Справа № 280/6779/22
Суддя: Бойченко Юлія Петрівна
Дата ухвалення: 2023-02-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ПРО ЗАЛИШЕННЯ ПОЗОВНОЇ ЗАЯВИ БЕЗ РОЗГЛЯДУ

07 лютого 2023 року 15:02 Справа № 280/6779/22 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі судді Бойченко Ю.П., за участю секретаря судового засідання Власюка В.О., представників

позивача Шульги О.А.

відповідача ОСОБА_1

розглянувши у підготовчому засіданні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_2

до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Державна судова адміністрація України

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язати вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Запорізького окружного адміністративного суду перебуває вищезазначена адміністративна справа за позовною заявою ОСОБА_2 (далі позивач) до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області (далі відповідач), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: Державна судова адміністрація України (далі третя особа), в якій позивач просить суд:

визнати протиправною бездіяльність Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області щодо неповного нарахування і виплати позивачу винагороди судді за серпень, вересень, жовтень, листопад, грудень 2021 року, січень, лютий, березень, квітень, травень, червень, липень, серпень, вересень, жовтень 2022 року;

зобов`язати відповідача здійснити перерахунок належної позивачу винагороди судді за серпень, вересень, жовтень, листопад, грудень 2021 року, виходячи із базового розміру посадового окладу судді 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01.01.2021 в розмірі 2270 грн., з утриманням з цих сум передбачених законом податків і зборів; за січень, лютий, березень, квітень, травень, червень, липень, серпень, вересень, жовтень 2022 року, виходячи із базового розміру посадового окладу судді 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01.01.2022 в розмірі 2481 грн., з утриманням з цих сум передбачених законом податків і зборів.

16.12.2022 до суду надійшла заява Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області (вх. №47767) про залишення позовної заяви ОСОБА_2 без розгляду у зв`язку із пропущенням позивачем строку звернення до суду.

Ухвалою суду від 11.01.2023 позовну заяву ОСОБА_2 залишено без руху. Надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви строком 5 днів від дня одержання ухвали суду про залишення позовної заяви без руху шляхом подання до суду до дати, встановленої судом, заяви про поновлення строку звернення до суду із цим позовом та доказів на підтвердження поважності причин пропуску строку звернення до суду.

25.01.2023 від позивача надійшла заява (вх. №4061) про поновлення строку звернення до адміністративного суду. В обґрунтування заяви ОСОБА_2 зазначає, що, отримуючи суддівську винагороду, він не знав, який саме вид та розмір прожиткового мінімуму застосовував відповідач при її нарахуванні. При цьому, відповідач як орган державної влади повинен діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, які передбачені Конституцією України та Законами України. З урахуванням викладеного вважає висновки суду про те, що позивач знав про порушення своїх прав до отримання листа відповідача від 14.11.2022 №08-02/3520, помилковими. Крім того вважає, що положення статті 58 Конституції України розповсюджуються на правовідносини щодо нарахування і виплати позивачу винагороди судді за період з серпня 2021 року по липень 2022 року. Зазначає, що становище позивача не може бути погіршене шляхом часового обмеження у праві звернутися до суду за той період, за який будь-яких обмежень у праві звернення до суду не було. Також посилається на практику Верховного Суду, викладену у постановах від 04.08.2022 у справі №380/6129/20, від 18.08.2022 у справі №560/7496/20, відповідно до якої стаття 122 КАС України взагалі не містить норми, яка б регулювала порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці. При цьому, Верховний Суд вказував на те, що така норма міститься саме в статті 233 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України). Зважаючи на викладене вважає, що строк звернення до суду ним дотриманий та не вбачає підстав для подання заяви про його поновлення, проте подає відповідну заяву на виконання ухвали суду від 11.01.2023.

Судом, після отримання даної заяви, призначено підготовче засідання на 07.02.2023 для вирішення питання про поновлення ОСОБА_2 строку звернення до суду.

В підготовчому засіданні представник ОСОБА_2 підтримав заяву про поновлення строку звернення до суду, представник відповідача заперечив проти її задоволення та наполягав на залишенні позовної заяви без розгляду.

