Справа № 320/11988/22
Суддя: Василенко Г.Ю.
Дата ухвалення: 2023-02-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 лютого 2023 року № 320/11988/22

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Василенко Г.Ю., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулась до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області, в якому просить суд:

визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області щодо відмови у здійсненні перерахунку та виплати ОСОБА_1 щорічної грошвоої допомоги до 5 травня 2022 року у розмірі восьми мінімальних пенсій за віком (15472,00 грн.) з урахуванням раніше виплачених сум;

зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області здійснити перерахунок та виплатити ОСОБА_1 щорічну допомогу до 5 травня за 2022 рік, виходячи з розміру восьми мінімальних пенсій за віком з урахуванням раніше виплачених коштів.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що вона є особою з інвалідністю внаслідок війни, має право на отримання одноразової грошової допомоги до 05 травня, проте відповідач, незважаючи на рішення Конституційного Суду України рішення від 27.02.2020 №3-р/2020, виплатив у 2022 році вказану допомогу у розмірі меншому, ніж визначений статтею 13 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" (далі - Закон №3551).

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 03.01.2023 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Відповідач правом на подання відзиву не скористався.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Позивач є особою з інвалідністю ІІ групи внаслідок війни, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 , у зв`язку з чим має право на отримання одноразової грошової допомоги до 05 травня відповідно до статті 13 Закону №3551, та перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України у Київській області як отримувач пенсії по інвалідності відповідно до статті 21 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб".

Вказана допомога у 2022 році була виплачена позивачу у розмірі, визначеному Постановою Кабінету Міністрів України від 07.05.2022 №540 "Деякі питання виплати у 2022 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" і "Про жертви нацистських переслідувань" (далі - постанова №540).

Рішенням Конституційного Суду України від 27.02.2020 у справі №1-247/2018 (3393/18) визнано таким, що не відповідає Конституції України, окреме положення пункту 26 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статей 12, 13, 14, 15 та 16 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 22 жовтня 1993 року №3551-ХІІ застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

У зв`язку з цим позивач звернулась до відповідача із заявою про виплату йому одноразової грошової допомоги до 5 травня в розмірі, визначеному Законом №3551, проте отримав від відповідача відмову з посиланням на те, що розмір цієї допомоги визначається постановою №540.

Не погоджуючись з такою позицією відповідача, позивач звернувся до суду з позовом у цій справі, з приводу чого суд зазначає таке.

Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Відповідно до статті 1 Закону України Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії від 5 жовтня 2000 року № 2017-III (далі Закон № 2017-III) державні соціальні гарантії це встановлені законами мінімальні розміри оплати праці, доходів громадян, пенсійного забезпечення, соціальної допомоги, встановлені законами пільги, розміри інших видів соціальних виплат, встановлені законами та іншими нормативно-правовими актами, які забезпечують рівень життя не нижчий від прожиткового мінімуму.

Правовий статус ветеранів війни, створення належних умов для їх життєзабезпечення визначає Закон України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту 22.10.1993 №3551-XII (далі Закон №3551-XII).

Законом України Про внесення змін до Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту від 25.12.1998 №367-XIV статтю 13 Закону №3551-XII було доповнено частиною четвертою такого змісту: Щорічно до 5 травня інвалідам війни виплачується разова грошова допомога у розмірах, зокрема, інвалідам ІI групи вісім мінімальних пенсій за віком.

Законом України Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин від 28.12.2014 (набрав чинності з 01.01.2015) доповнено розділ VІ Бюджетного кодексу пунктом 26, відповідно до якого делеговано повноваження Кабінету Міністрів України самостійно визначати розмір передбачених Законом №3551-XII виплат до 5 травня, в межах наявних фінансових ресурсів бюджетів. З дня ухвалення Конституційним Судом України рішення від 27.02.2020 №3-р/2020 положення пункту 26 розділу VI Прикінцеві та перехідні положення Бюджетного кодексу України втратили чинність. Отже, з 27.02.2020 чинною є стаття 13 Закону №3551-XII в редакції Закону №367-XIV від 25.12.1998 (з урахуванням рішення Конституційного Суду України №10-рп/2008 від 22.05.2008), що передбачає виплату щорічно до 5 травня особам з інвалідністю ІІ групи разової грошової допомоги у розмірі восьми мінімальних пенсій за віком. Такий висновок суду щодо тлумачення та застосування норм Закону №3551-XII відповідає висновкам Верховного Суду, висловленим в рішенні в зразковій адміністративній справі №440/2722/20 (№Пз/9901/14/20).

