено організаційні основи системи прокуратури.

Частиною 1 статті 7 Закону № 1697-VII визначено, що систему прокуратури України становлять: 1) Офіс Генерального прокурора; 2) обласні прокуратури; 3) окружні прокуратури; 5) Спеціалізована антикорупційна прокуратура.

Згідно ч. 4 ст. 7 Закону № 1697-VII, Офіс Генерального прокурора є органом прокуратури вищого рівня щодо обласних та окружних прокуратур, обласна прокуратура є органом прокуратури вищого рівня щодо окружних прокуратур, розташованих у межах адміністративно-територіальної одиниці, що підпадає під територіальну юрисдикцію відповідної обласної прокуратури.

У відповідності до частини 1 статті 9 Закону № 1697-VII, Генеральний прокурор організовує діяльність органів прокуратури України, зокрема: визначає межі повноважень Офісу Генерального прокурора, обласних та окружних прокуратур у частині виконання конституційних функцій (пункт 2), здійснює розподіл обов`язків між першим заступником та заступниками Генерального прокурора (пункт 6-1), затверджує акти з питань щодо внутрішньої організації діяльності органів прокуратури, у тому числі щодо електронного документообігу (пункт 7).

Положеннями частини 2 статті 9 Закону № 1697-VII передбачено, що Генеральний прокурор видає накази з питань, що належать до його адміністративних повноважень, у межах своїх повноважень, на основі та на виконання Конституції і законів України.

В силу вимог частини 4 статті 9 Закону № 1697-VII, утворення, перелік, територіальна юрисдикція, реорганізація та ліквідація обласних прокуратур, визначення їхньої компетенції, структури і штатного розпису здійснюються Генеральним прокурором.

Отже, Законом України «Про прокуратуру» до повноважень Генерального прокурора віднесено затвердження актів з питань щодо внутрішньої організації діяльності органів прокуратури, зокрема штатних розписів.

Згідно Державного класифікатору України «Державний класифікатор управлінської документації» (ДК 010-98), затвердженого наказом Держстандарту від 31.12.1998 №1024, штатний розпис належить до організаційно-розпорядчих документів, що використовуються для вирішення організаційно-розпорядчих завдань управління. До цього ж виду документів також віднесено і наказ про внесення змін у штатний розклад. Таким чином, штатний розпис та наказ про внесення змін до штатного розпису є окремими документами організаційно-розпорядчого характеру.

Як вбачається з матеріалів справи, наказом Генерального прокурора України від 13.11.2018 №135ш, на підставі подань прокурора Київської області від 01.11.2018 №11-1528вих18 та №11-1529вих18 з метою удосконалення роботи прокуратури Київської області, до наказу Генеральної прокуратури України від 08.10.2012 №144ш внесені зміни в частині скорочення в Києво-Святошинській місцевій прокуратурі однієї посади заступника керівника прокуратури.

29 жовтня 2020 року першим заступником Генерального прокурора Говдою Р.М. затверджено штатний розпис на 16.10.2020 Київської обласної прокуратури (місцеві прокуратури).

Як вбачається з позовних вимог, позивач просить визнати протиправним та скасувати рішення Першого заступника Генерального прокурора Говди Р.М. від 29.10.2020 р. про затвердження штатного розпису Київської обласної прокуратури (місцеві прокуратури) в частині визначення однієї штатної посади «заступника керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури».

Також, позивач просить суд визнати протиправними дії Офісу Генерального прокурора щодо виключення зі штатного розпису Київської обласної прокуратури (місцеві прокуратури) однієї штатної посади «заступника керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури» займаної ОСОБА_1 з 31.01.2017 р.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що штатний розпис не є рішенням суб`єкта владних повноважень і судом не встановлено існування рішення першого заступника Генерального прокурора Говди Р.М. від 29.10.2020 щодо затвердження вищевказаного штатного розпису, тому, фактично позивач оскаржує дії заступника Генерального прокурора Говди Р.М щодо затвердження цього штатного розпису, помилково ототожнюючи їх із прийняттям рішення про таке затвердження.

При цьому, як вірно зазначено судом першої інстанції, перший заступник Генерального прокурора Говда Р.М. 29.10.2020 в межах повноважень своїм підписом затвердив штатний розпис на 16.10.2020 Київської обласної прокуратури (місцеві прокуратури), оскільки такими повноваженнями він наділений наказом Генерального прокурора від 31.07.2020 №69б «Про надання права підпису», відповідно до якого, йому надано право розпорядження рахунками та право першого підпису платіжних, розрахункових та інших розпорядчих документів Офісу Генерального прокурора.

