Справа № 160/14900/22
Суддя: Врона Олена Віталіївна
Дата ухвалення: 2023-02-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Врони О. В.
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у письмовому провадженні у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до 1-Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, 2-Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити певні дії,-
ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, в якому просить:
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області зарахувати ОСОБА_1 до загального стажу страхування наступні періоди роботи: з 04.09.1990 р. по 01.08.1993 р. за професією «акомпаніатор» в ПК шахти імені Челюскінців; з 23.08.1993 р. по 31.12.1993 р. за професією «учень гірничого робітника з ремонту гірничих виробок підземний з повним робочим днем під землею» на шахті імені Челюскінців Державного виробничого об`єднання по видобутку вугілля «Донецьквугілля»; з 01.01.1994 р. по 02.07.1995 р. за професією «гірничий робітник з ремонту гірничих виробок 3 розряду підземний з повним робочим днем під землею» на шахті імені Челюскінців Державного виробничого об`єднання видобутку вугілля «Донецьквугілля», а також зарахувати до пільгового стажу за Списком №1 наступні періоди роботи : з 23.08.1993 р. по 31.12.1993 р. за професією «учень гірничого робітника з ремонту гірничих виробок підземний з повним робочим днем під землею» на шахті імені Челюскінців Державного виробничого об`єднання видобутку вугілля «Донецьквугілля»; з 01.01.1994 р. по 02.07.1995 р. за професією «гірничий робітник з ремонту гірничих виробок 3 розряду підземний з повним робочим днем під землею» на шахті імені Челюскінців Державного виробничого об`єднання видобутку вугілля «Донецьквугілля»; з 02.09.1995 р. по 04.07.1999 р. за професією «гірничий робітник з ремонту гірничих виробок 4 розряду підземний з повним робочим днем під землею» на шахті імені Челюскінців Донецького виробничого об`єднання видобутку вугілля «Донецьквугілля»; та призначити пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №1 відповідно до заяви від 14.07.2022 р. і виплатити недоотриману пенсію, починаючи з 22.06.2022 року.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що при розгляді його заяви з питання підтвердження стажу роботи для зарахування до страхового і пільгового стажу за Списком №1 відповідачем протиправно не було зараховано певних періодів роботи ОСОБА_1 , які на його переконання підтверджені належними доказами.
Частиною 2 ст. 257 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що за правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.
У відповідності до ч.1ст. 262 КАС України, розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи за правилами загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі.
Відповідно до ч.6 ст.12, ч.1, 2 ст. 257, ч.1 ст. 260 Кодексу адміністративного судочинства України зазначена справа є справою незначної складності та розглядається за правилами спрощеного позовного провадження. Питання про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження.
За з ч. 5 ст. 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.
30.11.2022 від Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області надійшов відзив на позовну заяву.
Посилаючись на вимоги Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в закладах та організаціях, затвердженою постановою Держкомпраці СРСР №162 від 20.06.1974, а також Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 №58, відповідач вказує, що у Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області не мало правових підстав для зарахування періодів роботи позивача з 04.09.1990 по 01.08.1993, з 23.08.1993 по 02.07.1995, оскільки відомості про такі періоди роботи внесені з порушенням чинного законодавства.
За приписами п. 20 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637 вбачається, що форма довідки про підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній має затверджену форму, в свою чергу, підприємства, які мають право видавати зазначені довідки, повинні дотримуватися встановленої форми. Враховуючи наведене, пільговий стаж позивача за період з 02.09.1995 по 04.07.1999 документально не підтверджено.
Відповідачем-1 звернуто також увагу на те, що ст. 58 Закону №1058 визначено, що Пенсійний фонд є органом, який призначає пенсії та підготовляє документи для її виплати. Тобто, Пенсійний фонд має виключну компетенцію в питаннях призначення (перерахунку) пенсії. Суд не може підміняти пенсійний орган, уповноважений на виконання функцій з розрахунку та призначення пенсій громадянам, та на свій розсуд розраховувати страховий стаж позивача. Виключними дискреційними повноваженнями наділені органи Пенсійного фонду України на прийняття рішення про призначення пенсії (здійснення перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший) та визначення підстав, за яких призначається (перераховується) пенсія або приймається рішення про відмову в її призначенні (перерахунку).
Ухвалою суду від 05.12.2022 залучено Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області в якості другого відповідача. Розпочато спочатку розгляд адміністративної справи.
Від відповідача-2 відзив на позовну заяву у встановлений судом строк не надійшов.
Відповідач належним чином повідомлений про розгляд справи, шляхом направлення ухвали суду на електронну адресу
Згідно ч.6 ст.162 Кодексу адміністративного судочинства України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи в їх сукупності, проаналізувавши норми чинного законодавства України, суд встановив наступні обставини.
Фактичне місце проживання особи: АДРЕСА_2 .
14.07.2022 позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області із заявою і документами про призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №1 відповідно до вимог п. 1 ч. 2 ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області від 21.07.2022 №62 відмовлено у призначенні позивачу пенсії з тих підстав, що до пільгового стажу неможливо зарахувати період роботи з 04.09.1990 по 01.08.1993, оскільки в трудовій книжці відсутній наказ про прийняття на роботу; період роботи з 23.08.1993 по 02.07.1995, оскільки згідно записів в трудовій книжці наказ про прийняття на роботу виданий пізніше (17.08.1998) ніж здійснено запис про роботу.

