Справа № 826/17798/14
Суддя: Мельничук Володимир Петрович
Дата ухвалення: 2023-02-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач - Мельничук В.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2023 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого-судді: Мельничука В.П.

суддів: Лічевецького І.О., Оксененка О.М.,

при секретарі: Черніченко К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 вересня 2022 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про скасування наказу, поновлення на посаді, -

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Офісу Генерального прокурора в якому просив:

- скасувати наказ Генерального прокурора України від 23 жовтня 2014 року № 2519-ц про звільнення старшого радника юстиції ОСОБА_1 з посади Заступника начальника управління організації участі прокурорів у кримінальному провадженні в суді Головного управління представництва та організації участі у кримінальному провадженні в суді Генеральної прокуратури України;

- поновити ОСОБА_1 на посаді Заступника начальника управління організації участі прокурорів у кримінальному провадженні в суді Головного управління представництва та організації участі у кримінальному провадженні в суді Генеральної прокуратури України;

- стягнути з Генеральної прокуратури України (01011, місто Київ, вулиця Різницька, 13/15, ) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 24 жовтня 2014 року і до моменту фактичного поновлення на публічній службі;

- зобов`язати Генеральну прокуратуру України (01011, місто Київ, вулиця Різницька, 13/15, ) проінформувати Міністерство юстиції України (01001, місто Київ, вулиця Архітектора Городецького, 13, ) про відкликання відомостей про застосування до ОСОБА_1 заборони, передбаченої частиною третьою статті 1 Закону України "Про очищення влади".

В обґрунтування позовних вимог Позивач вказував, що оскаржуваний наказ Відповідач прийняв всупереч положенням Конституції України, міжнародним договорам, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та інших норм міжнародного права, практиці Європейського суду з прав людини та чинному законодавству України, з огляду на те, що застосування до Позивача положень Закону України «Про очищення влади» не відповідає міжнародним стандартам забезпечення прав людини при здійсненні люстраційних процесів, обмежує право Позивача на працю та доступ до державної служби.

Окружним адміністративним судом міста Києва 14 грудня 2014 року постановлено ухвалу про звернення до Верховного Суду України для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності окремих положень Закону України «Про очищення влади» (№ 1682-VII від 16.09.2014) положенням Конституції України, а саме:

- пункту 8 частини першої статті 3, частини третьої статті 1, пункту 2 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про очищення влади» положенням статті 8, частини другої статті 19, статті 21, частин другої та третьої статті 22, частин другої та третьої статті 24, частини першої статті 38, частини першої статті 43, статті 58, частини другої статті 61, статті 62, частини першої статті 64 Конституції України в їх системному взаємозв`язку.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 грудня 2014 року задоволено клопотання Позивача та зупинено на стадії попереднього судового розгляду провадження у справі № 826/17798/14 за позовом ОСОБА_1 до Відповідача Генеральної прокуратури України про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на публічній службі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та зобов`язання вчинити певні дії, - до вирішення Верховним Судом України питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності положень Закону України «Про очищення влади» (№ 1682-VII від 16.09.2014) Конституції України, питання щодо чого порушено відповідно до іншої ухвали Окружного адміністративного суду м. Києва від 14 грудня 2014 року у справі № 826/17798/14.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 листопада 2019 року клопотання Позивача про поновлення провадження по справі - задоволено.

Поновлено провадження в адміністративній справі № 826/17798/14.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 вересня 2020 року замінено найменування Відповідача у справі, а саме Генеральну прокуратуру України на Офіс Генерального прокурора.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 вересня 2020 року, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 25 лютого 2021 року, адміністративний позов ОСОБА_1 - задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано наказ Генерального прокурора України від 23 жовтня 2014 року № 2519-ц про звільнення старшого радника юстиції ОСОБА_1 з посади Заступника начальника управління організації участі прокурорів у кримінальному провадженні в суді Головного управління представництва та організації участі у кримінальному провадженні в суді Генеральної прокуратури України.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді Заступника начальника управління організації участі прокурорів у кримінальному провадженні в суді Головного управління представництва та організації участі у кримінальному провадженні в суді Генеральної прокуратури України.

