Справа № 300/812/22
Суддя: Судова-Хомюк Наталія Михайлівна
Дата ухвалення: 2023-02-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2023 рокуЛьвівСправа № 300/812/22 пров. № А/857/15129/22

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії :

судді-доповідача: Судова-Хомюк Н.М.,

суддів: Онишкевича Т.В.,

Сеника Р.П.

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 26 вересня 2022 року у справі № 300/812/22 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -

суддя у І інстанції Шумей М.В.,

час ухвалення рішення не зазначено,

місце ухвалення рішення м. Івано-Франківськ,

дата складення повного тексту рішення не зазначено,

В С Т А Н О В И В :

Представник ОСОБА_1 адвокат Марина Кіптіла звернулася до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (далі відповідач) в якому просила:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області №52 від 15.12.2021 року щодо відмови у призначенні ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , пенсії за віком на пільгових умовах за заявою від 09.12.2021 року;

- зобов`язати відповідача зарахувати до пільгового стажу ОСОБА_1 період роботи на шахті з 17.03.1997 р. по 18.05.1997 р., з 01.02.1999 р. по 04.11.2014 р.;

-зобов`язати відповідача зарахувати до пільгового стажу ОСОБА_1 період проходження строкової військової служби з 02.06.1997 р. по 22.12.1998 р.;

- зобов`язати відповідача зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період несення військової служби за призовом під час мобілізації з 02.02.2015 року по 12.04.2016 року, а також за контрактом з 19.12.2016 по 03.01.2018 року.

- зобов`язати відповідача зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 час проходження служби, протягом якого брав участь в антитерористичній операції в період з 28.03.2015 по 25.05.2015, з 10.06.2015 по 23.06.2015, з 29.06.2015 по 04.07.2015, з 02.11.2015 по 04.12.2015, з 16.12.2015 по 07.04.2016, з 28.10.2017 по 29.12.2017 року у потрійному розмірі;

- зобов`язати відповідача зарахувати до спеціального стажу ОСОБА_1 час проходження служби, протягом якого брав участь в антитерористичній операції в період з 17.11.2019 року по 09.06.2020, період з 10.06.2020 року по 12.07.2020 року, з 27.02.2021 по 04.11.2021 року у потрійному розмірі;

- зобов`язати відповідача призначити, нарахувати, та виплатити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, згідно статті 14 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з 09.12.2021 року.

На обгрунтування позовних вимог зазначає, що 09.12.2021 позивач звернувся через веб портал електронних послуг Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до ст. 14 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 №1788-VII, однак у призначенні пільгової пенсії йому відмовлено, що підтверджується рішенням відповідача від 15.12.2021 №52. Позивач вважає відмову Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області щодо призначення йому пенсії за віком на пільгових умовах протиправною та просить суд скасувати зазначене рішення від 15.12.2021 №52 «Про відмову в призначенні пенсії». Позивач зазначає, що в підтвердження страхового стажу до заяви про призначення пенсії додано копію трудової книжки, яка містить відомості про періоди роботи на шахті імені ОСОБА_2 , які є правильними, точними підписані посадовими особами і засвідчені печаткою підконтрольного на той момент українській владі підприємства. Крім того, позивач зазначає, що одночасно із заявою про призначення пенсії надав відповідачеві довідки №4025, 4026, 4027, 4028 від 26.09.2019 року, зміст яких відповідає записам у трудовій книжці позивача. Позивач зазначає, що мав законні сподівання щодо зарахування періоду роботи на «Шахті ім. Ф.Е. Дзержинського» ДП «Ровенькиантрацит» до пільгового стажу за Списком №1, що дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах. Позивач також вказує, що відповідачем безпідставно та протиправно не враховано проходження ним строкової військової служби з 02.06.1997 р. по 22.12.1998 року до стажу роботи, що дає право на призначення пенсії на пільгових умовах. Зазначає те, що згідно розрахунку для обчислення стажу роботи при обчисленні страхового стажу не враховано період проходження військової служби за призовом під час мобілізації з 02.02.2015 року по 12.04.2016 року, а також з 19.12.2016 по 03.01.2018 року у військовій частині НОМЕР_1 , що є безпідставним з огляду на те, що у цей період позивач перебував на військовій службі та військова частина із нарахованої суми грошового забезпечення сплачувала страхові внески, які враховуються при обчисленні пенсії, що підтверджується довідкою. Позивач вказує також і те, що відповідачем, всупереч нормам статті 8 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців» неправильно обчислено стаж роботи у період несення позивачем військової служби в особливий період, який має обчислюватись один місяць служби за три.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 26 вересня 2022 року у справі №300/812/22 позов задоволено повністю.

Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області №52 від 15.12.2021 про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області зарахувати до пільгового стажу ОСОБА_1 період роботи на шахті з 17.03.1997 по 18.05.1997, з 01.02.1999 по 04.11.2014.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області зарахувати до пільгового стажу ОСОБА_1 період проходження строкової служби з 02.06.1997 по 22.12.1998.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період несення військової служби за призовом під час мобілізації з 02.02.2015 по 12.04.2016, а також за контрактом з 19.12.2016 по 03.01.2018.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 час проходження служби, протягом якого брав участь в антитерористичній операції в період з 28.03.2015 по 25.05.2015, з 10.06.2015 по 23.06.2015, з 29.06.2015 по 04.07.2015, з 02.11.2015 по 04.12.2015, з 16.12.2015 по 07.04.2016, з 28.10.2017 по 29.12.2017 у потрійному розмірі.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області зарахувати до спеціального стажу ОСОБА_1 час проходження служби, протягом якого брав участь в антитерористичній операції в період з 17.11.2019 по 09.06.2020, період з 10.06.2020 по 12.07.2020, з 27.02.2021 по 04.11.2021 у потрійному розмірі.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області призначити, нарахувати та виплатити ОСОБА_1 пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, згідно статті 14 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з 09.12.2021.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір в розмірі 992 (дев`ятсот дев`яносто дві) гривні 40 копійок.

Не погодившись з прийнятим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, доводи якої обґрунтовує тим, що судом першої інстанції не враховано тої обставини, що із наданого позивачем до матеріалів позовної заяви розрахунку стажу вбачається, що до страхового стажу Головним управлінням враховано період з 01.12.2014 по 30.04.2015, та з 01.04.2016 по 18.05.2016, з 01.09.2016 по 30.09.2016, з 01.01.2017 по 03.01.2018 згідно даних персоніфікованого обліку. Скаржник вказує, що у даному випадку позивач просить призначити йому пенсію на підставі ст.14 Закону 1788-ХІІ, а не пенсію за вислугу років як особі, звільненій з військової служби, що в свою чергу свідчить про неможливість застосування правових норм Положення про організацію в Міністерстві оборони України роботи з обчислення вислуги років для призначення пенсій військовослужбовцям і соціального забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та членів їх сімей, затвердженого наказом Міністерства оборони України №530 від 14.08.2014 року для розрахунку пільгового стажу позивача. Апелянт зазначає, що приписи вказаного положення визначають порядок розрахування стажу для призначення пенсії за вислугу років особам, звільненим із військової служби, а згідно із наданих позивачем документів з 01.11.2019 перебуває на військовій службі за контрактом, тобто не є особою звільненою із військової служби, а також, на момент призову на військову службу в особливий період, що оголошується відповідно до Закону №1932-ХІІ, не працював за професією або займав посаду, що дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах. Апелянт вказує, що норми Закону №1788-ХІІ в частині призначення пенсій на пільгових умовах не підлягають застосуванню, так як, з 11 жовтня 2017 року порядок призначення пенсії за віком на пільгових умовах регулюється Законом №1058-ІV, а тому умови призначення пільгової пенсії мають визначатися на підставі Закону №1058-ІV, а не на підставі ст.14 Закону №1788-ХІІ. Просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції, та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Позивач не скористався своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу Відповідно до частини четвертої статті 304 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі також - КАС України) відсутність відзиву не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Апеляційний розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Відповідно до частини першої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю доповідача, вивчивши матеріали справи, та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що така не підлягає задоволенню з наступних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 , 09.12.2021 звернувся до відповідача із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, зайнятість в яких дає право на пенсію за віком на пільгових умовах.

Головне управління ПФУ в Івано-Франківській області своїм рішенням від 15.12.2021 №52 у призначенні позивачу пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» відмовлено.