Для зарахування до страхового стажу періодів роботи з 01.09.1990 по 01.08.1993 та з 23.08.1993 по 02.07.1995 Пенсійний фонд вказав, що необхідно надати уточнюючі довідки про періоди роботи, видані підприємствами, на яких заявник працював на підставі первинних документів за час виконання робіт.

Не погодившись з прийнятим рішенням Пенсійного фонду, позивач був змушений звернутись з відповідним позовом до суду .

При вирішенні спору суд виходить з наступного.

Статтею 46 Конституції України гарантовано право громадянам на соціальний захист,

що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Тобто, право особи на отримання пенсії, як складова права на соціальний захист, є її конституційним правом.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, визначені Законом України від 09.07.2003 № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (Закон № 1058-IV).

За приписами ч.1. ст. 114 Закону № 1058-IV право на пенсію за віком на пільгових умовах незалежно від місця останньої роботи мають особи, які працювали на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на роботах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, зазначених у частинах другій і третій цієї статті, а пенсії за вислугу років - на умовах, зазначених у частині четвертій цієї статті. Розміри пенсій для осіб, визначених цією статтею, обчислюються відповідно до статті 27 та з урахуванням норм статті 28 цього Закону.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 114 Закону № 1058-IV передбачено, що працівникам, зайнятим повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 50 років і за наявності страхового стажу не менше 25 років у чоловіків, з них не менше 10 років на зазначених роботах, і не менше 20 років у жінок, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах.

Аналогічні норми містить і п. а ч. 1 ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

досягнення особою пенсійного віку.

За ч. 1 ст. 24 Закону України № 1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (ч. 2 ст. 24 Закону України № 1058-IV .

Відповідно до ч. 4 ст. 24 Закон України № 1058-IV періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Статтею 62 закону України «Про пенсійне забезпечення» встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

На час первісного заповнення трудової книжки позивача діяла Інструкція про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах та організаціях, затверджена постановою Держкомпраці СССР від 20.06.1974 №162.

Відповідно до пунктів 2.2., 2.3. Інструкції заповнення трудової книжки вперше здійснюється адміністрацією підприємства в присутності працівника не пізніше тижневого строку з дня прийому на роботу. Всі записи в трудовій книжці про прийом на роботу, перевід на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди вносяться адміністрацією підприємства після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а при звільненні -у день звільнення повинні точно відповідати тексту наказу.

В подальшому наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України 29.07.93 N 58 затверджена нова Інструкція про порядок ведення трудових книжок працівників (Інструкція №58).

До трудової книжки вносяться, зокрема:

відомості про працівника: прізвище, ім`я та по батькові, дата народження;

відомості про роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення (п. 2.2. Інструкції №58).

За вимогами пунктів 2.3., 2.4. Інструкції №58 записи в трудовій книжці при звільненні або переведенні на іншу роботу повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства і з посиланням на відповідну статтю, пункт закону.

Усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

Записи виконуються арабськими цифрами (число і місяць двозначними). Наприклад, якщо робітник або службовець прийнятий на роботу 5 січня 1993 р., у графі 2 трудової книжки записується "05.01.1993".

Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.

Постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 р. N 637 затверджений Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (Порядок №637).

