Справа № 480/1634/21
Суддя: Курило Л.В.
Дата ухвалення: 2023-01-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2023 р.Справа № 480/1634/21
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Курило Л.В.,

Суддів: Бегунца А.О. , Мельнікової Л.В. ,

за участю секретаря судового засідання Машури Г.І.

представника позивача Мачули А.А.

представника відповідача Пономарьова І.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , Головного управління ДПС у Сумській області як відокремленого підрозділу Державної податкової служби України на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 01.09.2021, головуючий суддя І інстанції: С.О. Бондар, вул. Герасима Кондратьєва, 159, м. Суми, 40021, повний текст складено 09.09.21 року по справі № 480/1634/21

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління ДПС у Сумській області

про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДПС у Сумській області (далі - відповідач 1, ГУ ДПС у Сумській області), Головного управління ДПС у Сумській області, як відокремленого територіального підрозділу Державної податкової служби України (далі - відповідач 2, ГУ ДПС у Сумській області, як відокремленого територіального підрозділу ДПС України) в якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог (а.с. 35-41, том 1), просив:

- скасувати наказ Головного управління ДПС у Сумській області від 25.01.2021 №13-о "Про звільнення";

- поновити на посаді заступника начальника управління - начальника відділу супроводження в судах податкових спорів управління супроводження судових справ Головного управління ДПС у Сумській області, як відокремленого територіального підрозділу Державної податкової служби України;

- стягнути з Головного управління ДПС у Сумській області середній заробіток за час вимушеного прогулу;

- стягнути понесені судові витрати.

В обгрунтування позовних вимог, позивач зазначив, що він працював в органах державної податкової служби. Наказом Голови комісії з ліквідації Головного управління ДПС у Сумській області від 25.01.2021 №13-о "Про звільнення" припинено державну службу та його звільнено із займаної посади заступника начальника управління - начальника відділу супроводження судових спорів управління правової роботи на підставі п.1-1 ч.1 ст.87 Закону України "Про державну службу" у зв`язку із ліквідацією Головного управління ДПС у Сумській області. Вважав звільнення незаконним, оскільки згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 30.09.2020 №893 Головне управління ДПС у Сумській області () ліквідовано як юридичну особу та створене Головне управління ДПС у Сумській області (). Постановою №893 також передбачено, що права та обов`язки територіальних органів ДПС, що ліквідуються, передані новоствореному органу податкової служби. На переконання позивача, у даному випадку фактично відбулася реорганізація, а не ліквідація державного органу, внаслідок якої створене Головне управління ДПС у Сумській області (), яке є правонаступником всіх прав та обов`язків ліквідованої юридичної особи - Головного управління ДПС у Сумській області (). Також зазначає, що при його звільненні не було дотримано ч. 2 ст. 40 КЗпП України, якою передбачено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Вважав, що приймаючи оскаржуваний наказ, відповідачами порушено порядок вивільнення працівників, передбачений КЗпП України, та не забезпечено переведення позивача на посаду, відносно якої у нього продовжується дія трудового договору. Наголошував на відсутності у ГУ ДПС підстав для його звільнення у зв`язку із ліквідацією, а тому просив скасувати спірний наказ та поновити його на посаді в новоствореному Головному управлінні ДПС у Сумській області (), а також стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду позов ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Сумській області, Головного управління ДПС у Сумській області, як відокремленого територіального підрозділу ДПС про скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління ДПС у Сумській області від 25.01.2021 №13-о Про звільнення;

Поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника начальника управління - начальника відділу супроводження судових спорів управління правової роботи Головного управління ДПС у Сумській області (вул. Іллінська, 13, м. Суми, Сумська область, 40009, ) з 27.01.2021;

Стягнуто з Головного управління ДПС у Сумській області (вул. Іллінська, 13, м. Суми, Сумська область, 40009, ) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 157 406 грн. 58 коп.

Допущено до негайного виконання рішення в частині поновлення на посаді ОСОБА_1 та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць у розмірі 22 713 (двадцять дві тисячі сімсот тринадцять) грн.

Стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Сумській області (вул. Іллінська, 13, м. Суми, Сумська область, 40009, ) витрати на правову допомогу у розмірі 3500 (три тисячі п`ятсот) грн.

У задоволенні інших вимог - відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив його скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог та ухвалити нове рішення в цій частині, яким:

- поновити позивача на посаді заступника начальника управління - начальника відділу супроводження в судах податкових спорів управління супроводження судових справ Головного управління ДПС у Сумській області, як відокремленого підрозділу;

- стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Сумській області витрати на правову допомогу у розмірі 7000 грн.

В обгрунтування вимог апеляційної скарги позивач зазначив, що суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову про поновлення його на посаді заступника начальника управління - начальника відділу супроводження в судах податкових спорів управління супроводження судових справ Головного управління ДПС у Сумській області як відокремленому підрозділі, посилається на ст. 235 КЗпП України та зазначає, що працівник у разі незаконного звільнення підлягає поновленню на попередній роботі, проте матеріалами справи підтверджується, що наказом ГУ ДПС у Сумській області від 25.01.2021р. №13-о припинено державну службу та звільнено 26 січня 2021р. позивача з посади заступника начальника управління - начальника відділу супроводження судових спорів управління правової роботи у зв`язку з ліквідацією, згідно з пунктом 1-1 частини 1 ст. 87 Закону України "Про державну службу". При цьому правонаступником всіх прав та обов`язків ГУ ДПС у Сумській області стало ГУ ДПС у Сумській області ВП, в якому створений відповідний структурний підрозділ, який за функціональними правами та обов`язками відповідає посаді, яку займав позивач. Отже, посада заступника начальника управління-начальника відділу супроводження судових спорів управління правової роботи не була скорочена, а була реорганізована шляхом зміни назви посади - заступника начальника управління - начальника відділу супроводження в судах податкових спорів управління супроводження судових справ. Враховуючи положення ч. 4 ст. 36 КЗпП України щодо продовження дії трудового договору у разі реорганізації підприємства та з метою повного та належного виконання рішення суду щодо поновлення трудових прав позивача єдиним вірним способом захисту його трудових прав є поновлення па посаді заступника начальника управління - начальника відділу супроводження в судах податкових спорів управління супроводження судових справ ГУ ДПС у Сумській області ВП. Звертає увагу на висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 28.02.2019 по справі №817/860/16 та № 910/10011/19 від 06.04.2021 року Зауважив, що посилання суду першої інстанції на ст. 235 КЗнП України, яка передбачає, що при незаконному звільненні працівник повинен бути поновлений на попередній роботі, то суд трактує цю норму звужено та не враховує принципи ефективного захисту порушених прав та принципу процесуальної економії. Крім того зазначає, що ст. 235 КЗнП України передбачає поновлення працівника на попередній роботі, а не посаді, з якої його було звільнено. У даному випадку під роботою слід розуміти діяльність із етичного виконання завдань і функцій держави, які передбачені в ст. 1 Закону України "Про державну службу".

