Справа № 260/2317/22
Суддя: Кушнерик Мар’ян Петрович
Дата ухвалення: 2023-02-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2023 рокуЛьвівСправа № 260/2317/22 пров. № А/857/17416/22

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Кушнерика М.П.

суддів Курильця А.Р., Мікули О.І.

за участю секретаря судового засідання Хомича О.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у місті Львові апеляційні скарги ОСОБА_1 та Закарпатської обласної прокуратури на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 26 жовтня 2022 року (суддя Плеханова З.Б., м. Ужгород, о 14 год. 06 хв., повний текст складено 01 листопада 2022) у справі № 260/2317/22 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Закарпатської обласної прокуратури про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, -

ВСТАНОВИВ:

29 червня 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з Закарпатської обласної прокуратури середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку з 13.04.2021 року по 31.05.2022 року в сумі 305 217,9 грн.

Позовні вимоги мотивує тим, що рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 17.11.2021 року по справі № 260/1683/21 відповідачем виконано 31 травня 2022 року шляхом перерахуванням на картковий рахунок позивача суми допомоги при звільненні в розмірі 16 063,97 грн.

Оскільки позивач звільнений з органів прокуратури 12.04.2021 року, і час затримки повного розрахунку при звільненні склав 285 робочих днів, то стягненню з відповідача підлягає сума виходячи із середньоденної заробітної плати 1074,94 грн. в розмірі 305 217,90 грн.

Рішенням Закарпатської обласної прокуратури на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 26 жовтня 2022 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Закарпатської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 15 871,33 грн. відшкодування за затримку виплати вихідної допомоги при звільненні

Не погодившись із цим рішенням суду, його оскаржили сторони, з підстав неправильного застосування норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, неповного з`ясування обставин справи.

Позивач обґрунтовує вимоги апеляційної скарги тим, що судом першої інстанції не мотивовано зменшення розміру відшкодування, передбаченого стаття 117 КЗпП до 15871,33 грн. (5,2%), що становить менше ніж сума виплаченої вихідної допомоги та які судом враховані при ухваленні рішення у справі № 260/2317/22. Таким чином, суд не врахував критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця, а також добросовісну поведінку позивача щодо виплати йому вихідної допомоги при звільненні та при цьому недобросовісну поведінку відповідача щодо виплати позивачу вихідної допомоги при звільненні.

Просить скасувати рішення суду та прийняти нове, яким позов задоволити в повному обсязі.

Відповідач обгрунтовує вимоги апеляційної скарги тим, що оскільки позивач звільнений на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України "Про прокуратуру", що підтверджено рішенням суду, а не з підстав, визначених КЗпП України, то вина у невиплаті допомоги при його звільненні у відповідача відсутня, у зв`язку з чим відсутні підстави виплати середнього заробітку від дати звільнення до дати фактичної виплати грошової допомоги.

Просить скасувати рішення суду в частині задоволених вимог та прийняти нове, яким в цій частині відмовити.

Позивач відзиву на апеляційну скаргу відповідача не подав, що не перешкоджає розгляду справи по суті.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу позивача, в якому апеляційну скаргу просить залишити без задоволення. Поряд з цим зазначає, що доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а судом першої інстанції повно та об`єктивно з`ясовано всі обставини справи.

Колегія суддів заслухавши доповідь судді-доповідача, позивача та його представника, які просять задоволити їх апеляційну скаргу та відмовити у задоволенні апеляційної скарги відповідача, представника Закарпатської обласної прокуратури, яка просить задоволити апеляційну скаргу прокуратури та залишити без задоволення апеляційну скаргу позивача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, приходить до наступного.

Згідно ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що згідно наказу Закарпатської обласної прокуратури № 204к від 12 квітня 2021 року вважати звільненим ОСОБА_1 з 12 квітня 2021 року на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру».

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 13 квітня 2022 року залишено без змін рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 17 листопада 2021 року у справі № 260/1683/21, яким визнано протиправною бездіяльність Закарпатської обласної прокуратури щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні в розмірі середньомісячного заробітку

Стягнуто з Закарпатської обласної прокуратури на користь позивача вихідну допомогу при звільненні в розмірі середнього місячного заробітку, що складає 16063,97 грн.