Разом з тим, такий підхід до правозастосування був актуальним до 23.02.2022.

Відповідно до статті 64 Конституції України визначено, що в умовах воєнного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод, за винятком тих, які передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції. Стаття 46 Конституції України відсутня у цьому переліку, тому право громадян на соціальний захист може обмежуватися в умовах воєнного стану.

Президент України 24 лютого 2022 року прийняв Указ № 64/2022 Про введення воєнного стану в Україні, затверджено Законом України № 2102-IX від 24.02.2022, яким запроваджено воєнний стан на всій території України із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Надалі строк запровадження воєнного стану неодноразово продовжувався (Указ Президента №133/2022 від 14.03.2022, №259/2022 від 18.04.2022, №341/2022 від 17.05.2022, №573/2022 від 12.08.2022, №757/2022 від 07.11.2022) та триває до нині. У зв`язку із запровадженням воєнного стану Кабінет Міністрів України зобов`язано невідкладно ввести в дію план запровадження та забезпечення заходів правового режиму воєнного стану в Україні, забезпечити фінансування та вжити в межах повноважень інших заходів, пов`язаних із запровадженням правового режиму воєнного стану на території України.

Президент України прийняв Указ Про загальну мобілізацію від 24 лютого 2022 року №69/2022, затверджений Законом України від 3 березня 2022 року №2105-IX, відповідно до якого у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України та з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань оголошується та проводиться загальна мобілізація на всій території України протягом 90 діб; надалі строк проведення загальної мобілізації продовжувався, востаннє з 23 серпня 2022 року на 90 діб на підставі Указу Президента України від 12 серпня 2022 року № 574/2022, затвердженого Законом №2501-IX від 15.08.2022.

Абзацом третім підпункту 2 пункту 22 розділу VI Прикінцеві та перехідні положення Бюджетного кодексу України визначено, що в умовах воєнного стану або для здійснення згідно із законом заходів загальної мобілізації Кабінет Міністрів України може приймати рішення щодо порядку застосування і розмірів державних соціальних стандартів та гарантій, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевих бюджетів та фондів загальнообов`язкового державного соціального і пенсійного страхування.

Отже, в період дії правового режиму воєнного стану та проведення загальної мобілізації, тобто починаючи з 24.02.2022, Уряд має повноваження приймати рішення щодо розмірів та порядку застосування державних соціальних гарантій. Іншими словами, Уряд може як збільшувати певні державні соціальні гарантії (напр., для внутрішньо переміщених осіб, постраждалих тощо), так і зменшувати розмір певних державних соціальних гарантії, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевих бюджетів та фондів загальнообов`язкового державного соціального і пенсійного страхування.

В розумінні Закону №2017-ІІ одноразова допомога до 5 травня є державною соціальною гарантією передбаченою Законом №3551-XIIсоціальною допомогою для певних категорій громадян, в т.ч. особам з інвалідністю внаслідок війни.

Кабінет Міністрів України 7 травня 2022 р. скористався цими повноваженнями та на підставі абзацу третього підпункту 2 пункту 22 розділу VI Прикінцеві та перехідні положення Бюджетного кодексу України прийняв Постанову № 540 Деякі питання виплати у 2022 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту і Про жертви нацистських переслідувань (далі Постанова №540), якою затвердив:

- розміри виплати у 2022 році разової грошової допомоги до 5 травня, передбаченої Законами України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту і Про жертви нацистських переслідувань (разова грошова допомога до 5 травня у 2022 році виплачується в таких розмірах, зокрема, особам з інвалідністю внаслідок війни II групи 3906 гривні;

- порядок використання у 2022 році коштів державного бюджету, передбачених для виплати щорічної разової грошової допомоги ветеранам війни і жертвам нацистських переслідувань (залежно від категорії громадян виплата здійснюється відділами соціального захисту або управліннями Пенсійного фонду України).

Оцінюючи в цьому аспекті аргументи позивача про порушення його майнових прав суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ, Суд), як це передбачено частиною другою статті 6 КАС України.