Вказував на обгрунтованість стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу у розмірі 7000 грн., та просив відшкодувати витрати, що будуть понесені ним згідно з Договором про надання правової допомоги від 19.05.2021 року № 07-2021.

Головне управління ДПС у Сумській області, як відокремлений територіальний підрозділ ДПС, не погоджуючись з вказаним рішенням суду звернулось з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин справи та порушення норм матеріального та процесуального права просить його скасувати в частині задоволення позовних вимог та прийняти в цій частині нову постанову про відмову в задоволенні позову.

В обгрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначив, що суд першої інстанції у рішенні не вказав, якою саме нормою чинного законодавства передбачено обов`язок роботодавця запропонувати всі наявні посади у випадку звільнення державного службовця з підстав ліквідації державного органу. Одночасно також вказано, що на час спірних правовідносин скасований обов`язок суб`єкта призначення пропонувати працівнику іншу рівноцінну посаду державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншу роботу (посади державної служби) у цьому державному органі. Таким чином, суд першої інстанції зробив два протилежних висновки по одних і тих правовідносинах. Зазначає, що застосування ст. 87 Закону України "Про державну службу", чинну на дату попередження та звільнення позивача, не є правильним, оскільки дана норма застосовується виключно при скороченні чисельності або штату державних службовців, скороченні посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізації державного органу, та не стосується процедури ліквідації державного органу. Вказує що пропозиція державному службовцю вакантної посади є правом суб`єкта призначення, а не його обов`язком.

Зазначає, що висновки суду першої інстанції щодо реорганізації ГУ ДПС у Сумській області є безпідставними, оскільки воно було ліквідовано, як юридичну особу публічного права та створено зовсім інший орган, а висновок про те, що повноваження ліквідованої установи перейшли до правонаступника є помилковим, оскільки в Постанові КМУ № 893 від 30.09.2020 жодним чином не вказано про правонаступництво.

Вказує, що суд першої інстанції неправомірно вийшов за межі позовних вимог та порушив принцип диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову. А також зазначив, що не прийнято до уваги той факт, що позивач станом на 01.09.2021 року по даний час перебуває у трудових відносинах з АТ "Сумиобленерго" та не з`ясовано питання щодо реальної необхідності захисту прав ОСОБА_1 шляхом поновлення його на посаді у Головному управлінні ДПС у Сумській області.

Від представника позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу відповідача, в якому він заперечував проти вимог апеляційної скарги, вказував на її необгрунтованість.

Відповідно до ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційних скарг, відзив на апеляційну скаргу, дослідивши докази по справі, вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що відповідно до записів трудової книжки наказом № 47-о від 04.03.2008 року ОСОБА_1 прийнято на посаду державного податкового інспектора Державної податкової інспекції в м. Суми та прийнято присягу держслужбовця, а з 12.03.2010 року призначено на посаду заступника начальника відділу супроводження справ у судах юридичного управління.

Головою Комісії з ліквідації Головного управління ДПС у Сумській області Луніці О.В. винесено попередження про наступне звільнення від 10.11.2020, в якому вказано, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 30 вересня 2020 року № 893 "Деякі питання територіальних органів Державної податкової служби", наказу ДПС від 08.10.2020 № 556 "Про ліквідацію територіальних органів ДПС" Головне управління ДПС у Сумській області ліквідується як юридична особа публічного права. У зв`язку з цим, відповідно до пункту 1-1 ч. 1 та 3 ст. 87 ЗУ від 10.12.2015 року № 889-VIII "Про державну службу" та наказу Головного управління ДПС у Сумській області від 09.11.2020 № 178-о "Про попередження про наступне звільнення державних службовців категорій "Б" і "В" Головного управління ДПС у Сумській області" позивача попереджено про наступне звільнення з посади та про припинення ним державної служби не раніше, ніж 30 календарних днів з моменту ознайомлення з даним попередженням (а.с.7, том 1).

Наказом Головного управління ДПС у Сумській області №13-о від 25.01.2021 припинено державну службу та звільнено 26.01.2021 ОСОБА_1 з посади заступника начальника управління - начальника відділу супроводження судових спорів управління правової роботи ГУ ДПС у Сумській області у зв`язку з ліквідацією Головного управління ДПС у Сумській області як юридичної особи публічного права, згідно з пунктом 1-1 частини 1 ст. 87 Закону України "Про державну службу" (а.с.8, том 1).

Вважаючи своє звільнення незаконним, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що спірний наказ відповідача є таким, що не відповідає критеріям правомірності, наведеним у ч. 2 ст. 2 КАС України та виданий непропорційно, тобто без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення, підлягає скасуванню і є підставою для поновлення позивача на попередній роботі, а саме: на посаді заступника начальника управління - начальника відділу супроводження судових спорів управління правової роботи Головного управління ДПС у Сумській області (), тобто на посаді, з якої його було звільнено.

Відмовляючи ОСОБА_1 в поновленні на посаду заступника начальника управління - начальника відділу супроводження в судах податкових спорів управління супроводження судових справ Головного управління ДПС у Сумській області, як відокремленого підрозділу, суд першої інстанції виходив з того, що, оскільки позивач на вказану посаду призначений не був, з вказаної посади не звільнявся та його не було переведено в новоутворену установу - Головне управління ДПС у Сумській області, як територіальний орган, утворений на правах відокремленого підрозділу, тому задоволення вказаної позовної вимоги в цій частині фактично буде призначенням позивача на нову посаду, яку він не обіймав.

