Справа № 200/10098/20-а
Суддя: Гайдар Андрій Володимирович
Дата ухвалення: 2023-01-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 січня 2023 року справа №200/10098/20-а

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: Гайдара А.В., Геращенка І.В., Казначеєва Е.Г., секретаря судового засідання Харечко О.П., за участю позивача - ОСОБА_1 , представника відповідача Ковальової А.Г., розглянув у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційні скарги ОСОБА_1 та представника позивача ОСОБА_2 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 22 лютого 2021 року у справі № 200/10098/20-а (головуючий суддя І інстанції Чекменьов Г.А.), складене в повному обсязі 04 березня 2021 року в м. Слов`янськ Донецької області за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташоване у м.Краматорську, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ІНФОРМАЦІЯ_1 , про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську, в якому просив суд:

визнати бездіяльність Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого в м. Краматорську відносно неувільнення ОСОБА_1 , незаконною;

зобов`язати увільнити ОСОБА_1 , начальника Третього слідчого відділу (відділ з розслідування військових злочинів) слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську, від роботи за власним бажанням з 28.10.2020 року на час проходження ним військової служби за контрактом під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення з військової служби, із збереженням місця роботи, посади та середнього заробітку.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 22 лютого 2021 року відмовлено у задоволені позовних вимог

Не погодившись з вищевказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 подали апеляційні скарги, в яких просили суд скасувати вищевказане рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення норм процесуального права.

В обґрунтуванні апеляційних скарг, зазначили, що відповідач допустив протиправну бездіяльність щодо неувільнення позивача після надходження відповідної заяви та укладенням контракту про проходження служби в Збройних Силах України.

Вважають, що прийняття наказу з майбутньою та неконкретизованою датою увільнення після проведення інвентаризації матеріалів досудового розслідування у кримінальних провадженнях є незаконним з огляду на положення КЗпП.

Позивач в судовому засіданні підтримав доводи апеляційних скарг, просив суд їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала проти задоволення апеляційних скарг, просила рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Суд апеляційної інстанції, заслухав доповідь судді-доповідача, пояснення позивача та представника відповідача, перевірив матеріали справи і обговорив доводи апеляційної скарги, перевірив юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідив правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційних скаргах задовольнити частково, з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 працював на посаді начальника Третього слідчого відділу (відділ з розслідування військових злочинів) слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську.

Відповідно до припису ІНФОРМАЦІЯ_2 від 22 вересня 20 року № 475 позивачу було запропоновано 22 вересня 2020 року вибути до військової частини ІНФОРМАЦІЯ_3 для прийняття рішення щодо укладення контракту на проходження військової служби.

28 жовтня 2020 року позивач уклав контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України Міністерства оборони України.

Також 28 жовтня 2020 року позивач подав до відповідача заяву про увільнення з роботи у зв`язку з укладанням такого контракту про проходження військової служби.

29 жовтня 2020 року відповідач видав наказ №184-ос про увільнення ОСОБА_1 після проведення позачергової інвентаризації матеріалів досудового розслідування. В п.1 цього наказу датою увільнення є закінчення позачергової інвентаризації матеріалів досудового розслідування у кримінальних провадженнях, які здійснюються слідчими Третього слідчого відділу слідчого управління Територіального управління Державного Бюро Розслідувань, розташоване в м. Краматорську та затвердження акту інвентаризації матеріалів досудового розслідування.

02.11.2020 року відповідач видав наказ №78 Про призначення позачергової інвентаризації матеріалів досудового розслідування у кримінальних провадженнях…. До складу інвентаризаційної комісії вказаним наказом, в тому числі, включений начальник Третього слідчого відділу (відділ з розслідування військових злочинів) слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську Овсянніков Олексій Валентинович. Наказами відповідача № 86 від 01.12.20202 року, № 101 від 31.12.2020 року, № 9 від 29.01.2021 року строки проведення інвентаризації, встановленої наказом №78, продовжувалися, зокрема, до 01 березня 2021 року.