Відповідно до п. 1 Порядку основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Щодо спірних періодів роботи позивача з 04.09.1990 по 01.08.1993; з 23.08.1993 по 02.07.1995; з 02.09.1995 по 04.07.1999 суд зазначає:

За записами копії трудової книжки позивача НОМЕР_1 ОСОБА_1 04.09.1990 був прийнятий в ДК шахти ім. Челюскінців акомпаніатором (запис №3);

01.08.1993 звільнений за власним бажанням за ст. 38 КзпП України на підставі наказу №184 від 01.08.1993 (запис №4);

23.08.1993 прийнятий учнем гірника по ремонту гірничих виробок, підземним з повним робочим днем під землею і направлений на УРГВ-2 відповідно до наказу №139к від 17.08.1998 (запис №5);

04.01.1994 переведений гірником по ремонту гірничих виробок, підземним 3 розряду з повним робочим днем під землею відповідно до наказу №121к від 03.03.1994 (запис №6);

02.07.1995 звільнений за переводом до ТОВ «Угольсервіс» по п. 5 ст.36 КЗпП України відповідно до наказу №109к від 03.07.1995 (запис №7);

02.09.1995 прийнятий гірником по ремонту гірничих виробок 4 розряду, підземним з повним робочим днем під землею і направлений на УРГВ-1 відповідно до наказу №150 від 07.09.1995 (запис №8);

04.07.1999 звільнений за переводом на шахту «Донбас» за п. 5 ст. 36 КЗпП України відповідно до наказу №92к від 22.06.1999 (запис №9).

Позивачем було також надано довідку ДП «Донецька вугільна енергетична компанія» про підтвердження наявності трудового стажу для призначення пенсії при відсутності трудової книжки або відповідних записів в ній від 05.02.2019 №320, з якої вбачається, що ОСОБА_1 працював з 23.08.1993 по 31.12.1993 в якості учня гірника з ремонту гірничих виробок підземної ділянки РГВ-2, наказ №121 к від 17.08.1993;

З 01.01.1994 по 02.07.1995 в якості гірника з ремонту гірничих виробок підземної ділянки РГВ-2, наказ №121к від 03.03.1994. Наказ про звільнення №109 від 03.07.1995;

З 02.09.1995 по 04.07.1999 в якості гірника з ремонту гірничих виробок підземної ділянки РГВ-1, наказ №150 від 07.09.1995. Наказ про звільнення №92 від 22.06.1999.

Вказана робота відноситься до Списку №1 розділ 1 п. 1, підп. а код 1010100а, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів СРСР від 26.01.1991 №10, занятість в яких дає право на пенсію за віком (по старості) на пільгових умовах.

Атестація робочих місць підтверджується наказами №191 від 15.03.1995, №609 від 28.12.2001, №229 від 10.03.2000.

Суд відхиляє зауваження Пенсійного фонду на відсутність у трудовій книжці запису про наказ про прийняття позивача на роботу 04.09.1990 і зазначення при прийнятті на роботу позивача 23.08.1993 наказу №139к від 17.08.1998, виданого пізніше ніж здійснено запис про роботу, виходячи з наступного.

Приписами п. 3 Порядку №637 встановлено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Відповідно до п. 20 Порядку № 637 у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників.

Системний аналіз наведених вище положень дає змогу дійти висновку, що надання уточнюючої довідки підприємства, установи або організації, з метою визначення права на пенсію на пільгових умовах або за вислугу років, необхідне лише у двох випадках: за відсутності трудової книжки як такої або необхідних записів у ній, які визначають право на пільгове пенсійне забезпечення.

Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у постановах від 07.03.2018 року у справі № 233/2084/17, від 16.05.2019 року у справі № 161/17658/16-а, від 27.02.2020 року у справі №577/2688/17, від 31.03.2020 року у справі №446/656/17, від 21.05.2020 року у справі №550/927/17, від 10.12.2020 року у справі №372/403/17.

В трудовій книжці позивача чітко зазначено його періоди роботи, професію з посиланням на відповідну статтю закону, що виключає необхідність додаткового підтвердження стажу позивача відповідно до Порядку №637.

Щодо зазначення в трудовій книжці наказу від 17.08.1998, виданого пізніше прийняття позивача на роботу 23.08.1993, то цілком очевидно, що при заповнені трудової книжки відповідальною особою було допущено описку у році видання наказу, а саме замість 1993 року зазначено 1998 рік.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 року №301 «Про трудові книжки працівників» відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, тому власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для працівника, а отже, й не може впливати на її особисті права.

Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду в постановах від 21.02.2018 року у справі №687/975/17, від 25.04.2019 року у справі №593/283/17 та від 30.09.2019 року у справі № 638/18467/15-а викладено правову позицію, за якою працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист.

Таким чином, недоліки трудової книжки, відповідальність за заповнення якої покладено на керівника підприємства, за загальним правилом, не можуть бути підставою для органів Пенсійного фонду для обмеження особи у реалізації конституційного права на соціальний захист.

Стосовно того, що відповідачем не прийнято довідку ДП «Донецька вугільна енергетична компанія» про підтвердження наявності трудового стажу для призначення пенсії при відсутності трудової книжки або відповідних записів в ній від 05.02.2019 №320, з посиланням на те, що довідка видана підприємством, що знаходиться на тимчасово окупованій території, зокрема у Донецькій області, то суд вважає необхідним вказати наступне.

Зі змісту преамбули Закону України від 15.04.2014 №1207-VII «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» (Закон №1207-VII) вбачається, що Україна згідно з Конституцією України є суверенною і незалежною державою. Суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною. Перебування на території України підрозділів збройних сил інших держав з порушенням процедури, визначеної Конституцією та законами України, Гаазькими конвенціями 1907 року, IV Женевською конвенцією 1049 року, а також всупереч Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї 1994 року, Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією 1997 року та іншими міжнародно-правовими актами є окупацією частини території суверенної держави Україна та міжнародним протиправним діянням з усіма наслідками, передбаченими міжнародним правом.

В силу приписів статей 1 і 3 Закону № 1207-VII, тимчасово окупована територія України є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дії Конституції та законів України. Основою гуманітарної, соціальної та економічної політики держави Україна стосовно населення тимчасово окупованої території України є захист і повноцінна реалізація національно-культурних, соціальних та політичних прав громадян України, у тому числі корінних народів та національних меншин.

Згідно частин 1 і 2 ст. 4 Закону №1207 на тимчасово окупованій території на строк дії цього Закону поширюється особливий правовий режим перетину меж тимчасово окупованої території, вчинення правочинів, проведення виборів та референдумів, реалізації інших прав і свобод людини і громадянина. Правовий режим тимчасово окупованої території передбачає особливий порядок забезпечення прав і свобод громадян України, які проживають на тимчасово окупованій території.

За ч. 1 ст. 17 Закону №1207 передбачено, що у разі порушення положень цього Закону державні органи України застосовують механізми, передбачені Законами України та нормами міжнародного права, з метою захисту миру, безпеки, прав, свобод і законних інтересів громадян України, які перебувають на тимчасово окупованій території, а також законних інтересів держави Україна.

Громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, у тому числі соціальних, трудових, виборчих прав та права на освіту, після залишення ними тимчасово окупованої території. Гарантії прав, свобод та законних інтересів осіб, які переселилися з тимчасово окупованої території України та перебувають на території України на законних підставах, визначаються Законом України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» (ч. 1, ч. 2 ст. 18 Закону №1207-VІІ).

Правовий статус органів та посадових осіб, які діють на території України та створені і проводять свою діяльність не у відповідності із законодавством України, визначено, зокрема, Законом №1207.

Частинами 1 - 3 ст. 9 Закону №1207 передбачено, що державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом.

Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.

Відповідно до Указу Президента України від 07.02.2019 №32/2019 «Про межі та перелік районів, міст, селищ і сіл, частин їх територій, тимчасово окупованих у Донецькій та Луганській областях» до переліку районів, міст, селищ і сіл, частин їх територій, тимчасово окупованих у Донецькій та Луганській областях віднесено, зокрема, й м. Донецьк.

З огляду на викладене, посилання органу Пенсійного фонду на ненадання позивачем довідок, підтверджуючих пільговий стаж, не приймаються судом до уваги, у зв`язки з тим, що такі довідки не є вирішальними документами для визначення стажу позивача на підземних роботах. Записів в трудовій книжці для цього повністю достатньо, оскільки в трудовій книжці зазначені періоди роботи, назви професій, а також визначено, що роботи виконувались повний робочий день в шахті.

Гарантії прав, свобод та законних інтересів осіб, які переселилися з тимчасово окупованої території України та перебувають на території України на законних підставах, визначаються Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» (ст. 18 Закону

Закон України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» відповідно до Конституції та законів України, міжнародних договорів України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, встановлює гарантії дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб.