Стягуючи з відповідача на користь позивача частково витрати на правову допомогу в сумі 3500 грн суд першої інстанції виходив з обставин справи, обгрунтованості їх розміру, критерію реальності адвокатських витрат та часткового задоволення позовних вимог.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною шостою статті 43 Конституції України гарантовано громадянам захист від незаконного звільнення.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях, урегульовані Законом України "Про державну службу" від 10.12.2015 №889-VIII (далі - Закон №889-VIII) (наводиться в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин).

Згідно з ч. 2 та ч. 3 ст. 5 Закону №889-VІІІ відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Підстави припинення державної служби визначені статтею 83 Закону №889-VІІІ.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 83 Закону №889-VІІІ державна служба припиняється за ініціативою суб`єкта призначення (статті 87, 87-1 цього Закону №889-VІІІ).

За змістом п. 1-1 ч. 1 ст. 87 Закону №889-VІІІ підставою для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є ліквідація державного органу.

Частиною 3 ст. 87 Закону № 889-VІІІ визначено, що суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення.

Як вбачається з матеріалів справи, 10.11.2020 року позивача попереджено про припинення державної служби на підставі п. 1-1 ч. 1 ст. 87 Закону №889-VІІІ, а наказом від 25.01.2021 № 13-о позивача звільнено із займаної посади з 26.01.2021 у зв`язку з ліквідацією Головного управління ДПС у Сумській області, як юридичної особи публічного права.

Перевіряючи висновки суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги відповідача стосовно питання існування такої підстави припинення державної служби, як ліквідація державного органу, апеляційний суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 81 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) юридичні особи, залежно від порядку їх створення, поділяються на юридичних осіб приватного права та юридичних осіб публічного права. Юридична особа публічного права створюється розпорядчим актом Президента України, органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування. Частиною третьою вказаної статті передбачено, що порядок утворення та правовий статус юридичних осіб публічного права встановлюються Конституцією України та законом.

Порядок утворення, реорганізації та ліквідації міністерств та інших центральних органів виконавчої влади врегульовано статтею 5 Закону України "Про центральні органи виконавчої влади" від 17.03.2011 №3166-VI (далі Закон №3166-VI).

Частиною 1 ст. 5 Закону №3166-VI передбачено, що міністерства та інші центральні органи виконавчої влади утворюються, реорганізуються та ліквідуються Президентом України за поданням Прем`єр-міністра України. Відповідно до частини п`ятої цієї статті міністерство, інший центральний орган виконавчої влади припиняється шляхом реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації.

Міністерства, інші центральні органи виконавчої влади, щодо яких набрав чинності акт Президента України про їх припинення, продовжують здійснювати повноваження та функції у визначених сферах компетенції до завершення здійснення заходів з утворення міністерства, іншого центрального органу виконавчої влади, до якого переходять повноваження та функції міністерства, іншого центрального органу виконавчої влади, що припиняється, та можливості забезпечення здійснення ним цих функцій і повноважень, про що видається відповідний акт Кабінету Міністрів України (частина сьома статті 5 Закону).

Указом Президента України про ліквідацію міністерства, іншого центрального органу виконавчої влади визначається орган виконавчої влади, якому передаються повноваження та функції міністерства, іншого центрального органу виконавчої влади, що ліквідується. Порядок здійснення заходів, пов`язаних з утворенням, реорганізацією чи ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, визначається Кабінетом Міністрів України (ч. ч. 8, 9 ст. 5 Закону №3166-VI).

Із аналізу наведених вище норм Цивільного кодексу України та Закону №3166-VI вбачається, що порядок утворення та припинення юридичних осіб публічного права є відмінним від порядку утворення та припинення юридичних осіб приватного права.

Частиною 1 ст. 104 ЦК України передбачено, що юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників.

Ліквідація - це одна із форм припинення юридичної особи. Ліквідація юридичних осіб здійснюється без переходу прав i обов`язків підприємства, що ліквідується, до інших осіб, тобто без правонаступництва. При ліквідації підприємства його права й обов`язки припиняються.

Отже, ліквідація юридичної особи публічного права, на відміну від ліквідації юридичних осіб приватного права, має певні особливості, що обумовлені відмінностями в їхньому правовому статусі.

Зокрема, особливістю ліквідації державного органу як юридичної особи публічного права є те, що одночасно з його ліквідацією припиняється й реалізація державою функцій, покладених на цей орган.

Ліквідація юридичної особи публічного права здійснюється розпорядчим актом органу державної влади, органу місцевого самоврядування або уповноваженою на це особою.

У цьому акті має бути наведене обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої особи або їхньої передачі іншим органам виконавчої влади.

Якщо таке обґрунтування наведене, то у такому випадку має місце ліквідація юридичної особи публічного права, а якщо ні, то саме посилання на те, що особа ліквідується, є недостатнім.

Таким чином, для вирішення питання про те, що саме мало місце - ліквідація юридичної особи публічного права чи її реорганізація, необхідно надати оцінку правовому акту, який став підставою ліквідації, зокрема на предмет того, чи припинено виконання функцій ліквідованого органу, чи покладено виконання цих функцій на інший державний орган виконавчої влади.

Якщо внаслідок ліквідації державного органу його функції були передані іншому чи новоутвореному державному органу, то в такому випадку має місце не ліквідація, а реорганізація державного органу.

Так, 30.09.2020 Кабінет Міністрів України прийняв постанову №893 "Деякі питання територіальних органів Державної податкової служби" (далі - Постанова №893), якою ліквідував як юридичні особи публічного права територіальні органи Державної податкової служби за переліком згідно з додатком та установив, що права та обов`язки територіальних органів Державної податкової служби, що ліквідуються відповідно до пункту 1 цієї постанови, переходять Державній податковій службі та її територіальним органам у межах, визначених положеннями про Державну податкову службу та її територіальні органи.

До Переліку територіальних органів ДПС, що ліквідуються, згідно із Додатком до Постанови №893 включене, зокрема і Головне управління ДПС у Сумській області.

На виконання постанови Кабінету Міністрів України від 30.09.2020 №893, Державна податкова служба України 08.10.2020 видала наказ №556, яким ліквідувала як юридичні особи публічного права територіальні органи Державної податкової служби за переліком згідно з Додатком 1. За змістом Додатку № 1 до наказу ліквідоване Головне управління ДПС у Сумській області.