Стягнуто з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 1 226 155, 00 грн. (один мільйон двісті двадцять шість тисяч сто п"ятдесять п"ять гривень грн. 00 коп.).

Допущено до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді Заступника начальника управління організації участі прокурорів у кримінальному провадженні в суді Головного управління представництва та організації участі у кримінальному провадженні в суді Генеральної прокуратури України та стягнення з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу, у межах суми стягнення за один місяць в розмірі 16 525, 00 грн. (шістнадцять тисяч п`ятсот двадцять п`ять гривень 00 копійок).

В іншій частині позовних вимог - відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 30 червня 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_1 - задоволено частково.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 вересня 2020 року і постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 25 лютого 2021 року в частині стягнення на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу - скасовано і в цій частині справу направлено на новий розгляд до Окружного адміністративного суду міста Києва.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 вересня 2022 року стягнуто з Офісу Генеральної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 24 жовтня 2014 року по 29 вересня 2020 року у розмірі 5 002 288,33 грн (п`ять мільйонів дві тисячі двісті вісімдесят вісім гривень, 33 копійки).

Допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за один місяць в розмірі 50 687,70грн. (п`ятдесят тисяч шістсот вісімдесят сім гривень, 70 копійок).

Не погоджуючись з таким судовим рішенням, Офіс Генерального прокурора подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора, в якому просить апеляційну скаргу представника Офісу Генерального прокурора залишити без задоволення, змінити рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 вересня 2022 року у справі № 826/17798/14 в мотивувальній частині стосовно висновку про те, що сума середнього заробітку, що підлягає стягненню за час вимушеного прогулу ОСОБА_1 становить 5 002 288,32 грн, врахувавши обґрунтування, що міститься у даному відзиві на апеляційну скаргу.

Також Позивач у вказаному відзиві на апеляційну скаргу просить змінити рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 вересня 2022 року у справі № 826/17798/14 в резолютивній частині (п. 2), вказавши «Стягнути з Офісу Генеральної прокуратури (м. Київ, вул. Різницька, 13/15, 01011, ) на користь ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу з 24 жовтня 2014 року по 29 вересня 2020 року у розмірі 2 541 368,59 грн, а з урахуванням коштів в сумі 1 226 155 грн, які вже виплачені Позивачу, у розмірі 1 315 213,59 грн (один мільйонів триста п`ятнадцять тисяч двісті тринадцять гривень, 59 копійок).

Проте, колегія суддів звертає увагу, що згідно з частинами 1, 2 ст. 304 КАС України учасники справи мають право подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, встановленого судом апеляційної інстанції в ухвалі про відкриття апеляційного провадження.

Відзив на апеляційну скаргу має містити:

1) найменування суду апеляційної інстанції;

2) ім`я (найменування), поштову адресу особи, яка подає відзив на апеляційну скаргу, а також номер засобу зв`язку, адресу електронної пошти, за наявності;

3) обґрунтування заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги;

4) у разі необхідності - клопотання особи, яка подає відзив на апеляційну скаргу;

5) перелік матеріалів, що додаються.

Проте, у відзиві на апеляційну скаргу Відповідача, крім заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги, Позивачем зазначено, що він вважає вірним наведений в апеляційній скарзі Офісу Генерального прокурора розрахунок суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню, з урахуванням коефіцієнту коригування, та який має бути врахований при апеляційному розгляді зазначеної адміністративної справи.

А згідно з ч. 1 ст. 293 КАС України учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції.

Таким чином, оскільки Позивач не погоджувався з розрахованою судом першої інстанції сумою середнього заробітку за час вимушеного прогулу, він мав оскаржити таке судове рішення шляхом подачі апеляційної скарги, а не подаючи відзив на апеляційну скаргу, яку вважав вірною.

Крім того, частиною 1 ст. 302 КАС України передбачено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, у будь-який час до початку апеляційного розгляду мають право приєднатися до апеляційної скарги, підтримавши її вимоги.