Релевантною до обставин цієї справи є практика розгляду скарг на порушення державою прав, гарантованих статтею 1 Першого Протоколу до ЄКПЛ (в тому числі щодо змісту застосованого в цій статті поняття майно в автономному тлумаченні Суду) в таких судових рішеннях ЄСПЛ: 1) рішення по справі Суханов та Ільченко проти України (заяви № 68385/10 та 71378/10) від 26.06.2014, що набуло статусу остаточного 26.09.2014 (https://zakon.rada.gov.ua/laws/show/974_a16); 2) ухвала щодо прийнятності заяви № 54704/10 Іван Миколайович СЕРЕБРЯНСЬКИЙ проти України від 03.06.2014 (https://minjust.gov.ua/m/uhvali); 3) ухвала щодо прийнятності заяви № 43331/12 Валентина Ніканорівна ВЕЛИКОДА проти України від 03.06.2014 (https://minjust.gov.ua/m/uhvali); 4) ухвала щодо прийнятності заяви № 4519/11 Тетяна Володимирівна ФАКАС проти України від 03.07.2014.

Аналіз змісту цих судових рішень дозволяє зробити висновок про існування таких усталених підходів ЄСПЛ:

1) стаття 1 Першого протоколу включає в себе три окремих норми: перша норма, викладена у першому реченні першого абзацу, носить загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друга норма, що міститься в другому реченні першого абзацу, стосується позбавлення власності і підпорядковує його певним умовам; третя норма, закріплена в другому абзаці, передбачає право Договірних держав, зокрема, контролювати користування власністю відповідно до загальних інтересів. Проте ці норми не є абсолютно непов`язаними між собою. Друга і третя норми стосуються конкретних випадків втручання у право на мирне володіння майном, а тому повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закріпленого першою нормою (див., наприклад, рішення у справі Ян та інші проти Німеччини (Jahn and Others v. Germany), заяви №№ 46720/99, 72203/01 і 72552/01, п. 78, ЄСПЛ 2005-VI);

2) що стосується соціальних виплат, стаття 1 Першого протоколу не встановлює жодних обмежень свободи Договірних держав вирішувати, мати чи ні будь-яку форму системи соціального забезпечення та обирати вид або розмір виплат за такою системою. Проте якщо Договірна держава має чинне законодавство, яке передбачає виплату в якості права на отримання соціальної допомоги (обумовлене попередньою сплатою внесків чи ні), таке законодавство має вважатися таким, що передбачає майнове право, що підпадає під дію статті 1 Першого протоколу щодо осіб, які відповідають її вимогам;

Отже, якщо право на отримання надбавки до пенсії (доплати, соціальної допомоги тощо) та критерії її надання прямо передбачені національним законодавством, а заявник відповідає цим критеріям, ЄСПЛ зазвичай вважає, що суть права заявника є достатньо чіткою для застосування статті 1 Першого протоколу та що право заявника на отримання надбавки до пенсії (доплати тощо), передбачене національним законодавством, становить майно у значенні цього положення Конвенції;

3) ЄСПЛ розрізняє вимоги щодо виплати певної надбавки/допомоги (як такої) і твердження заявників, що вони мають право на конкретні суми виплат; якщо заявник стверджує, що він має право на певні суми надбавки/доплати (більші, аніж ті, які він отримує), ЄСПЛ детально аналізує, чи можуть вважатися майном у значенні статті 1 Першого протоколу твердження заявника про те, що він має право на певні суми виплат, і якщо так чи є їх невиплата втручанням у право на мирне володіння майном.

Так, ЄСПЛ вказує, що за певних обставин законне сподівання на отримання активу також може захищатися статтею 1 Першого протоколу. Якщо суть вимоги особи пов`язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має законне сподівання, якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя - наприклад, коли є усталена практика національних судів, якою підтверджується його існування. Проте не можна стверджувати про наявність законного сподівання, якщо існує спір щодо правильного тлумачення та застосування національного законодавства і вимоги заявника згодом відхиляються національними судами;

4) ЄСПЛ не погодився із твердженнями заявників про те, що згідно з рішеннями Конституційного Суду України до відповідних нормативно-правових актів (якими передбачено певні доплати та їх розмір) не можна вносити зміни. У цих справах сама суть права заявників на соціальне забезпечення не ставиться під сумнів. Закони, якими зменшувалися розміри чи скасовувалися певні соціальні виплати, були ухвалені за звичайною процедурою демократично обраним парламентом і це явно робилося з економічних міркувань. Що стосується конкретного розміру соціальних виплат, ЄСПЛ не погодився з тим, що вимоги заявників стосовно отримання надбавки (доплати) у певному розмірі становили законне сподівання у значенні практики Суду з цього питання, оскільки: такі вимоги не мали достатнього підґрунтя у національному законодавстві; немає жодних доказів усталеної практики національних судів на підтримку скарг заявників.