У свою чергу, 09.10.2020 Головне управління ДПС у Сумській області видало наказ №1-л, «Про затвердження персонального складу Комісії з ліквідації Головного управління ДПС у Сумській області», згідно з яким було визначено персональний склад вказаної комісії, встановлено строк з`явлення кредиторських вимог та надано повноваження Голові комісії щодо видання та підписання документів щодо ліквідації Головного управління ДПС у Сумській області (а.с.158-160, том 1).

За даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 15.10.2020 до ЄДР внесений запис про припинення юридичної особи - Головного управління ДПС у Сумській області (код 43144399) за рішенням засновника. Станом на дату звернення позивача до суду та розгляду справи, Головне управління ДПС у Сумській області (код 43144399) перебувало у стані припинення.

Згідно з даними ЄДРПОУ 30.09.2020 до ЄДР внесений запис про державну реєстрацію створення відокремленого підрозділу юридичної особи - Головного управління ДПС у Сумській області ().

Таким чином, із наведених вище положень Закону №3166-VI та Постанови №893 слідує, що у даному випадку фактично відбулася реорганізація, а не ліквідація державного органу, внаслідок якої створене Головне управління ДПС у Сумській області (), яке є правонаступником всіх прав та обов`язків юридичної особи - Головного управління ДПС у Сумській області (), що ліквідується.

Оскільки Постановою №893 Кабінет Міністрів України визначив, що всі функції та повноваження ліквідованого органу переходять до новоствореного органу, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що у даному випадку відбулася реорганізація Головного Управління ДПС у Сумській області, а не ліквідація, оскільки повноваження ліквідованої установи перейшли до правонаступника, а не були припинені взагалі.

При цьому апеляційний суд погоджується із посиланням суду першої інстанції на правові висновки Верховного Суду, викладені у судовому рішення цього суду від 06.08.2020 у справі № 591/3069/16-а.

За таких обставин, колегія суддів суд відхиляє доводи податкового органу стосовно того, що відбулась ліквідація юридичної особи публічного права, а не її реорганізація.

Стосовно доводів відповідача, викладених в апеляційній скарзі, відносно того, що в Постанові КМУ № 893 від 30.09.2020 жодним чином не сказано про правонаступництво, а суд першої інстанції в рішенні помилково дійшов висновку, що повноваження ліквідованої установи перейшли до правонаступника, колегія суддів зазначає наступне.

Постановою № 893 від 30.09.2020 Кабінет Міністрів України визначив, що всі права та обов`язки територіальних органів ДПС, що ліквідуються відповідно до пункту 1 цієї постанови переходять Державній податковій службі та її територіальним органам.

Правонаступництво - це перехід прав і обов`язків від одного суб`єкта до іншого. В понятті цивільного права правонаступництво це перехід суб`єктивного права, а також правового обов`язку від праводавця до правонаступника в порядку похідного правонабуття. Тобто, наявність двох суб`єктів і переходу суб`єктивних прав і обов`язків від одного суб`єкта до іншого дає змогу говорити, що має місце набуття суб`єктивного права чи суб`єктивного обов`язку однією особою і, відповідно, їх втрата іншою. Саме втрата суб`єктивних прав і обов`язків однією особою (правопопередником) і набуття їх іншою особою (правонаступником) характеризує термін «перехід прав і обов`язків».

В даному випадку мало місце перехід прав і обов`язків від одного суб`єкта до іншого, тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що повноваження ліквідованої установи перейшли до правонаступника та відхиляє вказані вище доводи апелянта.

Перевіряючи висновки суду першої інстанції та доводи апелянта щодо підстав звільнення позивача, апеляційний суд зазначає наступне.

10.12.2015 прийнятий Закон України "Про державну службу" №889-VIII, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 87 якого підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі.

За змістом ч. 3 Закону №889-VIII процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини першої цієї статті визначається законодавством про працю. Звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті допускається лише у разі, якщо державного службовця не може бути переведено на іншу посаду відповідно до його кваліфікації або якщо він відмовляється від такого переведення.

Державний службовець, якого звільнено на підставі пункту 1 частини першої цієї статті, у разі створення в державному органі, з якого його звільнено, нової посади чи появи вакантної посади, що відповідає кваліфікації державного службовця, протягом шести місяців з дня звільнення має право поворотного прийняття на службу за його заявою, якщо він був призначений на посаду в цьому органі за результатами конкурсу.

Таким чином, стаття 87 Закону №889-VIII на час проходження позивачем державної служби, передбачала вичерпний перелік підстав припинення державної служби (в тому числі і за ініціативою суб`єкта призначення), і при цьому містила імперативне положення, яке є по своїй суті однією з гарантій того, що процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини першої цієї статті визначається законодавством про працю.

Проте, 19.09.2019 Верховною Радою України прийнятий Закон України №117-IX "Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади" (далі - Закон №117-IX), який набрав чинності 25.09.2019.

Так, Законом № 117-IX внесені зміни до статті 87 Закону України "Про державну службу", яка регламентує припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення.

Зокрема, у п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону № 889-VIII щодо підстав припинення державної служби: слова "ліквідація державного органу" замінені словами "скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців", а слова "у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі" виключені.

Абзац перший ч. 3 ст. 87 Закону № 889-VIII "Процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини першої цієї статті визначається законодавством про працю" викладений в такій редакції: " Суб`єкт призначення приймає рішення про припинення державної служби з підстав, передбачених пунктами 2 і 3 частини першої цієї статті, у п`ятиденний строк з дня настання або встановлення відповідного факту".

Абзац другий ч. 3 ст. 87 Закону № 889-VIII "Звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті допускається лише у разі, якщо державного службовця не може бути переведено на іншу посаду відповідно до його кваліфікації або якщо він відмовляється від такого переведення" - виключений.

В абзаці третьому ч. 3 ст. 87 Закону № 889-VIII слова "має право поворотного прийняття на службу за його заявою" замінити словами "за рішенням суб`єкта призначення може бути призначений на рівнозначну або нижчу посаду державної служби".

14.01.2020 Верховною Радою України прийнятий Закон України № 440-IX "Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи" (далі - Закон № 440-IX), який набрав чинності 13.02.2020, яким також внесені зміни до низки законодавчих актів, у тому числі і до Закону України "Про державну службу", зокрема до статті 87 Закону № 889-VIII.