Отже, Позивач фактично підтримуючи вимоги апеляційної скарги мав подати заяву про приєднання апеляційної скарги, чого останнім зроблено не було.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що відповідно до наказу Генерального прокурора України від 17.08.2004 № 818к ОСОБА_1 був призначений Першим заступником прокурора Житомирської області, звільнивши його в порядку переведення з посади Начальника управління з розслідування особливо важливих справ Генеральної прокуратури України, та затверджено членом колегії прокуратури Житомирської області.

Наказом Генеральної прокуратури України від 23.04.2014 № 744ц призначено Старшого радника юстиції ОСОБА_1 Першим заступником начальника Головного управління організації участі прокурорів у кримінальному провадженні в суді Генеральної прокуратури України, звільнивши його в порядку переведення з посади Першого заступника прокурора Житомирської області, та увільнено від обов`язків члена колегії прокуратури цієї області.

Наказом Генеральної прокуратури України від 11.07.2014 № 1444ц Старшого радника юстиції ОСОБА_1 призначено Заступником начальника управління організації участі прокурорів у кримінальному провадженні в суді Головного управління представництва та організації участі у кримінальному провадженні в суді Генеральної прокуратури України, звільнивши його з посади Заступника начальника Головного управління організації участі прокурорів у кримінальному провадженні в суді Генеральної прокуратури України.

16.10.2014 набув чинності Закон України "Про очищення влади" (далі - Закон), яким передбачені підстави та порядок проведення процедури люстрації щодо посадових осіб органів державної влади та місцевого самоврядування.

За результатами вивчення особової справи Позивача Генеральною прокуратурою України встановлено, що в період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року обіймав посади передбачені пунктом 8 частини першої статті 3 Закону України «Про очищення влади» (керівника, заступника керівника територіального (регіонального) органу прокуратури України), а саме посади: Першого заступника прокурора Житомирської області.

Виявлені обставини зафіксовані у довідці про результатти вивчення особової справи щодо засосування заборон, визначених Законом України «Про очищення влади» від 17.10.2014, яка наявна в матеріалах справи.

Враховуючи вказану довідку, наказом Генеральної прокуратури України від 23.10.2014 № 25119ц Старшого радника юстиції ОСОБА_1 звільнено з посади Заступника начальника управління організації участі прокурорів у кримінальному провадженні в суді Головного управління представництва та організації участі у кримінальному провадженні в суді Генеральної прокуратури України у зв`язку з припиненням трудового договору відповідно до п. 7-2 ст. 36 Кодексу законів про працю України.

Суд першої інстанції у рішенні від 29 вересня 2020 року, з висновками якого погодилася колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у постанові від 25 лютого 2021 року, дійшли висновку, що оскаржуваний наказ про звільнення Позивача не відповідає критеріям правомірності, наведеним у частині другій статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, зокрема, винесений непропорційно, тобто без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення, та становить непропорційне втручання у право Позивача на приватне життя, що є порушенням статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Враховуючи незаконність звільнення Позивача, з метою відновлення його порушеного права на працю, суд першої інстанції у рішенні від 29 вересня 2020 року та колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у постанові від 25 лютого 2021 року, дійшли до висновку про те, що ОСОБА_1 належить поновити на посаді Заступника начальника управління організації участі прокурорів у кримінальному провадженні в суді Головного управління представництва та організації участі у кримінальному провадженні в суді Генеральної прокуратури України.

В частині позовних вимог про стягнення з Відповідача на користь Позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд першої інстанції та апеляційний суд дійшли висновку, що на користь ОСОБА_1 належить стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 1 226 155,00 грн., оскільки згідно із листами Міністерства соціальної політики України період вимушеного прогулу ОСОБА_1 з 24.10.2014 (день, з якого відраховується період звільнення Позивача) по 29.09.2020 (дата прийняття рішення про поновлення Позивача) становить 1484 робочих днів.

Середньоденна заробітна плата Позивача становить: 826,25 грн ((746, 28 (заробітна плата за серпень 2014 року) + 15 778,64 грн (заробітна плата за вересень 2014 року) = 16 524,92 грн) : 20 (1 фактично відпрацьований день у серпні 2014 року та 19 фактично відпрацьованих днів у вересні 2014 року)).

