Справа № 215/3963/22
Суддя: Озерянська Світлана Іванівна
Дата ухвалення: 2023-02-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

06 лютого 2023 року Справа № 215/3963/22

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Озерянської С.І., перевіривши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до виконавчого комітету Криворізької міської ради про визнання протиправним та скасування рішення,-

ВСТАНОВИВ:

25.11.2022 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області надійшла позовна заява ОСОБА_1 , у якій позивач просить визнати протиправним та скасувати рішення виконавчого комітету Криворізької міської ради від 29.06.22 року №442 "Про внесення змін до рішення виконавчого комітету Криворізької міської ради від 20.05.2022 року № 335 «Про затвердження порядку надання на безоплатній основі продуктових наборів мешканцям м. Кривого Рогу в період дії воєнного стану в Україні» в частині першій пункту два і не доповнювати пункт 4 фразою; встановити наявність компетенції (повноважень) виконавчого комітету Криворізької міської ради у сфері управління при внесенні змін до пункту 4 рішення виконавчого комітету Криворізької міської ради від 20.05.2022 року № 335, не допускати звуження змісту та обсягу існуючих прав сімей, у складі яких є особи зі статусом «Діти війни» відповідно до правової позиції ст. 22 Конституції України і визнати відмову від такої процедури протиправною.

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30.11.2022 року позовну заяву залишено без руху, та встановлено позивачу строк - десять днів з дня отримання копії цієї ухвали, для усунення недоліків позовної заяви, а саме: надати належним чином завірену копію паспорта громадянина України ОСОБА_1 на підтвердження адміністративної процесуальної дієздатності позивача; надати копію посвідчення особи з інвалідністю на ім`я ОСОБА_1 ; надати засвідчені належним чином додатки до позовної заяви для відповідача; надати уточнену позовну заяву з наданням її копії відповідачу, оформлену у відповідності до вимог статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України, з наведенням викладу обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; відомостей про застосування оскаржуваного нормативно-правового акта до позивача або належність позивача до суб`єктів правовідносин, у яких застосовується або буде застосовано цей акт.

Позивачем було отримано копію зазначеної ухвали 23.01.2023 року, та 01.02.2023 року подано заяву про поновлення провадження по справі після усунення недоліків, в якій позивач просить звільнити її від сплати судового збору у зв`язку із інвалідністю та захистом соціальних прав. Також позивач просить надати їй можливість засвідчити дієздатність паспортом у судовому засіданні.

Розглянувши вищевказану заяву позивача та долучені до неї документи, суд дійшов висновку, що позивачем не виконано вимоги ухвали суду від 30.11.2022 року про залишення позовної заяви без руху та не усунуто недоліки.

Щодо повторного клопотання про звільнення від сплати судового збору, суд зазначає наступне.

Пільги щодо сплати судового збору встановлені у статті 5 Закону України "Про судовий збір".

Так, відповідно до пункту 9 частини 1 статті 5 Закону України "Про судовий збір" від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються особи з інвалідністю І та ІІ груп, законні представники дітей з інвалідністю та недієздатних осіб.

При цьому, частиною 3 статті 4 Закону України "Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні" №875-ХІІ від 21.03.1991р. встановлено, що пільги особам з інвалідністю надаються на підставі посвідчення, яке підтверджує відповідний статус, пенсійного посвідчення чи посвідчення, що підтверджує призначення соціальної допомоги відповідно до законів України "Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю", "Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю", в яких зазначено групу та причину інвалідності (для повнолітніх осіб), категорію дитина з інвалідністю (для дітей), а також у відповідних випадках вказано їх основні нозологічні форми захворювань (по зору, слуху та з ураженням опорно-рухового апарату).

З огляду на викладене, в ухвалі суду від 30.11.2022 року з посиланням на вищенаведені норми закону, зазначено які саме документи можуть бути надані позивачем для підтвердження її відповідного статусу, а саме посвідчення особи з інвалідністю на ім`я ОСОБА_1 , однак, позивачем вказаний документ надано не було.

При цьому, суд вважає за необхідне зазначити, що твердження позивачки про те, що особам з інвалідністю 1 групи посвідчення не надаються, бо вони потребують постійної сторонньої допомоги є хибним, та не відповідає дійсності.

Так, оформлення, видача, облік та зберігання посвідчень для осіб, які одержують державну соціальну допомогу відповідно до Законів України «Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю» та «Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю» регулюється Порядком від 11.01.2019 № 35.