Так, частина третя статті 87 Закону № 889-VIII доповнена новим абзацом першим такого змісту: "Суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення. У зв`язку з цим абзаци перший - третій вважати відповідно абзацами другим четвертим".

Отже, прийняті Верховною Радою України доповнення та зміни до статті 87 Закону № 889-VIII суттєво змінили порядок звільнення особи за ініціативою суб`єкта призначення, зокрема з підстав ліквідації та реорганізації державного органу в сторону звуження гарантій державного службовця на продовження служби.

Зокрема, скасований обов`язок суб`єкта призначення пропонувати працівнику іншу рівноцінну посаду державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншу роботу (посади державної служби) у цьому державному органі, а також виключено положення п.1 ч.1 ст. 87 Закону № 889-VIII, що процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини першої цієї статті визначається законодавством про працю.

Відповідні зміни були внесені і у КЗпП України Законом України "Про внесення змін до Кодексу законів про працю України" 12.12.2019 № 378-IX, що набрав чинність 02.02.2020.

Зокрема, статтю 49-2 КЗпПУ, яка регулює порядок вивільнення працівників, після частини п`ятої доповнено новою частиною такого змісту: "Вивільнення працівників, які мають статус державних службовців відповідно до Закону України "Про державну службу", здійснюється у порядку, визначеному цією статтею, з урахуванням таких особливостей: про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за 30 календарних днів; у разі вивільнення працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 цього Кодексу не застосовуються положення частини другої статті 40 цього Кодексу та положення частини другої цієї статті".

Отже, аналізуючи доповнення та зміни до ст. 49-2 КЗпП України, також суттєво змінили порядок звільнення працівників, які мають статус державних службовців відповідно до Закону України "Про державну службу" за ініціативою суб`єкта призначення на підставі пункту 1 частини першої статті 40 зокрема з підстав реорганізації державного органу в сторону звуження гарантій державного службовця, а саме: до державних службовців не застосовуються положення частини другої статті 40 КЗпП України "Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу" та положення частини другої статті 49-2 КЗпП України "При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством".

Тобто, наведені формулювання ст. 87 Закону № 889-VIII та ст. 49-2 КЗпП України звужують гарантії державних службовців на продовження служби у зв`язку із реорганізацією державного органу, порівняно із іншими громадянами, зокрема позивача, встановленого статтею 24 Конституції України відповідно до якої громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Таким чином, апеляційний суд відхиляє доводи апелянта щодо законності підстави для звільнення позивача, та погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для скасування оскаржуваного наказу та поновлення позивача на роботі.

При цьому колегія суддів зазначає, що апелянт не вказав жодних підстав на спростування висновків суду першої інстанції щодо відсутності законних підстав звільнення позивача та відсутності обґрунтованого рішення про переведення позивача до реорганізованого органу.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що у разі реорганізації державного органу, незалежно від скорочення чисельності або штату державних службовців, підставою для припинення відносин державної служби мають бути інші об`єктивні підстави для звільнення державних службовців, та такими причинами не може бути лише одне бажання суб`єкта призначення.

ЄСПЛ у справі "Полях та інші проти України" від 17.02.2020 року (набуло статусу остаточного 24.02.2020) визнав, що звільнення заявників становило втручання у їхнє право на повагу до приватного життя та наголосив, що таке втручання відбулось без жодної індивідуальної оцінки їхньої поведінки.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що у спірних правовідносинах звільненню позивача з посади не передувала будь-яка індивідуальна оцінка його роботи на посаді державного службовця, йому не інкриміновано жодних незаконних дій, прорахунків у роботі чи незадовільної поведінки, яка була б несумісна зі статусом державного службовця.

Як правомірно враховано судом першої інстанції, відповідно до штатного розпису на 2020 рік Головного управління ДПС у Сумській області (), затвердженого головою ДПС України 26.08.2020, загальна кількість штатних посад у даному Управлінні становить 478 штатних одиниць (а.с.90-94, том 1), а також відповідно до штатного розпису на 2021 рік Головного управління ДПС у Сумській області (), затвердженого головою Державної податкової служби України 26.01.2021 загальна кількість штатних посад становить 478 штатних одиниць (а.с.98-106, том 1).

Тобто, внаслідок реорганізації Головного управління ДПС у Сумській області () скорочення чисельності державних службовців не відбулося.

Органами ДПС не надано жодного аргументу щодо необхідності звільнення позивача у зв`язку з реорганізацією Головного управління ДПС у Сумській області () на підставі Постанови КМУ від 30.09.2020 №893, якщо скорочення чисельності посад державних службовців у даному органі не відбулось.

Судом першої інстанції встановлено, що позивача попереджено про наступне вивільнення 10.11.2020, при цьому йому була запропонована лише одна вакантна посада при наявності існування інших вакансій, що не заперечувалося представниками відповідачів, а також той факт, що на час прийняття оскаржуваного наказу в ГУ ДПС у Сумській області були наявні інші вакантні посади, крім запропонованої.

За таких обставин колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що відповідачі протиправно не запропонували інші посади, що відповідають рівню освіти і кваліфікації позивача, які з`явилися з дня попередження про наступне вивільнення по день звільнення - з 10.11.2020 до 26.01.2021 та доказів відсутності можливості працевлаштування позивача відповідачем не надано. Також відповідач, звільняючи позивача із посади, не надав оцінку його роботі, не зазначив причини звільнення саме його, відтак, обираючи серед працівників особу, яка підлягає звільненню, діяв без будь-яких обґрунтувань, на власний розсуд, не пояснюючи причини прийнятого рішення.

Як правильно зазначив суд першої інстанції, на державні органи покладений обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (рішення у справах "Лелас проти Хорватії", "Тошкуце та інші проти Румунії") і сприятимуть юридичній визначеності ( рішення у справах "Онер`їлдіз проти Туреччини", "Беєлер проти Італії").

Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків ( рішення у справі "Лелас проти Хорватії").

Потреба виправити колишню "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в коло правовідносин, на які покладалася особа щодо легітимності добросовісних дій державного органу (рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки").

Іншими словами, свідоме уникнення виконання обов`язків державного органу не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки" та у справах "Ґаші проти Хорватії" "Трґо проти Хорватії").