Таким чином, середній заробіток за час вимушеного прогулу Позивача складає: 1 226 155,00 грн. (один мільйон двісті двадцять шість тисяч сто п`ятдесять п`ять гривень 00 коп. ((826, 25 грн. (середньоденна заробітна плата) х 1484 (робочих днів за час вимушеного прогулу)) (без відрахування податків і зборів), який підлягає стягненню з Офісу Генерального прокурора.

Скасовуючи рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 вересня 2020 року і постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 25 лютого 2021 року в частині стягнення на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу і направляючи в цій частині справу на новий розгляд до Окружного адміністративного суду міста Києва, Верховний Суд у постанові від 30 червня 2021 року у даній адміністративній справі дійшов висновку, що ключовими питаннями у вказаному касаційному провадженні було правильність застосування (не застосування) при обчисленні розміру середньої заробітної плати пункту 10 Порядку № 100 з урахуванням змін внесених Постановою Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1213.

Залишивши поза увагою і відхиливши доводи Позивача щодо застосування положень пункту 10 Порядку № 100, суди попередніх інстанцій, як наслідок, не досліджували питання про те, чи було у розрахунковому періоду підвищення посадових окладів (зокрема, за посадою, на яку поновили ОСОБА_1 чи відповідною їй посадою) як обставини, з якою положення вказаного пункті пов`язують необхідність застосування при розрахунку середнього заробітку (за час вимушеного прогулу) коефіцієнту підвищення.

Внаслідок того, що цей аспект справи залишився не дослідженим, перевірити правильність запропонованих Позивачем розрахунків його середнього заробітку на стадії касаційного розгляду не видається можливим, адже це вимагає встановлення додаткових обставин. Зауважено, що протягом (спірного) розрахункового періоду посадові оклади, за доводами Позивача, збільшувалися не раз, а отже коефіцієнт підвищення має розраховуватися почергово за усі періоди; для цих розрахунків потрібно володіти, окрім іншого, даними про посадові оклади протягом вимушеного прогулу (який у цій справі тривав понад п`ять років) і правові підстави їх збільшення. З приводу останнього, то зважаючи на доводи Відповідача про реформування органів прокуратури згідно із Законом № 113-ІХ та пов`язані з цим збільшення посадових окладів тих працівників, які пройшли атестацію, додано таке.

В аргументації Відповідача в цій частині є певна рація, адже прокурори, зокрема ГПУ, які не були переведені на посаду прокурора в Офіс Генерального прокурора, отримували/отримують заробітну плату відповідно до Постанови № 505. Водночас, ті прокурори, які переведені на посаду прокурора в Офіс Генерального прокурора, отримують заробітну плату згідно з Постановою № 1155 та статті 81 Закону № 1697-VII.

Таким чином, на дату поновлення Позивача на посаді (відповідно до судового рішення) в системі органів прокуратури відбувалися зміни, супроводжувані, зокрема, (поетапною) атестацією працюючих прокурорів (усіх рівнів) і переведенням їх на посади відповідно до Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур, окружних прокуратур. Зауважено, що виплата заробітної плати згідно з Постановою № 1155 і статті 81 Закону № 1697-VII пов`язувалася якраз із фактом переведення прокурорів (після їхньої атестації) на посади в «новоутворені»/«оновлені» прокуратури (відповідно до Закону № 113-ІХ).

З набранням чинності Постанови № 1155 не всім прокурорам України збільшили посадові оклади, а тільки тим, кого після атестації перевели на посади прокурорів до Офісу Генерального прокурора, обласних та окружних прокуратур (відповідно до Закону № 113-ІХ). Цей процес був триваючим, тож вочевидь виникали ситуації, коли протягом одного періоду прокурори отримували заробітні плати відповідно до різних нормативно-правових актів (відповідно до Постанови № 505 і Постанови № 1155).