Водночас, апелянт зазначає, що відсутність посади ОСОБА_1 в штатному розписі Київської обласної прокуратури від 29.10.2020 р. без наказу про його звільнення з даної посади заступника керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури, без проведення процедури скорочення ОСОБА_1 з посади, свідчить про порушення прав позивача на проходження публічної служби на посаді заступника керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської обласної прокуратури, та слугувало підставою для перерозподілу (передачу) функціональних повноважень ОСОБА_1 керівником Києво-Святошинської місцевої прокуратури між іншими працівниками даної прокуратури.

Також, апелянт вважає, що, оскільки, ОСОБА_1 не було скорочено з посади, тобто, трудові правовідносини з заступником керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури ОСОБА_1 не припинені станом на день звернення з позовом, тому при затвердженні нового штатного розпису Київської обласної прокуратури посада позивача повинна бути зазначена в штатному розписі Київської обласної прокуратури.

З даного приводу, колегія суддів зазначає наступне.

Колегія суддів звертає увагу на те, що визначення однієї штатної одиниці заступника Києво-Святошинської місцевої прокуратури фактично відбулося внаслідок прийняття Генеральним прокурором України наказу від 13.11.2018 №135ш, яким у штатному розписі прокуратури Київської області скорочено, зокрема, одну посаду заступника керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури та вирішено внести відповідні зміни у зв`язку з цим до наказу Генеральної прокуратури України від 08.10.2012 №144ш, яким, з урахуванням змін, внесених наказом Генеральної прокуратури України від 23.09.2015 №82-ш, передбачлося дві посади заступника прокурора Києво-Святошинської місцевої прокуратури.

Вищевказане свідчить про те, що виключення однієї штатної посади «заступника керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури зі штатного розпису Київської обласної прокуратури (місцеві прокуратури) відбулося не внаслідок затвердження першим заступником Генерального прокурора Говдою Р.М. 29.10.2020 штатного розпису на 16.10.2020 Київської обласної прокуратури (місцеві прокуратури), а наказом Генеральної прокуратури України від 23.09.2015 №82-ш.

Беручи до уваги викладене, колегія суддів вважає, що діями Першого заступника Генерального прокурора Говди Р.М. щодо затвердження 29.10.2020 р. штатного розпису Київської обласної прокуратури (місцеві прокуратури) в частині визначення однієї штатної посади «заступника керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури» не порушено права позивача, оскільки, відповідна посада була скорочена раніше, а саме, наказом Генерального прокуратура України від 13.11.2018 №135ш.

При цьому, зазначений наказ позивачем у судовому порядку не оскаржувався.

Посилання апелянта в межах даної справи на висновки Шостого апеляційного адміністративного суду, викладені в постанові віл 07 жовтня 2020 року у справі №640/13475/19, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки, у вказаній справі судом не встановлювалось протиправність затвердження штатного розпису.

З огляду на зазначене, вірним є висновок суду першої інстанції про те, що вимога позивача про визнання протиправним і скасування рішення першого заступника Генерального прокурора Говди Р.М. від 29.10.2020 про затвердження штатного розпису Київської обласної прокуратури (місцеві прокуратури) в частині визначення однієї штатної посади «заступника керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури» є необґрунтованою та не підлягає задоволенню судом.

Посилання апелянта на постанови Верховного Суду від 09.10.2019 у справі № 761/2275/18, від 30.11.2020 у справі № 815/7055/16, від 29.06.2021 у справі № 754/15156/15, від 22.10.2020 у справі у справі № 808/478/17, від 27.07.2022 у справі № 234/4623/20, від 25.09.2019 у справі № 487/2394/17-ц, від 01.10.2021 справі № 804/3519/17, від 19.09.2019 у справі № 804/4781/17, від 05.02.2020 у справі №826/17287/18 є необгрунтованим, оскільки, обставини у зазначених справах відрізняються від обставин у даній справі, що, в свою чергу, виключає подібність правовідносин.

Щодо доводів апелянта про необгрунтованість посилання суду першої інстанції на висновки Колегії Другої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду, викладені у постанові від 28.03.2019 р. у справі №755/3495/16-ц, оскільки, вони зроблені на підставі ст.ст. 64, 65 ГК України, слід зазначити наступне.

Так, суд першої інстанції, посилаючись на висновки Верховного Суду у справі №755/3495/16-ц, вказав, що не є належним способом захисту оскарження працівником рішення про визначення структури підприємства чи установи, про зміну в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, оскільки прийняття такого рішення є виключною компетенцією власника такого підприємства чи установи або уповноваженого ними органу та є складовою права на управління діяльністю підприємством чи установою. При цьому, правом працівника залишається оспорювати власне саме правомірність його звільнення.