За приписами частин 1-3 ст. 7 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав на зайнятість, пенсійне забезпечення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, на отримання соціальних послуг здійснюється відповідно до законодавства України.

Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв`язання проблем, пов`язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат.

Громадянин пенсійного віку, особа з інвалідністю, дитина з інвалідністю та інша особа, яка перебуває у складних життєвих обставинах, яких зареєстровано внутрішньо переміщеними особами, мають право на отримання соціальних послуг відповідно до законодавства України за місцем реєстрації фактичного місця проживання такої внутрішньо переміщеної особи.

Суд враховує правовий висновок Верховного Суду у постановах від 28.08.2018 у справі №175/4336/16-а, від 23.07.2019 у справі № 537/53/17, від 27.03.2020 у справі №591/3706/17, за яким відсутність у відповідача можливості здійснити перевірку відомостей на підприємстві, яке знаходиться на не підконтрольній українській владі території не може бути підставою для відмови особі у реалізації наявного у неї права на пенсійне забезпечення.

Поряд із цим, відповідно до положень статі 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 №3477-VI суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Суд вважає необхідним зазначити, що у 1971 році Міжнародний суд Організації Об`єднаних Націй у документі «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначив, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Європейський суд з прав людини розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, у справах «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45), «Кіпр проти Туреччини2 (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016), Судом зазначено, що зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного, - вважають судді Європейського суду з прав людини, - Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (ЄСПЛ). Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать.

При цьому, у виняткових випадках, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу.

Крім того, у рішенні від 08.07.2004 «Ілашку та інші проти Молдови та Росії» Європейський суд з прав людини, задовольняючи позов щодо Молдови, визнав, що Уряд Молдови, який є єдиним законним Урядом Республіки Молдова за міжнародним правом, не здійснював влади над частиною своєї території, яка перебуває під ефективним контролем «Молдавської Республіки Придністров`я». Однак, навіть за відсутності ефективного контролю над Придністрівським регіоном, Молдова все ж таки має позитивне зобов`язання за статтею 1 Конвенції вжити заходів, у рамках своєї влади та відповідно до міжнародного права, для захисту гарантованих Конвенцією прав заявників.

Європейський Суд з прав людини у своєму рішенні від 10 травня 2001 року в справі «Кіпр проти Туреччини» також наголошував, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це б становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать.

За результатами судового розгляду встановлено, що відповідачем не дотримані державні гарантії реалізації позивачем, застрахованою особою, своїх прав, передбачених Законом № 1058-V.

Згідно ст. 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

За приписами ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи по суті керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Верховенство права є найважливішим принципом правової держави. Змістом цього принципу є пріоритет (тобто верховенство) людини, її прав та свобод, які визнаються найвищою соціальною цінністю в Україні. Цей принцип закріплено у ст. 3 Конституції України.

За наведених обставин і правових норм, суд вважає, що відповідачем протиправно, з формальних підстав не зараховано періоди роботи позивача , у зв`язку з чим позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Стосовно позовних вимог зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області призначити та виплачувати пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №1 , суд зазначає.

Згідно ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом №475/97-ВР від 17.07.1997, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Засіб правового захисту, що передбачений зазначеною статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Згідно із Рекомендаціями Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнято Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Дискреційні повноваження- це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визнавати повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акту.

У разі наявності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта прийняти рішення конкретного змісту є втручанням у дискреційні повноваження.

Адміністративний суд не наділений повноваженнями втручатися у вільний розсуд (дискрецію) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями, визначеними статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Завдання правосуддя полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше порушується принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади не допускає надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного суду є контроль за легітимністю прийняття рішень.

Виходячи зі змісту положень КАС України щодо компетенції адміністративного суду, останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

Таким чином, суди не наділені повноваженнями втручатися у вільний розсуд (дискрецію) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями, визначеними статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України та не вправі підміняти собою держані органи, компетенція яких чітко регламентована чинним законодавством.

Відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення», призначення, розрахунок, нарахування та виплата пенсії здійснюється органами Пенсійного фонду України, тобто, в даному випадку відповідач має виключну компетенцію щодо призначення позивачу пенсії.