Суд апеляційної інстанції враховує також п. 70 рішення Європейського суду з прав людини від 20 жовтня 2011 року у справі "Рисовський проти України", в якому Суд зазначив, що принцип належного урядування, зокрема передбачає, що державні органи повинні діяти в належний і якомога послідовніший спосіб. При цьому, на них покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах. Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість уникати виконання своїх обов`язків.

Правомірне очікування виникає у тому випадку, коли внаслідок заяв чи обіцянок від імені органу публічної влади, або внаслідок усталеної практики в особи сформувалося розумне сподівання, що стосовно до неї орган публічної влади буде діяти саме так, а не інакше.

Так, Конституційний Суд України вказував, що мета встановлення певних відмінностей (вимог) у правовому статусі працівників повинна бути істотною, а самі відмінності (вимоги), що переслідують таку мету, мають відповідати конституційним положенням, бути об`єктивно виправданими, обґрунтованими та справедливими (абзац сьомий підпункту 4.1 пункту 4 мотивувальної частини Рішення від 07.07.2004 № 14-рп/2004).

З огляду на це Конституційний Суд України зазначає, що не може бути дискримінації у реалізації працівниками трудових прав. Порушення їх рівності у трудових правах та гарантіях є недопустимим, а будь-яке обмеження повинне мати об`єктивне та розумне обґрунтування і здійснюватись з урахуванням та дотриманням приписів Конституції України та міжнародних правових актів.

Порушення принципу рівності громадян є також ще однією підставою для скасування наказу про звільнення та відновлення порушених прав позивача.

Колегія суддів звертає увагу, що законодавцем також були внесені зміни до Кодексу законів про працю України. Так Законом України від 12.12.2019 № 378-IX "Про внесення змін до Кодексу законів про працю України", який набув чинності 02.02.2020, статтю 49-2 Кодексу законів про працю України після частини п`ятої доповнено новою частиною такого змісту: "Вивільнення працівників, які мають статус державних службовців відповідно до Закону України "Про державну службу", здійснюється у порядку, визначеному цією статтею, з урахуванням таких особливостей: про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за 30 календарних днів; у разі вивільнення працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 цього Кодексу не застосовуються положення частини другої статті 40 цього Кодексу та положення частини другої цієї статті; не пізніше ніж за 30 календарних днів до запланованих звільнень первинним профспілковим організаціям надається інформація щодо цих заходів, включаючи інформацію про причини звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про терміни проведення звільнень, а також проводяться консультації з профспілками про заходи щодо запобігання звільненням чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом`якшення несприятливих наслідків будь-яких звільнень".

Отже, зміни внесені до Кодексу законів про працю України є діючими та чітко передбачають особливості звільнення державних службовців, зокрема не застосування до такої процедури положень частини другої статті 49-2 цього Кодексу, якою передбачено, що при вивільненні працівників, у тому числі у разі ліквідації враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Разом з тим, частиною 5 статті 22 Закону України ''Про державну службу'' передбачено, що у разі реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації державного органу переведення державного службовця на рівнозначну або нижчу (за його згодою) посаду в державному органі, якому передаються повноваження та функції такого органу, за рішенням суб`єкта призначення може здійснюватися без обов`язкового проведення конкурсу.

Умови переведення державних службовців на іншу посаду без обов`язкового проведення конкурсу визначені статтею 41 Закону України ''Про державну службу'', зокрема відповідно до положень частини 1 вказаної статті державний службовець з урахуванням його професійної підготовки та професійних компетентностей може бути переведений без обов`язкового проведення конкурсу:

1) на іншу рівнозначну або нижчу вакантну посаду в тому самому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенням керівника державної служби або суб`єкта призначення;

2) на рівнозначну або нижчу вакантну посаду в іншому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенням суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, з якого переводиться державний службовець, та суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, до якого переводиться державний службовець.

Державний службовець, призначений на посаду без конкурсу, не може бути переведений на вищу посаду державної служби без проведення конкурсу.

Таким чином, виходячи із з нормативного тлумачення зазначених норм, колегія суддів вказує, що нормами Закону України "Про державну службу" передбачена можливість працевлаштування працівника на іншій рівнозначній або нижчій вакантній посаді, разом з тим нормами Кодексу законів про працю України передбачено обов`язок роботодавця одночасно з попередженням про звільнення запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації.

У випадку існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві, органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи (ЄСПЛ у п. 52, 56 рішення від 14.10.2010 року у справі «Щокін проти України», правова позиція Великої Палати Верховного Суду, яка викладена у постанові від 30.01.2019 року, справа №876/5312/17).

Податковим органом не надано доказів, які б свідчили про виконання обов`язку запропонувати позивачу всі наявні вакансії, не зазначено будь-яких причин чи підстав відсутності можливості подальшого використання позивача на державній службі.

Водночас необхідно враховувати, що застосовані до позивача в цій справі обмеження, у контексті практики Європейського суду з прав людини, становлять аспект права на повагу до приватного та сімейного життя, гарантованого статтею 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод. Гарантовані Конвенцією основоположні права і свободи є мінімальними для демократичної держави, яка її ратифікувала.

Відповідно до частини першої статті 129 Конституції України, вирішуючи спори, суди повинні керуватись верховенством права, що, у свою чергу, означає врахування тлумачення Конвенції, яке надається Європейським судом з прав людини, як мінімальних стандартів демократичного суспільства.

Принцип законності, який є складовою верховенства права, у розумінні Європейського суду з прав людини, має бути заснованим на визнанні і прийнятті людини, її прав та свобод, як найвищої цінності, тобто за своїм змістом мати характер правозаконності. Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово наголошував на тому, що вислів «згідно із законом» означає, зокрема, що закон не повинен суперечити принципу верховенства права.

Юридичною гарантією законності у міжнародному праві є принцип pacta sunt servanda (договори необхідно сумлінно виконувати). Задля реалізації цього принципу правова система країни має забезпечувати виконання міжнародних зобов`язань держави, взятих нею на основі укладених міжнародних договорів, включаючи виконання рішень міжнародних судів, юрисдикцію яких визнано державою. Цей принцип не визначає, яким саме чином міжнародне договірне право має бути реалізовано в рамках внутрішнього правопорядку, але, відповідно до статті 27 Віденської конвенції, держава не може посилатися на положення свого внутрішнього права як на виправдання не виконання нею міжнародного договору.