У даній відмові зокрема зазначено, що згідно з наданими документами страховий стаж позивача становить 23 роки 11 місяців 15 днів, в тому числі, стаж роботи за Списком №1 07 місяців 26 днів. До пільгового стажу не зараховано період роботи, згідно пільгових довідок №№4025, 4026, 4027, 4028 від 26.09.2019 виданих ЗАТ «Внешторгсервис», оскільки такі видані організацією, що знаходиться на території, де органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та не підтверджуються компетентними органами України. До пільгового стажу зараховано лише період роботи згідно з пільговою довідкою №804 від 30.11.2010 ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля ВСП «Шахтоуправління Дніпровське» з 06.03.2019 по 31.10.2019. За результатами розгляду документів, доданих до заяви, до страхового стажу зараховано всі періоди (а.с. 20-21).

Позивач, вважаючи протиправними дії відповідача щодо відмови у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах, звернувся до суду з даним позовом.

Задовольняючи повністю позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що трудовою книжкою позивача підтверджено періоди роботи позивача на посаді електрослюсаря 3 розряду у «Шахті ім. Ф.Е. Дзержинського» ДП «Ровенькиантрацит» з 17.03.1997 по 18.05.1997 та з 01.02.1999 по 04.11.2014, а доказів, які б свідчили про недостовірність записів у трудовій книжці відповідачем суду не надано, а тому безпідставно не взяті для призначення пенсії за віком. Суд першої інстанції вказує, що відсутність у позивача довідок підприємства для підтвердження спеціального трудового стажу не позбавляє його права на зарахування спірних періодів до пільгового стажу. Суд першої інстанції вважає, що у даному випадку і при обставинах, що склались у зв`язку з тимчасовою окупацією певних територій Луганської області, відмова відповідачем - органом державної влади позивачу - фізичній особі у реалізації її права на призначення пенсії з підстави знаходження підприємств та установ, які видали документи на підтвердження пільгового стажу роботи, на тимчасово непідконтрольній українській владі території, не є пропорційною меті, якої намагався досягти відповідач цією відмовою, та така відмова порушує баланс між конституційним правом позивача на соціальне забезпечення та завданням відповідача щодо перевірки правильності нарахування пенсії. Суд першої інстанції зазначає, що з системного аналізу норм чинного законодавства слідує, що час перебування громадян України на військовій службі зараховується до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби, а час проходження військовослужбовцями військової служби в особливий період зараховується до їх вислуги років, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби на пільгових умовах у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України. Разом з тим, час проходження військової служби, протягом якого військовослужбовець брав участь в антитерористичній операції в особливий період, зараховується до страхового стажу на пільгових умовах одного місяця служби за три. Суд першої інстанції, враховуючи те, що вказані періоди не зараховані до стажу позивача із розрахунку місяць служби за три, що свідчить про порушення відповідачем вимог наведених норм законодавства, у зв`язку з чим суд першої інстанції визнав протиправним та скасував рішення Головного управління ПФУ в Івано-Франківській області №52 від 15.12.2021 про відмову позивачу в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №1 відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» прийняте за результатами розгляду поданих до Головного управління ПФУ в Хмельницькій області заяви про призначення пенсії, а пенсія позивача має бути призначення з моменту звернення, оскільки при зверненні за призначенням пенсії позивачем надавались відповідачу документи про підтвердження необхідного стажу.

Колегія суддів погоджується з такими висновком суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та способом, передбаченими Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

У відповідності до вимог пункту 3 частини 1 статті 244 Кодексу адміністративного судочинства України, визначаючи яку правову норму слід застосувати до спірних правовідносин, суд зазначає, що при вирішенні даної справи керується нормами Законів та підзаконних нормативно-правових актів в редакції, чинній на момент врегулювання спірних правовідносин.

Спеціальний Закон, який визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел є Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року №1058-IV (далі - Закон №1058-ІV), а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду регулює також Закон України від 05.11.1991 №1788-ХІІ «Про пенсійне забезпечення» (далі Закон №1788-ХІІ).

Згідно із ч.1 ст.5 Закону №1058-ІV, цей Закон регулює відносини, що виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.