Пунктом 4 розділу ІІ Порядку, передбачено, що посвідчення видається безкоштовно особисто одержувачу державної соціальної допомоги (особі з інвалідністю з дитинства, особі, яка не має права на пенсію, особі з інвалідністю).

Якщо державна соціальна допомога призначена на дитину з інвалідністю чи особу з інвалідністю з дитинства, особу, яка не має права на пенсію, особу з інвалідністю, визнану недієздатною, посвідчення видається законному представнику (опікуну) такої особи або іншій особі, яка представляє інтереси недієздатної особи, на підставі нотаріально засвідченої довіреності у разі пред`явлення паспорта та відповідних документів, що підтверджують особу одержувача.

У разі коли особа за станом здоров`я, за її письмовою заявою, не може прибути до органу соціального захисту населення для отримання посвідчення, видача посвідчення проводиться з доставкою за її місцем проживання та покладається на орган соціального захисту населення, в якому особа перебуває на обліку як одержувач державної соціальної допомоги, в межах адміністративно-територіальної одиниці.

Приписами статті 129 Конституції України однією із засад судочинства визначено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

При цьому положення Закону України "Про судовий збір" кореспондуються з положеннями статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, якими розкривається зміст однієї із засад адміністративного судочинства, а саме, рівності всіх учасників адміністративного процесу перед законом і судом.

Так, згідно приписів вказаної статті усі учасники адміністративного процесу є рівними перед законом і судом. Не може бути привілеїв чи обмежень прав учасників адміністративного процесу за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Таким чином, всі учасники процесу є рівними при здійсненні своїх прав та обов`язків, в тому числі у питанні необхідності сплати судового збору.

Стаття 133 Кодексу адміністративного судочинства України передбачає можливість зменшення розміру належних до оплати судових витрат чи звільнення від їх оплати повністю або частково, чи відстрочення або розстрочення сплати судових витрат на визначений строк.

Однак, з урахуванням наведених норм права, єдиною підставою для вчинення судом зазначених у цій нормі дій є незадовільний майновий стан заявника, тобто фізичної або юридичної особи, який має бути підтверджений належними доказами (довідка про доходи, про заробітну плату, пенсію, про наявність на утриманні непрацездатних членів сім`ї, податкова декларація про доходи, тощо). Наведення доводів, обґрунтування пов`язаних з цим обставин, які свідчать про неможливість або ускладнення в здійсненні оплати судового збору, а також подання доказів на підтвердження того, що її майновий стан перешкоджав (перешкоджає) сплаті нею судового збору у встановленому законодавством порядку, розмірі і в строки покладається на цю особу.

У розумінні приписів статті 8 Закону України "Про судовий збір" відстрочення або розстрочення сплати судового збору, зменшення розміру судового збору, звільнення його від сплати може мати місце за наявності виключних обставин. При цьому, позивач має довести існування фінансових труднощів.

Також суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 19.06.2001 року у справі "Креуз проти Польщі" "право на суд" не є абсолютним, воно може обмежуватися державою різноманітними засобами, в тому числі фінансовими. Вимога сплатити судовий збір не обмежує право заявників на доступ до правосуддя.

Водночас, як зазначено вище, позивачем не надано суду достатніх та належних доказів наявності обставин для звільнення від сплати судового збору, в зв`язку із чим повторне клопотання про звільнення від його сплати задоволенню не підлягає.

Щодо надання завіреної належним чином копії документа на підтвердження адміністративної процесуальної дієздатності позивача (паспорту чи іншого документу, що посвідчує особу позивача), позивач у власній заяві зазначає, що, як показує практика, копії паспорту використовується в фінансових аферах та частини 1, 2 статті 43 КАС України не зобов`язують її надати копії паспорту, проте наданий до суду її ІН , довідка Управління праці про доходи, які відсутні у недієздатної особи. Також позивач зазначає, що відповідно до ініціативи суду, яка не застосована ним, встановлення її дієздатності, при відкритті провадження у справі за допомогою свідків та самого відповідача. Паспорт підтверджує тільки її громадянство, а не дієздатність. При цьому в справі відсутні процесуальні документи, які свідчать про з`ясування суддею обставин щодо встановлення її громадянства, повноліття, бо згідно з ч.ч.1,2 ст.43 КАС України адміністративна процесуальна правоздатність визнається за громадянами України, належить фізичним особам, які досягли повноліття.