Крім того, Верховний Суд зазначив, що стосовно доводів Відповідача про існування у квітні-серпні 2020 року обмежень у виплаті заробітної плати, встановлених відповідно до частин першої, третьої статті 29 Закону України від 14 листопада 2019 року № 294-IX «Про Державний бюджет України на 2020 рік» зі змінами, внесеними згідно з абзацом дев`ятим пункту 2 розділу II «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до Закону України від 13 квітня 2020 року № 553-IX «Про Державний бюджет України на 2020 рік», то Конституційний Суд України Рішенням від 28 серпня 2020 року № 10-р/2020 визнав ці положення такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) і, як наслідок, вони втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Таким чином, Верховний Суд дійшов до висновку, що на час вирішення цієї справи в суді першої інстанції зазначені законодавчі норми уже не діяли і суд не мав підстав обчислювати середню заробітну плату (Позивача) з урахуванням обмежень її розміру, які існували в минулому. Понад те, судячи з позиції Відповідача, останній погоджується з судовими рішеннями в оскарженій їх частині, що опосередковано свідчить про згоду з таким підходом.

Згідно з частиною шостою ст. 353 Кодексу адміністративного судочинства України, висновки і мотиви, з яких скасовані рішення, є обов`язковими для суду першої або апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

На виконаня вказаних вимог КАС України, висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 30 червня 2021 року, зводились до того, що для повного та всебічного з`ясування обставин у даній адміністративній справі слід правильно визначити нормативно-правові акти, які регулюють розмір посадових окладів прокурорів у періоді з 24 жовтня 2014 року по 29 вересня 2020 року на підставі яких здійснити розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу Позивача.

Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні від 29 вересня 2022 року дійшов висновку, що за період з 24.10.2014 (наступний день за датою звільнення Позивача) по 30.11.2015 року (останній день в цьому періоді, що передував наступному підвищенню посадових окладів) середньоденний заробіток за час вимушеного прогулу розраховувався наступним чином 826,25 грн х 275 робочих дня (кількість робочих днів розраховано відповідно до листів Міністерства соціальної політики про розрахунки норм тривалості робочого часу на відповідний рік) = 227 218,75 грн.

За період з 01.12.2015 року по 05.09.2017 року (останній день в цьому періоді, що передував наступному підвищенню посадових окладів) середньоденний заробіток за час вимушеного прогулу розраховувався наступним чином 1065,86 грн х 1.29 х 440 робочих дня (кількість робочих днів розраховано відповідно до листів Міністерства соціальної політики про розрахунки норм тривалості робочого часу на відповідні роки) = 604 982,13 грн.

За період з 06.09.2017 року по день прийняття рішення у справі (29.09.2020) середньоденний заробіток за час вимушеного прогулу розраховувався наступним чином 2408,84 грн х 2.26 х 766 робочих дня (кількість робочих днів розраховано відповідно до листів Міністерства соціальної політики про розрахунки норм тривалості робочого часу на відповідні роки) = 4 170 087,45 грн.

Таким чином, за вказаних вище обставин, суд першої інстанції дійшов висновку, що сума середнього заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу ОСОБА_1 становить 5 002 288,33 грн (227 218,75+604 982,13+4 170 087,45).

Підвищення коефіцієнту на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 11.12.2019 № 1155 «Про умови оплати праці прокурорів» до спірних правовідносин не застосовується, оскільки Позивача не переведено до Офісу Генерального прокурора, а поновлено на посаді в Генеральній прокуратурі України, Позивач атестацію не проходив.

Згідно з п.п. 2 та 3 ч. 1 ст. 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць та поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Таким чином, рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць підлягає негайному виконанню в розмірі 50 687,70 грн.

Колегія суддів не в повній мірі погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Проте, підвищення коефіцієнту на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 11.12.2019 № 1155 «Про умови оплати праці прокурорів» до спірних правовідносин не застосовується, оскільки Позивача не переведено до Офісу Генерального прокурора, а поновлено на посаді в Генеральній прокуратурі України, Позивач атестацію не проходив.

Згідно з п.п. 2 та 3 ч. 1 ст. 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць та поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Таким чином, рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць підлягає негайному виконанню в розмірі 50 687,70 грн.

Колегія суддів не в повній мірі погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Колегією суддів враховується, що згідно з ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100).

Із пункту 5 Порядку № 100 вбачається, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно з абзацом першим пункту 8 цього Порядку середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період (пункт 8 Порядку № 100).