Відповідно до ч.3 ст.4 Закону №1058-ІV, виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Статтею 8 Закону №1058-IV закріплено право громадян на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг. Так, відповідно до пункту 1 частини першої цієї статті, право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Пунктом 16 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону №1058-ІV до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Частиною першою статті 24 Закону №1058-ІV визначено, що страховий стаж це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Згідно з приписами частини четвертої статті 24 Закону №1058-IV періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Частиною 1 статті 114 Закону №1058-IV передбачено, що право на пенсію за віком на пільгових умовах незалежно від місця останньої роботи мають особи, які працювали на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком №1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на роботах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, зазначених у частинах другій і третій цієї статті, а пенсії за вислугу років - на умовах, зазначених у частині четвертій цієї статті. Розміри пенсій для осіб, визначених цією статтею, обчислюються відповідно до статті 27 та з урахуванням норм статті 28 цього Закону.

Пунктом 1 частини 2 статті 114 Закону №1058-IV на пільгових умовах пенсія за віком призначається працівникам, зайнятим повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за Списком №1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 50 років і за наявності страхового стажу не менше 25 років у чоловіків, з них не менше 10 років на зазначених роботах, і не менше 20 років у жінок, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах.

Пунктом «а» статті 13 Закону №1788-ХІІ на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи, зокрема, працівники, зайняті повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці - за Списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 25 років у чоловіків, з них не менше 10 років на зазначених роботах, і не менше 20 років у жінок, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах.

Водночас, статтю 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення», рішенням Конституційного Суду України №1-р/2020 від 23.01.2020, визнано такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною). Порядок застосування статті 13 визначає пункт 3 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України №1-р/2020 від 23.01.2020.

Згідно ч.2 ст.152 Конституції України, закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Відповідні закони, інші правові акти або їх окремі положення, визнані за рішеннями Конституційного Суду України неконституційними, не підлягають застосуванню як такі, що втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність (абзац 6 п.4 Рішення Конституційного Суду України у справі №1-31/2000 про порядок виконання рішень Конституційного Суду України).

Конституційний Суд України у рішенні від 14.12.2000 у справі №1-31/2000 про порядок виконання рішень Конституційного Суду України вказав, що рішення Конституційного Суду України мають пряму дію і для набрання чинності не потребують підтверджень з боку будь-яких органів державної влади.

Отже, рішення Конституційного Суду України має преюдиціальне значення при розгляді судами загальної юрисдикції позовів у зв`язку з правовідносинами, що виникли внаслідок дії положень законів України, визнаних неконституційними.

Пунктом 1 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України №1-р/2020 від 23.01.2020 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), статтю 13, частину другу статті 14, пункти «б»-«г» статті 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 №1788-XII зі змінами, внесеними Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 № 213-VIII.

Згідно з пунктом 2 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України №1 р/2020 від 23.01.2020 стаття 13, частина друга статті 14, пункти «б»-«г» статті 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 №1788-XII зі змінами, внесеними Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 №213-VIII, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Пунктом 3 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду №1-р/2020 від 23.01.2020 встановлено, що застосуванню підлягають стаття 13, частина друга статті 14, пункти «б»-«г» статті 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 №1788 в редакції до внесення змін Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 №213-VIII для осіб, які працювали до 01.04.2015 на посадах, визначених у вказаних нормах, а саме: «На пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи: … а) працівники, зайняті повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, - за Списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць: чоловіки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах; жінки - після досягнення 45 років і при стажі роботи не менше 15 років, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах. Працівникам, які мають не менше половини стажу роботи із особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, пенсії на пільгових умовах призначаються із зменшенням віку, передбаченого статтею 12 цього Закону, на 1 рік за кожний повний рік такої роботи чоловікам і на 1 рік 4 місяці жінкам.

Отже, у статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 за №1788-XII до внесення змін Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 за №213-VIII було встановлено страховий стаж роботи для чоловіків не менше 20 років, з них не менше 10 років пільговий стаж.

Відповідно до пункту 4.4 Рішення Конституційного Суду України №1-р/2020 від 23.01.2020, перевіряючи статтю 13, частину 2 статті 14, пункти «б»-«г» статті 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 за №1788-XII зі змінами, внесеними Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 за №213-VIII, на відповідність Конституції України, Конституційний Суд України виходив з такого.

Згідно зі статтею 13, частиною 2 статті 14, пунктами «б»-«г» статті 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 за №1788-XII у редакції до внесення змін Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 за №213-VIII у осіб, які належать до категорій працівників, вказаних у цих нормах, виникли легітимні очікування щодо реалізації права виходу на пенсію. Однак оспорюваними положеннями Закону №213-VIII змінено нормативне регулювання призначення пенсій таким особам.