З даного питання, суд зазначає, що згідно з частиною 1 статті 43 Кодексу адміністративного судочинства України здатність мати процесуальні права та обов`язки в адміністративному судочинстві (адміністративна процесуальна правоздатність) визнається за громадянами України, іноземцями, особами без громадянства, органами державної влади, іншими державними органами, органами влади Автономної Республіки Крим, органами місцевого самоврядування, їхніми посадовими і службовими особами, підприємствами, установами, організаціями (юридичними особами).

Адміністративна процесуальна правоздатність - абстрактна умова володіння всіма процесуальними правами і обов`язками, яка передбачає можливість конкретної особи стати суб`єктом конкретних процесуальних правовідносин, стати персоніфікованим носієм прав і обов`язків, передбачених законом для даного суб`єкта і даних правовідносин. Тому особою, що бере участь у справі, можуть бути лише особи, які володіють процесуальною правоздатністю.

Для особистої участі в адміністративній справі недостатньо володіти лише правоздатністю, необхідна ще й адміністративна процесуальна дієздатність, тобто здатність особисто здійснювати процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді.

Відповідно до частини 2 статті 43 Кодексу адміністративного судочинства України здатність особисто здійснювати свої адміністративні процесуальні права та обов`язки, у тому числі доручати ведення справи представникові (адміністративна процесуальна дієздатність), належить фізичним особам, які досягли повноліття і не визнані судом недієздатними, а також фізичним особам до досягнення цього віку у спорах з приводу публічно-правових відносин, у яких вони відповідно до законодавства можуть самостійно брати участь.

Таким чином, змістом адміністративної процесуальної дієздатності є здатність особисто здійснювати процесуальну діяльність, яка породжує відповідні юридичні наслідки. Вона визнається за фізичними особами, які досягли повноліття.

Відповідно до частини 1 статті 13 Закону України "Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус" від 20.11.2012 року № 5492-VІ (далі - Закон № 5492) документи, оформлення яких передбачається цим Законом із застосуванням засобів Реєстру (далі - документи Реєстру), відповідно до їх функціонального призначення поділяються на: 1) документи, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України: паспорт громадянина України;паспорт громадянина України для виїзду за кордон; дипломатичний паспорт України; службовий паспорт України; посвідчення особи моряка; посвідчення члена екіпажу; посвідчення особи на повернення в Україну; тимчасове посвідчення громадянина України; 2) документи, що посвідчують особу та підтверджують її спеціальний статус: посвідчення водія; посвідчення особи без громадянства для виїзду за кордон; посвідка на постійне проживання; посвідка на тимчасове проживання; картка мігранта; посвідчення біженця; проїзний документ біженця; посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту; проїзний документ особи, якій надано додатковий захист.

Також суд зауважує що відповідно до пункту 1 статті 21 Закону №5492 паспорт громадянина України є документом, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України.

Крім того, позивачем не надано на виконання вимог ухвали суду про залишення позовної заяви без руху копій всіх документів, які додаються до позовної заяви, відповідно до кількості учасників справи; не надано уточнену позовну заяву з наданням її копії відповідачу, оформлену у відповідності до вимог статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України, з наведенням викладу обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; відомостей про застосування оскаржуваного нормативно-правового акта до позивача або належність позивача до суб`єктів правовідносин, у яких застосовується або буде застосовано цей акт.

За наведених обставин, позивачем не виконано вимоги ухвали Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30.11.2022 року про залишення позовної заяви без руху та не усунуті її недоліки, вказані в цій ухвалі суду, а подана нею заява зводиться до незгоди з ухвалою суду про залишення позовної заяви без руху.

Відповідно до пункту 1 частини 4 статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України позовна заява повертається позивачеві, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк.

За таких обставин, суд вважає за необхідне повернути позовну заяву позивачу.

На підставі викладеного, керуючись статтями 160-161, 169, 248 Кодексу адміністративного судочинства України, суд. -

УХВАЛИВ:

У задоволенні клопотання ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору - відмовити.

Позовну заяву ОСОБА_1 до виконавчого комітету Криворізької міської ради про визнання протиправним та скасування рішення - повернути позивачеві.

Роз`яснити позивачеві, що відповідно до частини 8 статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

Копію ухвали про повернення позовної заяви направити особі, яка її подала, разом із позовною заявою й усіма доданими до неї матеріалами.

Ухвала суду набирає законної сили відповідно до статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена в порядку та строки, встановлені статтею 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.І. Озерянська