Зміст права на працю, закріпленого положеннями частин першої і другої статті 43 Конституції України, крім вільного вибору праці, включає також відповідні гарантії реалізації цього права. Вільний вибір передбачає різноманітність умов праці, проте сталими (обов`язковими) є гарантії захисту працівника від незаконного звільнення за будь-яких умов праці.

Порушення трудових прав та їх гарантій є недопустимим, а будь-яке обмеження повинне мати об`єктивне та розумне обґрунтування і здійснюватись з урахуванням та дотриманням приписів Конституції України та міжнародних правових актів.

Конституційний Суд України в рішенні від 12.07.2019 № 5-р(І)/2019 вказав, що держава, забезпечуючи стабільність трудових правовідносин, здійснює їх нормативне регулювання з метою створення справедливих, безпечних і сприятливих для життя і здоров`я умов праці, підвищення її продуктивності, гарантування рівності прав та можливостей кожного працівника, збереження його працездатності, трудового довголіття, захисту на випадок безробіття. Законодавча діяльність у сфері регулювання праці, зокрема щодо умов та порядку припинення трудових правовідносин, має відповідати нормам і принципам, визначеним у Конституції України, а також узгоджуватися із міжнародними зобов`язаннями, які випливають з участі України у діяльності міжнародних організацій, у тому числі Міжнародної організації праці.

Відповідно до статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Таким актом національного законодавства України є зокрема Європейська соціальна хартія (переглянута) від 03.05.96 р. згода на обов`язковість якої надана Верховною Радою України відповідно до Закону України "Про ратифікацію Європейської соціальної хартії" та Конвенція Міжнародної Організації Праці N 158 про припинення трудових відносин з ініціативи підприємця 1982 року, яку ратифіковано Постановою Верховної Ради України від 04 лютого 1994 року N 3933-XII.

Відповідно до п.1, п.24 частини 1 Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 03.05.1996 згода на обов`язковість якої надана Верховною Радою України відповідно до Закону України "Про ратифікацію Європейської соціальної хартії" (переглянутої) (далі - Європейська соціальна хартія), кожна людина повинна мати можливість заробляти собі на життя професією, яку вона вільно обирає; усі працівники мають право на захист у випадках звільнення.

Приписами п.2 Закону України "Про ратифікацію Європейської соціальної хартії" (переглянутої) встановлено, що Україна взяла на себе зобов`язання вважати обов`язковими для України, зокрема, пункти 1, 2, 3, 4 статті 1; статтю 24 частини II Хартії.

Пунктами 1,2 ст. 1 ч. ІІ Європейської соціальної хартії передбачено, що з метою забезпечення ефективного здійснення права на працю Сторони зобов`язуються: визнати однією зі своїх найголовніших цілей і одним зі своїх найголовніших обов`язків досягнення та підтримання якомога високого і стабільного рівня зайнятості, маючи на меті досягнення повної зайнятості; ефективно захищати право працівника заробляти собі на життя професією, яку він вільно обирає.

Згідно з ст.24 ч. ІІ Європейської соціальної хартії, з метою забезпечення ефективного здійснення права працівників на захист у випадках звільнення Сторони зобов`язуються визнати: a) право всіх працівників не бути звільненими без поважних причин для такого звільнення, пов`язаних з їхньою працездатністю чи поведінкою, або поточними потребами підприємства, установи чи служби.

Відповідно до ст. 4 Конвенції Міжнародної організації праці № 158 про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця 1982 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради України № 3933-ХІІ від 04.02.1994 (далі Конвенція МОП №158), трудові відносини з працівниками не припиняються, якщо тільки немає законних підстав для такого припинення, пов`язаного із здібностями чи поведінкою працівника або викликаного виробничою потребою підприємства, установи чи служби.

Згідно з п. «а» ч. 2 ст. 9 Конвенції МОП № 158, тягар доведення наявності законної підстави для звільнення, як це визначено в статті 4 цієї Конвенції, лежить на роботодавці.

Наведені положення підлягають застосуванню до досліджуваних правових відносин у питанні оцінки правомірності звільнення позивача.

Згідно ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, колегія суддів вказує, що відповідач не довів суду існування підстав чи обґрунтованих причин неможливості використання позивача в подальшому на державній службі, при наявності об`єктивної можливості його працевлаштування.

Підсумовуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що спірний наказ відповідача є таким, що не відповідає критеріям правомірності, виданий непропорційно та становить втручання у право позивача на працю, а отже, є протиправним та підлягає скасуванню.

Стосовно доводів позивача про неправомірність рішення суду першої інстанції в частині відмови в поновленні його на посаді заступника начальника управління - начальника відділу супроводження в судах податкових спорів управління супроводження судових справ Головного управління ДПС у Сумській області, як відокремленому підрозділі, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту трудових прав, ніж зазначені в частині першій статті 235 Кодексу законів про працю України, а відтак встановивши, що звільнення відбулось із порушенням установленого законом порядку, суд зобов`язаний поновити працівника на попередній роботі.

Поновлення на роботі полягає в тому, що працівнику надається та ж робота, яку він виконував до звільнення його з роботи. При цьому повноваження суду при вирішенні трудового спору щодо поновлення працівника на попередній роботі не слід ототожнювати із процедурою призначення на посаду, що належить до компетенції роботодавця. Виходячи із положень трудового законодавства незаконно звільнений працівник не поновлюється на попередній роботі лише тоді, коли повністю ліквідоване підприємство. Проте, така підстава у даному випадку відсутня.

Верховний Суд України у своєму рішенні від 16.09.2015 року у справі № 21-1465а15 вказав, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Позивач працював у Головному управлінні ДПС у Сумській області на посаді заступника начальника управління - начальника відділу супроводження судових спорів управління правової роботи Головного управління ДПС у Сумській області до звільнення.

Наказом Головного управління ДПС у Сумській області №13-о від 25.01.2021 припинено державну службу та звільнено 26.01.2021 ОСОБА_1 з посади заступника начальника управління - начальника відділу супроводження судових спорів управління правової роботи ГУ ДПС у Сумській області у зв`язку з ліквідацією Головного управління ДПС у Сумській області як юридичної особи публічного права, згідно з пунктом 1-1 частини 1 ст. 87 Закону України "Про державну службу".