Відповідно до відомостей, наданих третьою особою 03.11.2020 року на адресу відповідача було направлено лист №5446/вп з проханням надати інформацію чи продовжує позивач виконувати свої функціональні (службові) обов`язки за посадою та повідомити місце його перебування з 29.10.2020 року по час отримання листа.

06.11.2020 року на адресу ІНФОРМАЦІЯ_4 надійшов лист від відповідача, де повідомлено про те, що ОСОБА_1 продовжує перебувати на посаді в територіальному управлінні державного бюро розслідувань, розташованому у місті Краматорську, виконуючи свої функціональні (службові) обов`язки в частині, яка не стосується участі в досудовому розслідуванні кримінальних проваджень щодо військовослужбовців Збройних Сил України. Крім того, повідомлено, що позивач з 05.11.2020 року перебуває на лікарняному.

На підставі вищевикладеного позивача не було зарахована до списків особового складу ІНФОРМАЦІЯ_4 , що призвело до не набрання чинності контракту про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб рядового складу.

Не погодившись із протиправною (на думку позивача) бездіяльністю щодо неувільнення позивача у зв`язку із укладенням контракту по службу у Збройних Силах України, він звернувся до суду із даним позовом.

Суд першої інстанції відмовив у задоволені позовних вимог у зв`язку з правомірністю спірного наказу, з чим не згоден суд апеляційної інстанції з огляду на наступне.

Щодо вимог позивача про зобов`язати увільнити ОСОБА_1 , начальника Третього слідчого відділу (відділ з розслідування військових злочинів) слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську, від роботи за власним бажанням з 28.10.2020 року на час проходження ним військової служби за контрактом під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення з військової служби, із збереженням місця роботи, посади та середнього заробітку, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Як встановлено судом апеляційної інстанції під час апеляційного перегляду справи, постановою Верховного Суду від 21 липня 2022 року у справі № 200/10318/20-а, яке набрало законної сили 21 липня 2022 року, зокрема, визнано протиправним пункт 1 наказу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську, від 29 жовтня 2020 року №184-ос «Про увільнення ОСОБА_1 на час проходження військової служби» у частині визначення дати увільнення ОСОБА_1 . Зобов`язано Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Краматорську, змінити пункт 1 наказу від 29 жовтня 2020 року №184-ос «Про увільнення ОСОБА_1 на час проходження військової служби», виклавши його у наступній редакції: «Увільнити ОСОБА_1 начальника Третього слідчого відділу (відділ з розслідування військових злочинів) слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську, від виконання роботи з 29 жовтня 2020 року на час проходження ним військової служби за контрактом під час особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення з військової служби, із збереженням за ОСОБА_1 місця роботи, посади та середнього заробітку».

Відтак, предметом судового розгляду у справі № 200/10318/20-а була вимога щодо поновлення права позивача на увільнення з 29 жовтня 2020 року на час проходження ним військової служби за контрактом під час особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення з військової служби, а саме наказ, тобто акт індивідуальної дії.

Відповідно до статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. Суб`єктами, на яких поширюється обов`язковість судових рішень являються всі органи державної влади і органи місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, посадові чи службові особи та громадяни.

Згідно з частинами другою та третьою статті 14 Кодексу адміністративного судочинства України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Стаття 124 Конституції України закріплює, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Це означає, що право особи на звернення до суду не може бути обмеженим. Тобто юрисдикція виникає там, де є спір про право. Предметом юрисдикції є суспільні відносини, які виникають у зв`язку з вирішенням спору. Поняття юрисдикції безпосередньо пов`язане з процесуальним законодавством.

Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 238 КАС України суд закриває провадження у справі щодо оскарження індивідуальних актів та дій суб`єкта владних повноважень, якщо оскаржувані акти та дії суб`єкта владних повноважень було змінено або скасовано рішенням суду, яке набрало законної сили.