Вирішуючи питання щодо поновлення строку звернення до суду із цим позовом суд виходить з наступного.

У відповідності до частини 6 статті 161 КАС України у разі пропуску строку звернення до адміністративного суду позивач зобов`язаний додати до позову заяву про поновлення цього строку та докази поважності причин його пропуску.

При цьому, як зазначив Верховний Суд у постанові від 08.07.2021 у справі № 9901/89/21, строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору в публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. Початок перебігу строку звернення до суду починається з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були об`єктивно непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

За загальним правилом перебіг строку на звернення до адміністративного суду починається від дня виникнення права на звернення з позовом, тобто коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Порівняльний аналіз словоформ «дізналася» та «повинна була дізнатися» дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх прав. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

Так, обґрунтовуючи поважність причин пропуску строку звернення до суду, позивач повторно посилається на ті самі обставини, яким вже надано оцінку судом в ухвалі від 11.01.2023 про залишення позовної заяви без руху.

Зокрема, суд у вказаній ухвалі зазначав про відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин нечинної редакції ст. 233 КЗпП України; про відсутність підстав для твердження про зворотну дію в часі чинної редакції ст. 233 КЗпП України. Також, суд відхилив посилання позивача на те, що про порядок обчислення своєї суддівської винагороди він дізнався з дня отримання листа відповідача від 14.11.2022 №08-02/3520 з додатком довідкою від 14.11.2022 №08-02/628.

Додатково, стосовно посилань на лист відповідача від 14.11.2022 №08-02/3520 слід зазначити, що такий лист не змінює момент, з якого позивач дізнався про нарахування суддівської винагороди із застосуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб в розмірі 2 102,00 грн., а свідчить лише про час, коли позивач почав вчиняти дії щодо реалізації свого права і ця дата не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду в даному випадку.

Крім того, позивач вже звертався до суду (адміністративна справа №280/9563/21), посилаючись на неправомірне, на його думку, нарахування суддівської винагороди із застосуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб в розмірі 2 102,00 грн. Тобто, про те, що його посадовий оклад обчислювався, виходячи з прожиткового мінімуму у розмірі 2 102,00 грн., позивач достеменно знав ще у 2021 році.

Стосовно посилань позивача на статтю 58 Конституції України суд повторно зазначає, що в даному випадку слід розрізняти правовідносини з приводу звернення особи до суду і правовідносини працівника із роботодавцем.

Правовідносини з приводу звернення особи до суду розпочинаються в день такого звернення.

За приписами ч. 3 ст. 3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Станом на день звернення позивача до суду існує нормативно-правове регулювання, відповідно до якого у спорах, пов`язаних з прийняттям на публічну службу, її проходженням, звільненням з публічної служби, у тому числі щодо спорів про належні до виплати суми заробітної плати (суддівської винагороди) та інші виплати, пов`язані з проходженням публічної служби, встановлюється місячний строк звернення до суду.

В силу вимог ч. 3 ст. 3 КАС України суд має застосовувати вищенаведене нормативне регулювання строків звернення до суду із позовом у відносинах публічної служби; при цьому в силу цієї ж норми відсутні підстави для застосування до спірних правовідносин нечинної редакції ст. 233 КЗпП України.

Суд повторно зазначає про відсутність підстав для твердження про зворотну дію в часі чинної редакції ст. 233 КЗпП України, оскільки, як вже зазначалося в ухвалі суду від 11.01.2023, місячний строк звернення до суду в даному випадку суд вважає за необхідне обраховувати із 19.07.2022 (дати зміни нормативного регулювання питання звернення працівника до суду із позовом до роботодавця).