Таким чином стаття 13, частина 2 статті 14, пункт «б»-«г» статті 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 за №1788-XII зі змінами, внесеними Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 за №213-VIII, якими передбачено поетапне підвищення на 5 років віку виходу на пенсію на пільгових умовах з урахуванням відповідного стажу роботи та на пенсію за вислугу років для працівників, визначених у вказаних нормах, порушують легітимні очікування таких осіб, а отже, суперечать частині 1 статті 8 Конституції України, тобто порушують принцип верховенства права, складовою якого є юридична визначеність.

Також, варто зазначити, що Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03.11.2021 по справі №360/3611/20 в аналогічних відносинах дійшла до висновку, що застосуванню підлягають норми Закону №1788-XI з урахуванням Рішення Конституційного Суду України №1-р/2020 від 23.01.2020, а не Закону №1058-IV.

Враховуючи вищенаведене суд апеляційної інстанції погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що така обов`язкова умова для призначення пенсії на пільгових умовах, як необхідний вік та стаж роботи, має застосовуватися в порядку, визначеному пунктом 3 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України №1-р/2020 від 23.01.2020, виходячи з принципу правої визначеності як складового елементу верховенства права, гарантованого статтею 8 Конституції України. Таке застосування судом вищевказаних норм права усуває колізію в їх застосуванні, у спосіб застосування тієї норми, яка створює більш сприятливі умови для реалізації права особи на пенсійне забезпечення, та забезпечує у спірних правовідносинах правову визначеність.

Суд апеляційної інстанції погоджується із твердженням, що на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи працівники, зайняті повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за Списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць, зокрема, чоловіки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

Згідно статті 48 Кодексу законів про працю України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

Статтею 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 3 Порядку застосування Списків № 1 і № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників при обчисленні стажу роботи, що дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 18 листопада 2005 року № 383 (далі Порядок № 383), передбачено, що при визначенні права на пенсію за віком на пільгових умовах застосовуються Списки, що чинні на період роботи особи. До пільгового стажу зараховується весь період роботи на відповідних посадах або за професіями незалежно від дати їх внесення до Списків за умови підтвердження документами відповідних умов праці за час виконання роботи до 21 серпня 1992 року та за результатами проведення атестації робочих місць за умовами праці після 21 серпня 1992 року.

Пунктом 10 Порядку № 383 встановлено, що для підтвердження стажу роботи зі шкідливими і важкими умовами праці необхідно подати трудову книжку із оформленими належним чином записами про займану посаду і період виконуваної роботи, виписку із наказу по підприємству про проведення атестації на відповідному робочому місці та, у разі відсутності в трудовій книжці відомостей, що визначають право на пенсію на пільгових умовах, уточнюючу довідку, передбачену пунктом 20 «Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 (далі - Порядок № 637).

Відповідно до пункту 1 зазначеного Порядку №637 основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка, за відсутності її або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Таким чином, трудова книжка має містити дані щодо факту перебування особи в трудових відносинах для підтвердження наявності трудового стажу та є основним документом, що підтверджує стаж роботи.

За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. Пунктом 20 Порядку № 637 визначено, що у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників (додаток № 5 зазначеного Порядку).

Як видно з матеріалів справи, згідно трудової книжки НОМЕР_2 встановлено, що позивач ОСОБА_1 , 17.03.1997 прийнятий підземним електрослюсарем 3 розряду з повним робочим днем під землею у «Шахті ім. Ф.Е. Дзержинського» ДП «Ровенькиантрацит» (наказ №278-к від 11.03.1997), а 18.05.1997 звільнений з роботи по ст. 36 КЗпП України у зв`язку з призовом в армію (наказ №519-к від 21.05.1997), також 01.02.1999 прийнятий підземним електрослюсарем 3 розряду з повним робочим днем під землею у «Шахті ім. Ф.Е. Дзержинського» ДП «Ровенькиантрацит» (наказ №45-к від 29.01.1999), а 04.11.2014 звільнений з роботи по ст. 38 КЗпП України за власним бажанням (наказ №5823/к-Д від 06.11.2014) (а.с.25-27).

Враховуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції погоджується із висновком суду першої інстанції, щодо того, що як наслідок, трудовою книжкою позивача підтверджено періоди роботи позивача на посаді електрослюсаря 3 розряду у «Шахті ім. Ф.Е. Дзержинського» ДП «Ровенькиантрацит» з 17.03.1997 по 18.05.1997 та з 01.02.1999 по 04.11.2014.

Суд апеляційної інстанції погоджується із висновками суду першої інстанції, що за змістом пункту 20 Порядку №637, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, лише якщо в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсію на пільгових умовах.

Аналізуючи матеріали справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що спеціальний трудовий стаж позивача у спірні періоди, підтверджується записами в трудовій книжці, тобто, трудова книжка позивача має усі кваліфікуючі ознаки, які відносять таку роботу до пільгової, а отже уточнююча довідка підприємств за відповідні періоду стажу не є обов`язковою для призначення пенсії.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що посада на якій працював позивач за спірні періоди була передбачена Списками, затвердженими постановами Кабінету Міністрів України від 11.03.1994 №162, від 16.01.2003 №36, від 13.12.2004 №1644, від 13.03.2006 №276, від 24.02.2010 №173, від 09.01.2014 №3 «Про затвердження списків виробництв, робіт, професій, посад і показників, зайнятість в яких дає право на пенсію за віком на пільгових умовах», які були чинні на період його роботи, та тим самим підпадають під Роз`яснення Міністерства соціального забезпечення України від 20.01.1992 №8 «Про порядок врахування трудового стажу, що дає право на пенсію незалежно від віку працівникам, безпосередньо зайнятим повний робочий день на роботах, передбачених ст. 14 Закону України «Про пенсійне забезпечення», а тому відповідач під час розгляду заяви позивача про призначення пенсії повинен їх застосувати.

Апелянтом не надано жодних доказів у підтвердження того, що дані трудової книжки містять неправдиві або недостовірні відомості.

Відтак, враховуючи, що відомості про роботу позивача на посадах, віднесених до Списку №1, підтверджені записами в трудовій книжці та додатковими документами, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції та зазначає, що відповідач протиправно не врахував вказані періоди роботи позивача до його пільгового стажу.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції, що позивач на момент звернення до відповідача із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №1, досяг відповідного пенсійного віку та має відповідний загальний стаж трудової діяльності, а також пільговий стаж на посаді, віднесеної до Списку №1, як того вимагають приписи ст. 14 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Щодо зарахування до пільгового стажу позивача періоду проходження строкової військової служби з 02.06.1997 по 22.12.1998, варто зазначити, що у відповідності до записів трудової книжки позивача, запис №4 з 02.06.1997 по 22.12.1998 служба в рядах Української Армії. Також, зазначений період строкової військової служби позивача підтверджується копією військового квитка.

Статтею 2 Закону України №2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі Закон №2232-ХІІ) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаній із захистом Вітчизни. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Частиною четвертою вказаної статті Закон №2232-ХІІ передбачено види військової служби, до яких, і зокрема, віднесено й військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період.

Статтею 8 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» час перебування громадян України на військовій службі зараховується до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Час проходження строкової військової служби зараховується до стажу роботи, що дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, якщо на момент призову на строкову військову службу особа навчалася за фахом у професійно-технічному навчальному закладі, працювала за професією або займала посаду, що передбачала право на пенсію на пільгових умовах до введення в дію Закону України «Про пенсійне забезпечення» або на пенсію за віком на пільгових умовах до набрання чинності Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Час навчання в професійно-технічному навчальному закладі і час проходження строкової військової служби, які зараховуються до пільгового стажу, не повинні перевищувати наявного стажу роботи, що дає право на пенсію на пільгових умовах. Час проходження військовослужбовцями військової служби в особливий період, що оголошується відповідно до Закону України «Про оборону України», зараховується до їх вислуги років, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби на пільгових умовах у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України.

Крім того, суд зазначає, що Верховною Радою України 02.06.2005 прийнято Закон України №2636-IV «Про внесення змін до деяких законів України щодо зарахування до стажу роботи, який дає право на пенсію на пільгових умовах, часу проходження строкової служби», що набрав чинності з 01.01.2006.