Враховуючи вищевикладене, провадження у справі в цій частині підлягає закриттю у зв`язку з наявністю судового рішення, яким змінено пункт 1 наказу від 29 жовтня 2020 року №184-ос «Про увільнення ОСОБА_1 на час проходження військової служби» та в межах спірних правовідносин у даній справі були саме дії відповідача, які зазначені в наказі (акті індивідуальної дії), який змінений рішенням суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню у зазначеній частині, а провадження у справі в цій частині - закриттю.

Суд апеляційної інстанції вважає за необхідне відмовити у задоволенні позовних вимог про визнання бездіяльності Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого в м. Краматорську відносно неувільнення ОСОБА_1 , незаконною, з огляду на наступне.

Згідно з п. 9 ч. 3 ст. 2 КАС України, до основних засад (принципів) адміністративного судочинства віднесено, зокрема, неприпустимість зловживання процесуальними правами. У свою чергу, ст. 45 Кодексу встановлює, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. З урахуванням конкретних обставин справи суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню адміністративного судочинства, зокрема, подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер.

У рішенні від 14 грудня 2011 року №19-рп/2011 Конституційний Суд України встановив, що положення ч. 2 ст. 55 Конституції України необхідно розуміти так, що конституційне право на оскарження в суді будь-яких рішень, дій чи бездіяльності всіх органів державної влади, місцевого самоврядування, посадових і службових осіб гарантовано кожному; реалізація цього права забезпечується у відповідному виді судочинства і в порядку, визначеному процесуальним законом. Таким чином, конституційне право особи на звернення до суду кореспондується з її обов`язком дотримуватися встановлених процесуальним законом механізмів (процедур).

Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у ст. 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть шкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (рішення у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України», заяви №17160/06 та №35548/06; п. 33).

Суд також враховує вже зазначену позицію Європейського суду з прав людини у справі «Голдер проти Сполученого Королівства», згідно з якою саме «небезпідставність» доводів позивача про неправомірність втручання в реалізацію його прав є умовою реалізації права на доступ до суду. У п. 3032 рішення у справі «Наталія Михайленко проти України» (заява №49069/11) Суд повторює, що п. 1 ст. 6 Конвенції гарантує кожному право на подання до суду скарги, пов`язаної з його або її правами та обов`язками цивільного характеру (див. рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), п. 36, Series A №18). На це «право на суд», в якому право на доступ до суду є одним з аспектів, може посилатися кожен, хто небезпідставно вважає, що втручання в реалізацію його або її прав цивільного характеру є неправомірним, та скаржиться на те, що відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції йому не було надано жодних можливостей подати до суду скаргу (див. серед іншого (inter alia), рішення у справах «Рош проти Сполученого Королівства» (Roche v. the United Kingdom), заява №32555/96, п. 117, та «Салонтаджі-Дробняк проти Сербії» (Salontaji-Drobnjak v. Serbia), заява №36500/05, п. 132). Право на доступ до суду не є абсолютним і може підлягати обмеженням; вони дозволяються опосередковано, оскільки право на доступ до суду «за своєю природою потребує регулювання державою, регулювання, що може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб» (див. рішення від 28 травня 1985 року у справі «Ешингдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom), п. 57, Series A №93). Встановлюючи такі правила, договірна держава користується певною свободою розсуду, однак обмеження, що застосовуються, не повинні обмежувати доступ, що залишається для особи, у такий спосіб або такою мірою, щоб сама суть права була порушена. Крім того, обмеження не відповідає п. 1 ст. 6 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету та якщо немає розумного співвідношення між засобами, що застосовуються, та метою, якої прагнуть досягти (див. рішення у справі «Кордова проти Італії» (№1) (Cordova v. Italy (no. 1)), заява №40877/98, п. 54, та рішення у справі «Фаєд проти Сполученого Королівства» (Fayed v. the United Kingdom), п. 65, Series A № 294-B).