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку № 100).

Відповідно до абзацу третього пункту 8 Порядку № 100 середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

На виконання вимог ухвали Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 липня 2021 року Офісом генерального прокурора надано суду першої інстанції довідку про розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 , за останні два місяці роботи перед звільненням.

Відповідно до довідки від 15 листопада 2021 року № 21-802зп, виданої Офісом генерального прокурора, середня заробітна плата Позивача за останні два місяці роботи перед звільненням (серпень - вересень 2014 року) складала 17 351,25 грн; середньоденна заробітна плата складала 826,25 грн.

Пунктом 10 Порядку № 100 (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення.

Оплата праці працівників органів прокуратури здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 31 травня 2012 року № 505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури» (далі - Постанова № 505).

Постановою Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2015 року № 1013 «Про упорядкування структури заробітної плати, особливості проведення індексації та внесення змін до деяких нормативно-правових актів» відбулося підвищення розміру посадових окладів керівних працівників, спеціалістів і службовців, розміри яких затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 31 травня 2012 року № 505.

Згідно вказаної постанови коефіцієнт підвищення посадового окладу Позивача складає 1,29; середньоденна заробітна плата складає 1 065,86 грн. (826,25 х 1,29).

06 вересня 2017 року набрала чинності постанова Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 657 «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України щодо оплати праці працівників прокуратури» (далі - Постанова № 657), якою підвищено посадові оклади працівників органів прокуратури.

Відповідно до вказної постанови коефіцієнт підвищення посадового окладу за посадою Позивача складає 2,26. Відповідно середньоденна заробітна плата Позивача з урахуванням коефіцієнту підвищення становить 2 408,84 грн. (1 065,86 грн. х 2,26).

Колегія суддів звертає увагу, що 25 вересня 2019 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19.09.2019 № 113-IX (далі - Закон № 113-ІХ), яким запроваджено реформування системи органів прокуратури, у зв`язку з чим, внесено ряд змін до Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII (далі - Закон № 1697-VII), зокрема, в тексті Закону № 1697-VII слова «Генеральна прокуратура України», «регіональні прокуратури», «місцеві прокуратури» замінено відповідно на «Офіс Генерального прокурора», «обласні прокуратури», «окружні прокуратури».

Крім того, запроваджено обов`язкову атестацію прокурорів, зокрема згідно з п. 7 розд. II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-IX прокурори та слідчі органів прокуратури, які на день набрання чинності цим Законом займають посади прокурорів і слідчих у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, можуть бути переведені на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах лише у разі успішного проходження ними атестації, яка проводиться у порядку, передбаченому цим розділом.

Абзацом 3 п. 3 розд. II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-IX також передбачено, що за прокурорами та керівниками регіональних, місцевих і військових прокуратур, прокурорами і керівниками структурних підрозділів Генеральної прокуратури України зберігається відповідний правовий статус, який вони мали до набрання чинності цим Законом, при реалізації функцій прокуратури до дня їх звільнення або переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури. На зазначений період оплата праці працівників Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України, яка встановлює оплату праці працівників органів прокуратури.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 грудня 2019 року № 1155 «Про умови оплати праці прокурорів», яка набрала чинності 16 січня 2020 року, затверджено схеми посадових окладів прокурорів, зокрема, Офісу Генерального прокурора.

Пунктом 6 Постанови № 1155 встановлено, що для прокурорів, умови оплати праці яких затверджені цією постановою, не застосовуються умови оплати праці працівників органів прокуратури, затверджені Постановою № 505.

Верховним Судом у постанові від 29 листопада 2022 року у справі № 826/17616/14 зазначено, що внаслідок реформування органів прокуратури в їхній системі відбувалися зміни, що супроводжувались, зокрема, (поетапною) атестацією працюючих прокурорів (усіх рівнів) і переведенням їх на посади відповідно до Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур, окружних прокуратур. У зв`язку із цим відбулось розмежування оплати праці тих прокурорів, які успішно пройшли атестацію і можуть бути переведені на посади прокурорів в Офісі Генерального прокурора, і прокурорів Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур.