Оскільки оскаржуваний наказ про звільнення ОСОБА_1 підлягає скасуванню, тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що порушені права позивача підлягають відновленню шляхом поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника начальника управління - начальника відділу супроводження судових спорів управління правової роботи ГУ ДПС у Сумській області, з якої його було звільнено.

Стосовно доводів позивача про необгрунтованість висновків суду першої інстанції щодо стягнення витрат на правничу допомогу у розмірі 3500 грн колегія суддів зазначає наступне.

Задовольняючи частково вимоги в частині стягнення на користь позивача 3500 грн на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції виходив з того, що для включення всієї суми гонорару в розмірі 7000 грн у відшкодування за рахунок відповідача, має бути встановлено, що позовні вимоги позивача задоволено, а за обставин справи такі витрати були необхідними, їх розмір є розумним, виправданим та обгрунтованим. Зважаючи на часткове задоволення позовних вимог та з урахуванням всіх обставин справи суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність стягнення витрат на правничу допомогу у розмірі 3500 грн.

Відповідно до ч. 1 п. 1 ч. 3 ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

За приписами ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Частиною 7 ст. 139 КАС України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

На підтвердження понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу надано: копію договору про надання правової допомоги №07-2021 від 19.05.2021, укладеного між позивачем та адвокатом Мачулою А.А. (а.с.50-51,том 2); копію додаткової угоди №1 до договору про надання правової допомоги №07-2021 від 19.05.2021 (а.с. 52, том 2), копію звіту про надані послуги відповідно до договору про надання правової допомоги №07-2021 від 19.05.2021 (а.с.53, том 2).

Відповідно до пункту 3.1. Договору про надання правової допомоги розмір гонорару, який клієнт сплачує за надання професійної правничої допомоги становить 7000 грн.

Згідно з п. 3.5 додаткової угоди №1 до договору про надання правової допомоги №07-2021 від 19.05.2021 оплата послуг за надання професійної правничої допомоги здійснюється клієнтом впродовж двох місяців з дня набрання законної сили судовим рішенням у даній справі.

Відповідно до звіту №1 про обсяг наданих послуг до договору про надання правової допомоги №07-2021 від 19.05.2021 адвокатом надано послуги:

- прибуття 25.05.2021 до Сумського окружного адміністративного суду та участь в підготовчому судовому засіданні по справі № 480/1634/21 (2 години);

- підготовка та подання пояснень на надані Відповідачами в підготовчому засіданні штатні розписи та посадові інструкції) у справі № 480/1634/21 у результаті їх аналізу та опрацювання (3 години);

- підготовка та подання клопотання про витребування доказів у справі № 480/1634/21 (0,5 години);

- прибуття 09.06.2021 до Сумського окружного адміністративного суду та участь в підготовчому судовому засіданні у справі № 480/1634/21 (2 години);

- підготовка та подання 18.06.2021 р. додаткових пояснень у справі №480/1634/21 (4 години);

- прибуття 22.06.2021 до Сумського окружного адміністративного суду та участь в підготовчому судовому засіданні у справі № 480/1634/21 (2 години);

- підготовка та подання 30.06.2021 р. пояснень у результаті опрацювання наданих Відповідачами документів в обґрунтування нерівнозначності запропонованої посади у справі № 480/1634/21 (6 годин);

- прибуття 01.07.2021 до Сумського окружного адміністративного суду та участь в підготовчому судовому засіданні у справі № 480/1634/21 (2,5 години);

- підготовка та подання 20.07.2021 р. додаткових пояснень на виконання зобов`язань суду в обґрунтування правового змісту реорганізації, незаконного звільнення та поновлення, моніторинг судової практики, в справі № 480/1634/21 (5 годин);

- підготовка та подання 20.07.2021 р. клопотання про надання розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу в справі № 480/1634/21 (3 години);

- прибуття 26.07.2021 до Сумського окружного адміністративного суду та участь в судовому засіданні у справі № 480/1634/21 (2 години);

- підготовка та подання заяви про ухвалення додаткового рішення по справі № 480/1634/21 щодо стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу та додатків до неї (3 години).

Положеннями ч.ч. 3 та 4 ст. 134 КАС України визначено, що для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що розмір суми витрат на правничу допомогу адвоката визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу та вартості виконаних робіт, витрати на проведення яких понесені в межах розгляду конкретної судової справи. При цьому розмір витрат має бути співмірним із складністю виконаних адвокатом конкретних робіт та часом, витраченим на виконання цих робіт.

Принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката запроваджено у ч. 5 ст. 134 КАС України. Так, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26.02.2015 у справі Баришевський проти України, від 10.12.2009 у справі Гімайдуліна і інших проти України, від 12.10.2006 у справі Двойних проти України, від 30.03.2004 у справі Меріт проти України заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

У справі East/West Alliance Limited проти України Європейський суд із прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10 % від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див., наприклад, рішення у справі Ботацці проти Італії (Bottazzi v. Italy) [ВП], заява № 34884/97, п. 30, ECHR 1999-V).

У пункті 269 Рішення у цій справі Суд зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (див. вищезазначене рішення щодо справедливої сатисфакції у справі Іатрідіс проти Греції (Iatridis v. Greece), п. 55 з подальшими посиланнями).

Тобто, питання розподілу судових витрат віднесено до повноважень суду за результатами розгляду справи та є дискреційними повноваженнями.

Оцінивши обставини справи та надані позивачем докази у їх сукупності, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про стягнення за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Сумській області на користь позивача судових витрат на правову допомогу у розмірі 3500 грн.

Інші доводи та заперечення сторін на висновки колегії суддів не впливають.

Відповідно до Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно зі ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права, доводи апеляційних скарг спростовані наведеними вище обставинами та нормативно-правовим обгрунтуванням, у зв`язку з чим підстав для скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.

Ураховуючи те, що за наслідками апеляційного перегляду цієї справи рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін, тому відсутні підстави для перерозподілу судових витрат.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги Головного управління ДПС у Сумській області як відокремленого підрозділу Державної податкової служби України та ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 01.09.2021 по справі № 480/1634/21 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Л.В. Курило
Судді А.О. Бегунц Л.В. Мельнікова
Повний текст постанови складено 06.02.2023 року