Щодо посилань позивача на те, що його становище не може бути погіршене шляхом часового обмеження у праві звернутися до суду за той період, за який будь-яких обмежень у праві звернення до суду не було, слід зазначити наступне.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене пунктом 1 статті 6 Конвенції, не є абсолютним і може підлягати обмеженню; такі обмеження допускаються з огляду на те, що за своїм характером право доступу потребує регулювання з боку держави. У цьому відношенні Високі Договірні Сторони користуються певними межами свободи розсуду, хоча остаточне рішення про те, чи було дотримано вимог Конвенції, має виносити суд. Суд повинен переконатися, що застосовані обмеження не звужують чи не зменшують залишені особі можливості доступу до суду в такий спосіб або до такої міри, що це вже спотворює саму суть цього права. Крім того, обмеження суперечитиме пункту 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не ставить законної мети і якщо не забезпечено відповідного пропорційного співвідношення між застосованими засобами та поставленою метою (рішення ЄСПЛ від 18 лютого 1999 року у справі Уейт і Кеннеді проти Німеччини , пункт 43).

Отже, право на доступ до правосуддя не є абсолютним і обмежене передусім встановленим строком звернення до суду. Такий підхід обумовлений необхідністю дотримання верховенства права, а точніше, одного з його елементів - правової визначеності.

Європейський суд з прав людини зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їхні рішення не викликали сумнівів (рішення від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», заява № 28342/95, параграф 61).

Установлення строків звернення до адміністративного суду у системному зв`язку з принципом правової визначеності слугує меті забезпечення передбачуваності для відповідача (як правило, суб`єкта владних повноважень у адміністративних справах) та інших осіб того, що зі спливом встановленого проміжку часу прийняте рішення, здійснена дія (бездіяльність) не матимуть поворотної дії у часі та не потребуватимуть скасування, а правові наслідки прийнятого рішення або вчиненої дії (бездіяльності) не будуть відмінені у зв`язку з таким скасуванням. Тобто встановлені строки звернення до адміністративного суду сприяють уникненню ситуації правової невизначеності щодо статусу рішень, дій (бездіяльності) суб`єкта владних повноважень.

Отже, законодавче закріплення строків звернення з адміністративним позовом до суду є гарантією стабільності публічно-правових відносин, призначенням якої є забезпечення своєчасної реалізації права на звернення до суду, стабільної діяльності суб`єктів владних повноважень при здійсненні управлінських функцій, дисциплінування учасників адміністративного судочинства. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого публічно-правові відносини можуть вважатися спірними. Тому, якщо протягом законодавчо встановленого строку особа не звернулася до суду за вирішенням спору, відповідні відносини набувають ознаки стабільності.

Аналогічні висновки висловив Верховний Суд у постанові від 07.12.2022 у справі №540/198/19.

Суд також зауважує, що висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 04.08.2022 у справі №380/6129/20, від 18.08.2022 у справі №560/7496/20, про те, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком, не можуть бути застосовані у спірних правовідносинах, оскільки з 19.07.2022 набули чинності зміни до статті 233 Кодексу законів про працю України, які відповідних положень не містять.

З урахуванням наведеного суд вважає, що наведені підстави пропуску строку звернення до суду є суб`єктивними, не підтверджені належними та достовірними доказами, та фактично зводяться до незгоди із висновками суду, викладеними в ухвалі від 11.01.2023, а тому не можуть вважатися поважними.

Згідно із ч. 3 ст. 123 КАС України, якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Згідно із п. 8 ч. 1 ст. 240 КАС України суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду, з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.

За приписами ч. 15 ст. 171 КАС України, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, позовна заява залишається без розгляду.

З врахуванням викладеного, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для залишення позовної заяви без розгляду у зв`язку із пропуском позивачем строку звернення до суду та відсутністю поважних причин для його поновлення.

Керуючись ст.ст. 123, 171, 240, 241, 243, 248, 256 КАС України, суд

УХВАЛИВ:

Визнати неповажними підстави, вказані у заяві ОСОБА_2 про поновлення строку звернення до суду.

Позовну заяву ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області (69035, м. Запоріжжя, просп. Соборний, 168; ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: Державна судова адміністрація України (01601, м. Київ, вул. Липська, 18/5; ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язати вчинити певні дії залишити без розгляду.

Ухвала набирає законної сили відповідно до статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України.

Ухвала може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 294 - 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Ухвалу в повному обсязі виготовлено та підписано 08.02.2023.

Суддя Ю.П. Бойченко