Суд зазначає, що зобов`язавши відповідача врахувати періоди роботи позивача до страхового стажу, суд не може зобов`язати призначити пенсію, оскільки саме на пенсійний орган покладено обов`язок обрахування стажу роботи особи та встановлення всіх необхідних умов для призначення пенсії.

На підставі викладеного суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні цієї частини позовних вимог.

Пунктом 10 ч. 2 ст. 245 КАС України передбачено, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про: інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Враховуючи наведене, а також дискреції Пенсійного органу в питаннях призначення та нарахування пенсії, відповідно до ч. 2 ст. 9 КАС України суд з метою ефективного захисту права позивача на пенсію за віком на пільгових умовах вважає за необхідне зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 14.07.2022 року про призначення пенсії за віком на пільгових умовах, з урахуванням висновків суду.

За приписами ч. 1 ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до вимог статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Тобто, ці норми одночасно покладають обов`язок на сторін доводити суду обґрунтованість своїх тверджень або заперечень.

Належних і достатніх доказів, які б спростовували доводи позивача, відповідачі не надали.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, а позов таким що підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ч.3 ст.139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

При зверненні до суду позивачем сплачено за подання позовної заяви судовий збір у сумі 992,40 грн. за квитанцією № 0.0..1 від 19.09.2022 року.

Отже, оскільки позовну заяву задоволено частково, сплачений судовий збір за подачу позову до суду підлягає стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідачів у сумі 496,20 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.139,242-246,255,262,295 КАС України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 (зареєстрований: АДРЕСА_3 ; проживає: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до 1-Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (вул. Набережна Перемоги, буд. 26, м. Дніпро, 49094, ) , 2- Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (вул. Канатна, буд. 83, м. Одеса, Одеська область, 65107, ) про визнання протиправним і скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області № 62 від 21.07.2022 року про відмову в призначенні ОСОБА_1 , пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №1 відповідно до пункту 1 частини другої статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-ІV.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (вул. Набережна Перемоги, буд. 26, м. Дніпро, 49094, ) зарахувати ОСОБА_1 (зареєстрований: АДРЕСА_3 ; проживає: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до загального стажу страхування наступні періоди роботи: з 04.09.1990 р. по 01.08.1993 р. за професією «акомпаніатор» в ПК шахти імені Челюскінців; з 23.08.1993 р. по 31.12.1993 р. за професією «учень гірничого робітника з ремонту гірничих виробок підземний з повним робочим днем під землею» на шахті імені Челюскінців Державного виробничого об`єднання по видобутку вугілля «Донецьквугілля»; з 01.01.1994 р. по 02.07.1995 р. за професією «гірничий робітник з ремонту гірничих виробок 3 розряду підземний з повним робочим днем під землею» на шахті імені Челюскінців Державного виробничого об`єднання видобутку вугілля «Донецьквугілля», а також зарахувати до пільгового стажу за Списком №1 наступні періоди роботи : з 23.08.1993 р. по 31.12.1993 р. за професією «учень гірничого робітника з ремонту гірничих виробок підземний з повним робочим днем під землею» на шахті імені Челюскінців Державного виробничого об`єднання видобутку вугілля «Донецьквугілля»; з 01.01.1994 р. по 02.07.1995 р. за професією «гірничий робітник з ремонту гірничих виробок 3 розряду підземний з повним робочим днем під землею» на шахті імені Челюскінців Державного виробничого об`єднання видобутку вугілля «Донецьквугілля»; з 02.09.1995 р. по 04.07.1999 р. за професією «гірничий робітник з ремонту гірничих виробок 4 розряду підземний з повним робочим днем під землею» на шахті імені Челюскінців Донецького виробничого об`єднання видобутку вугілля «Донецьквугілля».

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (вул. Набережна Перемоги, буд. 26, м. Дніпро, 49094, ) повторно розглянути заяву ОСОБА_1 (зареєстрований: АДРЕСА_3 ; проживає: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 ) від 14.07.2022 року про призначення пенсії за віком на пільгових умовах, з урахуванням висновків суду.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 26, ) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 (зареєстрований: АДРЕСА_3 ; проживає: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 ) судові витрати з оплати судового збору у розмірі 248,10 грн.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (вул. Канатна, буд. 83, м. Одеса, Одеська область, 65107, ) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 (зареєстрований: АДРЕСА_3 ; проживає: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 ) судові витрати з оплати судового збору у розмірі 248,10 грн.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя О.В. Врона