Суд при прийнятті рішення враховує, що передбачена статтею 13 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту норма щодо обчислення розміру одноразової допомоги до 5 травня кратно до розміру мінімальної пенсії за віком не може бути застосована до спірних правовідносин (спір щодо розміру допомоги у 2022 році) з таких мотивів:

- внаслідок запровадження в Україні правового режиму воєнного стану Уряд з 24.02.2022 наділений повноваженнями визначати розмір та порядок застосування державних соціальних гарантій, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевих бюджетів та фондів загальнообов`язкового державного соціального і пенсійного страхування;

- Уряд скористався цими повноваженнями та визначив розмір одноразової допомоги особам з інвалідністю внаслідок війни II групи до 5 травня на 2022 рік в конкретній сумі 3906 гривень;

- таке рішення щодо розміру соціальної допомоги є тимчасовим (на 2022 рік) та викликане надзвичайними обставинами (запровадження воєнного стану та загальної мобілізації), при цьому воно відповідає Конституції України та ґрунтується на законі.

Отже, Кабінет Міністрів України в умовах правового режиму воєнного стану, запровадженого 24.02.2022 у зв`язку із військовою агресією Російської Федерації проти України, діяв відповідно до закону, коли 07.05.2022 визначив розмір разової грошової допомоги до 5 травня у 2022 році виходячи з наявних фінансових ресурсів державного бюджету, за рахунок якого виплачується цей вид державних соціальних гарантій.

Щодо посилань позивача на рішення Конституційного Суду України від 27.02.2020 №3-р/202 у справі №1-247/2018 (3393/18) та рішення Верховного Суду від 29.09.2020 у справі №440/2722/20, то такі є нерелевантними, оскільки у цих рішеннях не досліджувалося питання розміру разової грошової допомоги до 5 травня, обмеженого в 2022 році на підставі абзацу третього підпункту 2 пункту 22 розділу VI Прикінцеві та перехідні положення Бюджетного кодексу України у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану.

Отже, розмір разової грошової допомоги до 5 травня у 2022 році підлягав нарахуванню і виплаті Головним управлінням у розмірі, визначеному Постановою №540, особам з інвалідністю внаслідок війни II групи 3906 гривень. Позивач визнає, що отримав цю суму одноразової допомоги. Оскільки відповідач при нарахуванні та виплаті позивачу в 2022 році одноразової допомоги до 5 травня правомірно керувався Постановою №540, то підстав для перерахунку (збільшення) розміру цієї допомоги на вимогу позивача немає. Тому вимоги позивача про перерахунок розміру одноразової допомоги до 05 травня за 2022 рік не мають ані достатнього підґрунтя в національному законодавстві, ані підтримки касаційного суду у формі усталеної судової практики. За таких обставин позивач не мав законних сподівань, що можуть вважатися майном у значенні статті 1 Першого протоколу ЄКПЛ, а отже його конвенційне та конституційне права не порушені.

Отже, позовні вимоги є безпідставними, тому в їх задоволенні слід відмовити.

Суд на підставі частини п`ятої статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. При прийнятті цього рішення суд враховує, що наведені ним висновки відповідають висновкам касаційного суду щодо застосування статей 46, 64 Конституції України, частини сьомої статті 20 та абзацу третього підпункту 2 пункту 22 розділу Прикінцеві та перехідні положення Бюджетного кодексу України, частини другої статті 20 Закону України Про правовий режим воєнного стану, статті 13 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту, Порядку № 540, що викладені у постанові Верховного Суду від 01.12.2022 №580/2869/22.

Керуючись статтями 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

У задоволенні адміністративного позову відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Василенко Г.Ю.