Таким чином, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що позовна вимога в частині зарахування до пільгового стажу позивача періоду проходження військової служби з 02.06.1997 по 22.12.1998 підлягає до задоволення.

Щодо задоволення судом першої інстанції позовних вимог про зобов`язання відповідача зарахувати до страхового стажу позивача період несення військової служби за призовом під час мобілізації з 02.02.2015 по 12.04.2016, а також за контрактом з 19.12.2016 по 03.01.2018, зобов`язати відповідача зарахувати до страхового стажу позивача проходження служби, протягом якого брав участь в антитерористичній операції в період з 28.03.2015 по 25.05.2015, з 10.06.2015 по 23.06.2015, з 29.06.2015 по 04.07.2015, з 02.11.2015 по 04.12.2015, з 16.12.2015 по 07.04.2016, з 28.10.2017 по 29.12.2017 у потрійному розмірі, а також зобов`язати зарахувати до спеціального стажу позивача час проходження служби, протягом якого брав участь в антитерористичній операції в період з 17.11.2019 по 09.06.2020, період з 10.06.2020 по 12.07.2020, з 27.02.2021 по 04.11.2021 у потрійному розмірі, суд апеляційної інстанції повністю погоджується із висновком суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Згідно військового квитка серії НОМЕР_3 від 30.05.1997, позивач в період з 02.02.2015 по 12.04.2016 перебував на військовій службі за призовом під час мобілізації, а в період з 19.12.2016 по 03.01.2018 на військовій службі за контрактом (а.с. 33-36).

Згідно довідки №444 від 20.12.2021, виданої В/Ч НОМЕР_1 про нараховані суми грошового забезпечення та про сплачені страхові внески, у період з 25.03.2015 по 12.04.2016, з 19.12.2016 по 03.01.2018 у період служби позивачу нараховано суми грошового забезпечення та сплачено страхові внески, які враховуються при обчисленні пенсії (а.с.38).

Відповідно до довідки №45 від 14.03.2018, позивач у період з 28.03.2015 по 25.05.2015, з 10.06.2015 по 23.06.2015, з 29.06.2015 по 04.07.2015, з 02.11.2015 по 04.12.2015, з 16.12.2015 по 07.04.2016, з 28.10.2017 по 29.12.2017 брав участь в антитерористичній операції (а.с.39).

У відповідності до запису №23 від 04.03.2019 у трудовій книжці позивача, його прийнято електрослюсарем підземним 3 розряду з повним робочим днем у Виробничий структурний підрозділ «Шахтоуправління Дніпровське» ПАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» з повним робочим днем на шахті. Згодом ОСОБА_1 уклав контракт про проходження військової служби та відповідно до довідки №1269 від 03.10.2021, у період з 17.11.2019 по 09.06.2020 брав участь в операції об`єднаних сил (а.с.40).

Згідно довідки №1268 від 03.10.2021, позивач у період з 10.06.2020 по 12.07.2020 приймав участь в операції об`єднаних сил (а.с.42).

Відповідно до довідки №1684 від 03.12.2021, позивач у період з 27.02.2021 по 04.11.2021 приймав участь в операції об`єднаних сил (а.с.41).

Статтею 57 Закону України «Про пенсійне забезпечення» передбачено пільги по обчисленню стажу за час перебування у складі діючої армії, та встановлено, що час служби зараховується до стажу роботи на пільгових умовах, у порядку, встановленому для обчислення строків цієї служби при призначенні пенсії за вислугою років військовослужбовцям.

Пунктом 2.3 розділу 2 Положення про організацію в Міністерстві оборони України роботи з обчислення вислуги років для призначення пенсій військовослужбовцям і соціального забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та членів їх сімей, затвердженого наказом Міністерства оборони України №530 від 14.08.2014 року передбачено, що час проходження служби, протягом якого особа брала участь в антитерористичній операції зараховується на пільгових умовах - один місяць служби за три.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що зазначена служба підлягає зарахуванню до трудового стажу для призначення пенсії на пільгових умовах - один місяць служби за три місяці.

Аналогічна правова позиці висловлена Верховним Судом у постановах від 5 червня 2018 року у справі №348/347/17, від 30 липня 2019 року у справі № 346/1454/17 та від 2 квітня 2020 року у справі №185/4140/17 (92-а/185/282/17), від 16 червня 2020 у справі №185/7049/20.