Верховний Суд у вказаній постанові висловив правову позицію з приводу застосування наведених норм права та зазначив, що прокурори, зокрема Генеральної прокуратури України, які не були переведені на посаду прокурора в Офіс Генерального прокурора, отримували/отримують заробітну плату відповідно до Постанови № 505. Проте, ті прокурори, які переведені на посаду прокурора в Офіс Генерального прокурора, отримують заробітну плату згідно з Постановою № 1155 та ст. 81 Закону № 1697-VII.

Верховний Суд зауважив, що виплата заробітної плати згідно з Постановою № 1155 і ст. 81 Закону № 1697-VII пов`язувалася із фактом переведення прокурорів (після їхньої атестації) на посади в «новоутворені»/«оновлені» прокуратури (відповідно до Закону № 113-ІХ).

Зважаючи на мету стягнення середньої заробітної плати при поновленні на посаді (відповідно до ст. 235 КЗпП України), тобто компенсувати втрачений заробіток, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку, що його розрахунок потрібно проводити на основі того посадового окладу (з урахуванням коефіцієнту підвищення, якщо таке було у розрахунковому періоді), який отримував би Позивач як прокурор (чи прирівняні до нього за посадою прокурори), будучи на тій посаді, з якої його неправомірно звільнили (тобто в Генеральній прокуратурі України, а не в Офісі Генерального прокурора). У вимірі обставин цієї справи і чинного законодавчого регулювання організації прокуратури України, середня заробітна плата Позивача не може обчислюватися з урахуванням посадових окладів прокурорів Офісу Генерального прокурора, адже його туди з об`єктивних причин не переводили. Водночас, прирівнювати посадовий оклад Позивача до прокурорів Офісу Генерального прокурора (для визначення коефіцієнта підвищення при розрахунку середнього заробітку при поновленні на посаді) за відсутності факту переведення його на посаду прокурора в цю структуру (без попереднього проходження атестації як умови для переведення) суперечило б меті і вимогам Закону № 113-ІХ.

У вказаній постанові Верховним Судом також зазначено, що з набранням чинності Постанови № 1155 не всім прокурорам України воднораз збільшили посадові оклади, а тільки тим, кого після атестації перевели на посади прокурорів до Офісу Генерального прокурора, обласних та окружних прокуратур (відповідно до Закону № 113-ІХ). Цей процес був триваючим, тож вочевидь виникали ситуації, коли протягом одного періоду прокурори отримували заробітні плати відповідно до різних нормативно-правових актів (відповідно до Постанови № 505 і Постанови № 1155).

Таким чином, Верховний Суд дійшов висновку, що середня заробітна плата прокурорів не може обчислюватися з урахуванням посадових окладів встановлених Постановою № 1155 за відсутності факту успішного проходження ними атестації та переведення на посади прокурорів Офісу Генерального прокурора, обласних, окружних прокуратур.

Таким чином, за вказаний період оплата праці працівників Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України, яка встановлює оплату праці працівників органів прокуратури (постанова Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 № 505).

У зазначену постанову неодноразово вносились зміни щодо розмірів посадових окладів прокурорів, зокрема, на підставі постанови Кабінету Міністрів України «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України щодо оплати праці працівників прокуратури» від 30.08.2017 № 657, яка набрала чинності 06.09.2017.

Таким чином, при розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 16.01.2020 по 29.09.2020 необхідно застосовувати постанову Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 № 505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури» в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 657 «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України щодо оплати праці працівників прокуратури».

12 грудня 2020 року набрала чинності постанова Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1213 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100» (далі - Постанова № 1213), якою пункт 10 Порядку № 100 виключено, тобто з 12 грудня 2020 року відсутні підстави для коригування середньої заробітної плати на коефіцієнт підвищення, у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 01 грудня 2021 року у справі № 640/26041/19, від 20 січня 2022 року у справі № 826/17709/14, від 28 квітня 2022 року у справі № 826/18143/14.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що середній заробіток за час вимушеного прогулу ОСОБА_1 становить 2 541 368,59 грн:

- за період з 24 жовтня 2014 року по 30 листопада 2015 року, з урахуванням Постанови № 505, 227 218,75 грн (826,25 грн х 275 днів);