31 травня 2022 року на картковий рахунок позивача шляхом безспірного списання коштів надійшла сума 12 931,50 грн. на виконання рішення суду у справі № 260/1683/21.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення з відповідача суми за затримку виплати вихідної допомоги при звільненні із застосуванням істотності частки порівняно із середнім заробітком працівника, виходячи з наступного.

Згідно статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Питання протиправності невиплати вихідної допомоги позивачу доведенню не підлягає, оскільки така протиправність встановлена вищевказаним рішенням, яке набуло законної сили.

Згідно ч.4 ст. 78 КАС обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність, а саме обов`язок колишнього роботодавця виплатити середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

В той же час, визначаючись щодо розміру середнього заробітку, який підлягає виплаті позивачу за несвоєчасне проведення розрахунку під час звільнення, суд виходив із наступного.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

Стаття 117 КЗпП встановлює відповідальність за затримку розрахунку при звільненні і зазначає, що в разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 зазначила, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Зазначено також, що з огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

У постанові від 18.07.2018 року у справі № 825/325/16 Верховний Суд вказав на те, що при визначенні розміру компенсації за затримку розрахунку при звільненні необхідно враховувати розмір середнього заробітку позивача, суму заборгованості, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, а також те, що відповідач є органом державної влади, фінансування якого здійснюється з державного бюджету.

Аналогічна правова позиція щодо застосування принципу співмірності зазначена у постанові Верховного Суду від 04.04.2018 року у справі № 524/1714/16-а та постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року у справі № 761/9584/15-ц, які мають враховуватись до спірних правовідносин на виконання вимог ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" та ч. 5 ст. 242 КАС України.

Так, в постанові від 30.10.2019 року у справі № 806/2473/18 (адміністративне провадження № К/9901/2118/19) Верховний Суд сформував правову позицію щодо врахування істотності частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку.

Колегія суддів враховує зазначені висновки Верховного Суду при визначенні розміру компенсації за затримку розрахунку позивачу у цій справі.

Судом встановлено, що середньоденний заробіток позивача склав 1070,94 грн., а час затримки виплати грошової допомоги становить за період з 13.04.21 року (наступний день після дня звільнення) по 31.05.22 року (день фактичного отримання на картковий рахунок позивачу спірної суми) 285 днів, то середня заробітна плата за час затримки розрахунку при звільненні склала 305 217,9 грн.

Зокрема, при вирішенні справи суд першої інстанції, з чим погоджується колегія суддів, з`ясував, що істотність частки невиплаченої суми вихідної допомоги при звільненні в розмірі 16 063,97 грн. у порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає 305 217,9 грн. (сума виплаченої компенсації/середній заробіток за весь час затримки розрахунку) = 0,052. Сума, яка підлягає відшкодуванню становить: 1070,94 грн. (середньоденна заробітна плата позивача) х 0,052 (істотність частки) х 285 (кількість днів затримки розрахунку) = 15871,33 грн.

Таким чином, з урахуванням принципу розумності, справедливості та співмірності, колегія суддів вважає, що середній заробіток за час затримки розрахунок має бути виплачений позивачу у розмірі 15871,33 грн., з урахуванням істотності частки несвоєчасно виплачених сум в порівнянні із середнім заробітком позивача.

Аналізуючи поведінку позивача у спірних правовідносинах, суд зазначає, що законодавство України не передбачає обов`язок працівника звертатися до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у спірних правовідносинах працівник (у широкому розумінні поняття) має діяти добросовісно, реалізовуючи його права, не допускаючи дій, що вчинюються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Окрім того, відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

При цьому судом враховано, що така компенсація повинна бути адекватною та відповідати принципу співмірності, а не розглядатися як спосіб збагачення за рахунок роботодавця.

Згідно з вимогами ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Апеляційний суд відхиляє решту доводів апелянтів, які наведені у поданих апеляційних скаргах, оскільки такі на правильність висновків суду не впливають, а, відтак, не можуть покладатися в основу скасування чи зміни оскарженого судового рішення.

З огляду на наведене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційних скарг не спростовують висновків рішення суду, а тому підстав для його скасування колегія суддів не знаходить і вважає, що апеляційні скарги слід залишити без задоволення.

Керуючись ч.3 ст. 243, ст.308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Закарпатської обласної прокуратури залишити без задоволення, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 26 жовтня 2022 року у справі № 260/2317/22, - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя М. П. Кушнерик
судді А. Р. Курилець
О. І. Мікула
Повне судове рішення складено 06.02.23