Матеріалами справи підтверджується, що у періоди з 28.03.2015 по 25.05.2015, з 10.06.2015 по 23.06.2015, з 29.06.2015 по 04.07.2015, з 02.11.2015 по 04.12.2015, з 16.12.2015 по 07.04.2016, з 28.10.2017 по 29.12.2017 позивач безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України.

Таким чином, вказані періоди підлягають зарахуванню до стажу позивача для призначення пенсії - один місяць служби за три місяці.

Враховуючи викладене, відмовляючи позивачу у зарахування періоду участі в антитерористичної операції один місяць служби за три місяці, відповідач діяв протиправно.

Щодо вимоги позивача про зобов`язання призначити та виплачувати пенсію за віком на пільгових умовах за Списком № 1, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що питання про наявність підстав для призначення пенсії за віком на пільгових умовах відноситься до повноважень органу Пенсійного фонду.

Відповідно до п. 1 Положення про Головні управління Пенсійного фонду України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 22.12.2014 року №28-2, відповідач є територіальним органом Пенсійного фонду України, а згідно із п. 4.3 цього Положення, організовує роботу управлінь Фонду, зокрема щодо призначення (перерахунку) і виплати пенсій.

Таким чином, питання призначення (перерахунку) і виплати пенсій належить до виключної компетенції відповідача.

Поняття дискреційних повноважень наведене у Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11.03.1980 року на 316-й нараді, відповідно до якої під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Пунктами 1.6, 2.4 Методології проведення антикорупційної експертизи, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 23.06.2010 року №1380/5 передбачено, що дискреційні повноваження - сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акту.

Зобов`язання відповідача прийняти конкретне рішення, як і будь-які інші способи захисту, застосовується лише за наявності необхідних підстав, з урахуванням фактичних обставин справи.

Так, наявність та відповідність сукупності всіх необхідних критеріїв для призначення позивачу пенсії належить до виключної компетенції відповідача.

Частиною 4 ст. 245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

З приписів вказаної правової норми слідує, що у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому суб`єктом звернення дотримано усіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення. Якщо ж таким суб`єктом на момент прийняття рішення не перевірено дотримання суб`єктом звернення усіх визначених законом умов або при прийнятті такого рішення суб`єкт дійсно має дискреційні повноваження, то суд повинен зобов`язати суб`єкта владних повноважень до прийняття рішення з урахуванням оцінки суду.

Отже, критеріями, які впливають на обрання судом способу захисту прав особи в межах вимог про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, є встановлення судом додержання суб`єктом звернення усіх передбачених законом умов для отримання позитивного результату та наявність у суб`єкта владних повноважень права діяти при прийнятті рішення на власний розсуд.

Такий підхід, встановлений процесуальним законодавством, є прийнятним не тільки при розгляді вимог про протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень, але і у випадку розгляду вимог про зобов`язання вчинити дії.

Тобто, адміністративний суд не обмежений у виборі способів відновлення права особи, порушеного владними суб`єктами, і вправі обрати найбільш ефективний спосіб відновлення порушеного права, який відповідає характеру такого порушення з урахуванням обставин конкретної справи. Перебирання непритаманних суду повноважень державного органу не відбувається за відсутності обставин для застосування дискреції.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 27 вересня 2021 року у справі № 380/8727/20, від 03.06.2021 року у справі №2340/4545/18, 23 вересня 2021 року у справі №440/1389/19.

Суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позивачем надано органу Пенсійного фонду всі необхідні документи в строк, однак Пенсійний орган відмовив в призначенні пенсії на пільгових умовах та не прийняв довідки видані на окупованій території, чим порушив право позивача на вільне володіти своїм майном.

Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що судом першої інстанції застосовано вірний та ефективний спосіб захисту порушеного права позивача.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії , параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

У рішенні Петриченко проти України (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими. Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Інші зазначені відповідачем в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи нових переконливих доводів, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції.

Порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог апелянтів та доводів, викладених у апеляційних скаргах, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.

З огляду на викладене, суд першої інстанції обґрунтовано повністю задовольнив позовні вимоги, правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до ч.1 ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 26 вересня 2022 року у справі № 300/812/22 - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя Н. М. Судова-Хомюк
судді Т. В. Онишкевич
Р. П. Сеник
Повне судове рішення складено 06 лютого 2023 року