Конвенція призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних. Це особливо стосується гарантій, закріплених ст. 6 Конвенції, з огляду на визначне місце, яке у демократичному суспільстві займають право на справедливий суд разом з усіма гарантіями за цією статтею (див. рішення у справі «Принц Ліхтенштейну Альберт-Адам ІІ проти Німеччини» (Prince Hans-Adam II of Liechtenstein v. Germany) [ВП], заява №42527/98, п. 45). У п. 54 рішення у справі «Креуз проти Польщі (Kreuz v. Poland, заява №28249/95) Суд також погодився, що можуть бути справи, в яких майбутній позивач повинен мати попередній дозвіл до того, як йому дозволять процедуру подання позову (див. рішення суду у справі «Ашингдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom), серія A, №93, п. 59).

Гарантоване ст. 55 Конституції України й конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження про порушення прав було обґрунтованим. Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення (висновок, що сформований у постанові Верховного Суду України від 15 листопада 2016 року у справі №800/301/16).

Відсутність спору, у свою чергу, виключає можливість звернення до суду, оскільки відсутнє право, що підлягає судовому захисту (висновок, сформований у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі №802/2474/17-а; провадження №11-1081апп18).

Протиправна бездіяльність суб`єкта владних повноважень - це зовнішня форма поведінки (діяння) цього органу, яка полягає у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих і обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.

Як вже зазначалось 28 жовтня 2020 року позивач уклав контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України Міністерства оборони України та подав до відповідача заяву про увільнення з роботи у зв`язку з укладанням такого контракту про проходження військової служби.

29 жовтня 2020 року відповідач видав наказ №184-ос про увільнення ОСОБА_1 після проведення позачергової інвентаризації матеріалів досудового розслідування. В п.1 цього наказу датою увільнення є закінчення позачергової інвентаризації матеріалів досудового розслідування у кримінальних провадженнях, які здійснюються слідчими Третього слідчого відділу слідчого управління Територіального управління Державного Бюро Розслідувань, розташоване в м. Краматорську та затвердження акту інвентаризації матеріалів досудового розслідування.

Колегія суддів вважає неприйнятними доводи апеляційних скарг, що неувільнення позивача є бездіяльністю відповідача, оскільки на підставі заяви позивача відповідач прийняв наказ (хоча позивач і не був з ним згоден та оскаржив його в межах іншої адміністративної справи), відтак відповідачем, як суб`єктом владних повноважень вчиненні дії щодо розгляду заяви позивача та прийнятий відповідний акт індивідуальної дії, що унеможливлює констатування судом даних обставин, як бездіяльності відповідача.

Відтак, позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню як необґрунтовані та такі, що не підтверджуються фактичними обставинами в межах спірних правовідносин.

Згідно з ч. 1 ст. 319 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів вважає необхідним закрити провадження у справі в частині позовних вимог щодо зобов`язати увільнити позивача від роботи за власним бажанням з 28.10.2020 року на час проходження ним військової служби за контрактом під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення з військової служби, із збереженням місця роботи, посади та середнього заробітку та відмовити в задоволенні позовних вимог щодо визнання бездіяльності відповідача відносно неувільнення позивача, незаконною.

Відповідно до вимог ст.139 КАС України розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись статтями 250, 308, 310, 315, 319, 321, 322, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та представника позивача ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 22 лютого 2021 року у справі № 200/10098/20-а - скасувати.

Провадження в частині позовних вимог про зобов`язання увільнити ОСОБА_1 , начальника Третього слідчого відділу (відділ з розслідування військових злочинів) слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську, від роботи за власним бажанням з 28.10.2020 року на час проходження ним військової служби за контрактом під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення з військової служби, із збереженням місця роботи, посади та середнього заробітку закрити на підставі п.7 ч.1 ст.238 КАС України.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташоване у м.Краматорську відмовити.

Вступна та резолютивна частини постанови проголошені в судовому засіданні 30 січня 2023 року.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку, встановленому п.2 ч.4 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 06 лютого 2023 року.

Судді А.В. Гайдар

І.В. Геращенко

Е.Г.Казначеєв