Колегія суддів зазначає, що наведена правова позиція застосовується Верховним Судом не тільки в справах цивільної, але і адміністративної юрисдикції, зокрема, застосована Верховним Судом, також, у постановах Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 10 березня 2020 року у справі № 822/364/17 та від 28 березня 2019 року у справі № 755/3495/16.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що сам по собі вищевказаний штатний розпис як розпорядчий акт не створює для позивача жодних прав та обов`язків, оскільки, в ньому взагалі відсутні відомості щодо позивача та про зайняту ним посаду, а відтак, обраний останнім спосіб захисту є неефективним, а задоволення не зумовлює виникнення для нього будь-яких прав і обов`язків.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» № 113-ІХ від 19.09.2019 (далі - Закон № 113-ІХ), який набрав чинності 25.09.2019, запроваджено реформування системи органів прокуратури.

Зокрема, згідно з п. 6 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-ІХ, з дня набрання чинності цим Законом усі прокурори Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур вважаються такими, що персонально попереджені у належному порядку про можливе майбутнє звільнення з посади на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону № 1697.

За приписами п. 7 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-ІХ, прокурори та слідчі органів прокуратури, які на день набрання чинності цим Законом займають посади прокурорів і слідчих у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, можуть бути переведені на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах лише у разі успішного проходження ними атестації, яка проводиться у порядку, передбаченому цим розділом.

Пунктом 3 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-ІХ передбачено, що до дня початку роботи Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур, окружних прокуратур їх повноваження тимчасово здійснюють відповідно Генеральна прокуратура України, регіональні прокуратури та місцеві прокуратури.

Пунктом 22 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-ІХ установлено, що тимчасово, до 1 вересня 2021 року, зокрема, призначення на адміністративні посади, передбачені пунктами 7-15 частини першої статті 39 Закону України "Про прокуратуру", здійснюється керівником обласної прокуратури - щодо адміністративних посад прокурорів у відповідній обласній прокуратурі та в окружних прокуратурах, які розташовані у межах адміністративно-територіальної одиниці, що підпадає під територіальну юрисдикцію відповідної обласної прокуратури.

Призначення на посади, передбачені пунктами 4-15 частини першої статті 39 Закону України "Про прокуратуру", здійснюється після відповідного схвалення Комісією з добору керівного складу органів прокуратури, склад і положення про яку затверджуються Генеральним прокурором.

Отже, процедура призначення прокурора на адміністративну посаду здійснюється за умови додержання визначеного законодавцем алгоритму дій

Як зазначає третя особа у письмових поясненнях, наказом Генерального прокурора від 17.02.2021 № 2-ш затверджено структуру та штатну чисельність Київської обласної прокуратури, у тому числі, у розрізі всіх новостворених окружних прокуратур.

Беручи до уваги викладене, колегія суддів звертає увагу на те, що в позовних вимогах ОСОБА_1 не зазначено, у чому полягає порушення його прав в умовах створення та затвердження штатної чисельності новостворених окружних прокуратур та в який спосіб вони будуть поновлені внаслідок скасування рішення першого заступника Генерального прокурора Говди Р.М. від 29.10.2020 про затвердження штатного розпису Київської обласної прокуратури (щодо місцевих прокуратур) в частині визначення однієї штатної посади «заступника керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури» та визнання протиправними дій Офісу Генерального прокурора щодо виключення зі штатного розпису Київської обласної прокуратури (щодо місцевих прокуратур) однієї штатної посади «заступника керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури», займаної ОСОБА_1 з 31.01.2017.

Крім того, колегія суддів погоджується з доводами Київської обласної прокуратури про те, що заявлені ОСОБА_1 позовні вимоги в умовах реформування органів прокуратури фактично спрямовані на вчинення за результатами їх судового розгляду дій щодо призначення його на адміністративну посаду заступника окружної прокуратури у інший, ніж визначений законодавством спосіб.

Враховуючи вищезазначене, судом першої інстанції правомірно відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, третя особа: Київська обласна прокуратура про визнання протиправними рішення та дій, зобов`язання вчинити дії.

Решта доводів та заперечень апелянта висновків суду першої інстанції не спростовують.

Згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Аналізуючи обставини справи та норми чинного законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 та відсутність правових підстав для їх задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).

При цьому, доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 242 КАС України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

З підстав вищенаведеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250,315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 жовтня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328-329 КАС України.

Суддя-доповідач Вівдиченко Т.Р.

Судді Аліменко В.О.

Кузьмишина О.М.

Повний текст постанови виготовлено 06.02.2023 р.