- за період з 01 грудня 2015 року по 05 вересня 2017 року з урахуванням Постанови № 1013, 468 978,40 грн (1065,86 грн х 440 днів);

- за період з 06 вересня 2017 року по 29 вересня 2020 року з урахуванням Постанови № 657, 1 845 171,44 грн (2 408,84 грн х 766 днів);

Проте, колегія суддів звертає увагу, що на виконання рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 29 вересня 2020 року у справі № 826/17798/14 Державною казначейською службою України у червні 2021 року на користь Позивача здійснено безспірне списання коштів, а саме середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 1 226 155,00 грн (за вирахуванням податків, зборів та інших обов`язкових платежів), що підтверджується листом Державної казначейської служби України від 17.06.2021 № 13-06-06/12357, та меморіальним ордером від 17 червня 2021 року № 167175931 (#167175931).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що сума стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню з урахуванням коефіцієнтів підвищення посадового окладу за період з 24.10.2014 по 29.09.2020 становить 1 315 213,59 грн (2 541 368,59 грн - 1 226 155,00 грн, які виплачені Позивачу,).

Також, судом першої інстанції допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за один місяць в розмірі 50 687,70грн. (п`ятдесят тисяч шістсот вісімдесят сім гривень, 70 копійок).

Проте, колегія суддів звертає увагу, що постановою Верховного Суду від 30 червня 2021 року рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 вересня 2020 року і постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 25 лютого 2021 року скасовано в частині стягнення на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу, та саме в цій частині справу направлено на новий розгляд до Окружного адміністративного суду міста Києва.

Таким чином, Верховним Судом судові рішення в частині допущення до негайного виконання рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, у межах суми стягнення за один місяць не було скасовано, у зв`язку з чим суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про їх повторний перегляд в цій частині.

Крім того, Відповідачем на виконання рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 29 вересня 2020 року у даній адміністративній справі було виплачено Позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 1 226 155,00 грн за вирахуванням податків, зборів та інших обов`язкових платежів та з урахуванням суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць, що підлягала негайному виконанню, тобто судове рішення в цій частині - виконано.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про скасування рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 29 вересня 2022 року в частині задоволення позовних вимог щодо допущення негайного виконання рішення суду в частині стягнення з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць в розмірі 50 687,70 грн. (п`ятдесят тисяч шістсот вісімдесят сім) грн 70 коп.

Оцінюючи інші доводи апеляційної скарги, колегія суддів зазначає, що згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

При цьому, згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Положеннями ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Приписи п. п. 1, 4 ч. 1 ст. 317 КАС України визначають, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Розглянувши доводи Офісу Генерального прокурора, викладені в апеляційній скарзі щодо стягнення на користь Позивача з Відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства України в цій частині, колегія суддів вважає, що судове рішення постановлено при неповному з`ясуванні обставин справи та з помилковим застосуванням норм матеріального права, а тому апеляційна скарга в зазначеній частині підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції: зміні в частині визначення розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню на користь Позивача, та скасуванню в частині задоволення позовних вимог щодо допущення негайного виконання рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць.

Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора - задовольнити частково.

Рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 29 вересня 2022 року змінити, виклавши абзац 2 резолютивної частини в такій редакції:

«Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) з Офісу Генерального прокурора (01011, місто Київ, вулиця Різницька, будинок 13/15, ) середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 24 жовтня 2014 року по 29 вересня 2020 року в сумі 1 315 213,59 грн (один мільйон триста п`ятнадцять тисяч двісті тринадцять) грн 59 коп.».

Рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 29 вересня 2022 року - скасувати в частині задоволення позовних вимог щодо допущення негайного виконання рішення суду в частині стягнення з Офісу Генерального прокурора (01011, місто Київ, вулиця Різницька, будинок 13/15, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу за один місяць в розмірі 50 687,70 грн (п`ятдесят тисяч шістсот вісімдесят сім) грн 70 коп.».

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий-суддя: В.П. Мельничук

Судді: І.О. Лічевецький

О.М. Оксененко

Повний текст складено 03.02.2023 року.