Справа № 640/24319/21
Суддя: Кузьменко Володимир Володимирович
Дата ухвалення: 2023-02-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2023 року м. Київ

Колегія Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача Кузьменка В.В.,

суддів: Василенка Я.М., Ганечко О.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження у м. Києві справу за адміністративним позовом громадянина Республіки Азербайджан ОСОБА_1 , громадянки Республіки Азербайджан ОСОБА_2 , громадянина Республіки Азербайджан ОСОБА_3 , громадянки Республіки Азербайджан ОСОБА_4 до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, за апеляційною скаргою Державної міграційної служби України на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 28 червня 2022 року,

В С Т А Н О В И Л А:

Громадянин Республіки Азербайджан ОСОБА_1 , громадянка Республіки Азербайджан ОСОБА_2 , громадянин Республіки Азербайджан ОСОБА_3 , громадянка Республіки Азербайджан ОСОБА_4 звернулися до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області, в якому просили:

- визнати протиправним та скасувати Наказ Державної Міграційної Служби України № 246 «Про визнання недійсними деяких посвідок на постійне проживання» від 04 вересня 2019 року відносно Громадянина Республіки Азербайджан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса місця реєстрації та проживання: АДРЕСА_1 , яким скасовано посвідки на постійне проживання;

- визнати протиправним та скасувати рішення ГУ ДМС України в Одеській області від 01 жовтня 2019 року про скасування Дозволу на імміграцію в Україну, виданого 27 жовтня 2011 року гр. Р. Азербайджан ОСОБА_2 та її дітям ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , та скасування Посвідок на постійне місце проживання в Україні серії НОМЕР_2 від 31 жовтня 2011 року, серії НОМЕР_3 від 31 жовтня 2011 року, серії ОД № 19893 від 06 листопада 2012 року;

- зобов`язати відповідачів внести відомості в Державний реєстр (базу) ДМС України недійсних документів - про дійсність Посвідок на постійне місце проживання: серії НОМЕР_9 від 22 січня 2013 року, яка видана гр. Республіки Азербайджан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ; серії НОМЕР_2 від 31 жовтня 2011 року, яка була видана гр. Республіки Азербайджан ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_4 ; серії НОМЕР_3 від 31 жовтня 2011 року, яка була видана гр. Республіки Азербайджан ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_5 ; серії НОМЕР_6 від 06 листопада 2012 року, яка була видана гр. Республіки Азербайджан ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_7 .

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 червня 2022 року позов задоволено.

Визнано протиправним та скасовано Наказ Державної Міграційної Служби України від 04 вересня 2019 року № 246 «Про визнання недійсними деяких посвідок на постійне проживання» відносно Громадянина Республіки Азербайджан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса місця реєстрації та проживання: АДРЕСА_1 , яким скасовано посвідки на постійне проживання.

Визнано протиправним та скасовано рішення ГУ ДМС України в Одеській області від 01 жовтня 2019 року про скасування Дозволу на імміграцію в Україну, виданого 27 жовтня 2011 року гр. Республіки Азербайджан ОСОБА_2 та її дітям ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , та скасування Посвідок на постійне місце проживання в Україні серії НОМЕР_2 від 31 жовтня 2011 року, серії НОМЕР_3 від 31 жовтня 2011 року, серії НОМЕР_6 від 06 листопада 2012 року.

Зобов`язано відповідачів внести відомості в Державний реєстр (базу) ДМС України недійсних документів про дійсність Посвідок на постійне місце проживання: серії НОМЕР_9 від 22 січня 2013 року, яка видана гр. Республіки Азербайджан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ; серії НОМЕР_2 від 31 жовтня 2011 року, яка була видана гр. Республіки Азербайджан ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_4 ; серії НОМЕР_3 від 31 жовтня 2011 року, яка була видана гр. Республіки Азербайджан ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_5 ; серії НОМЕР_6 від 06 листопада 2012 року, яка була видана гр. Республіки Азербайджан ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_7 .

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, Державною міграційною службою України подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції як таке, що ухвалено з порушенням норм матеріального права, та відмовити у задоволенні позову.

Доводи апелянта аналогічні тим, які викладені у відзиві на позовну заяву та обґрунтовані зокрема тим, що дії відповідачів в межах спірних правовідносин вчинено з дотриманням вимог закону. Зауважено, що в результаті перевірки матеріалів справи ОСОБА_1 встановлено, що рішення про залишення на постійне проживання в Україні та документування посвідкою на постійне проживання прийнято згідно статті 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства». 07.08.2001 набув чинність та діє до теперішнього часу Закон України «Про імміграцію», однак позивач 1 дозвіл на імміграцію в Україну не отримував, підстав щодо залишення на постійне проживання в Україні та документування посвідкою на постійне проживання у нього не було. Враховуючи викладене, наказом ДМС від 04.09.2019 № 246 посвідки на постійне проживання на ім`я ОСОБА_1 були визнані недійсними та такими, що підлягають вилученню та знищенню. Отже, підстави для отримання позивачами дозволу на імміграцію в Україну та документування посвідками на постійне проживання - відсутні.

Виконуючи вимоги процесуального законодавства, колегія суддів ухвалила продовжити строк розгляду апеляційної скарги, згідно з положеннями ст. 309 Кодексу адміністративного судочинства України.

Розгляд справи проведено у порядку письмового провадження на підставі пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи, 14.11.2002 громадянин Республіки Азербайджан ОСОБА_1 , звернувся до СГІРФО Котовського МВ УМВС України в Одеській області з заявою щодо надання дозволу на імміграцію в Україну.

До заяви було додано наступні документи: копію паспорта громадянина Республіки Азербайджан серії НОМЕР_8 виданого 02.09.2002 терміном дії до 02.09.2007; копію адресного листка вибуття з Республіки Азербайджан; довідку з місця проживання та про відсутність судимості на території Республіки Азербайджан; довідку про відсутність заборгованостей, копію свідоцтва про народження та шлюб позивача з перекладом; копії документів на будинок; довідку про доходи.

Після розгляду матеріалів, 29.11.2002 ВГПІС УМВС України в Одеській області на підставі статті 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» громадянину Республіки Азербайджан ОСОБА_1 було надано дозвіл на імміграцію в Україну та документовано посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_10, терміном дії до 29.11.2004.

03.11.2004 ОСОБА_1 був документований посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_11 терміном дії «безстроково».

22.01.2013 ОСОБА_1 був документований ГУ ДМС в Одеській області посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_9 .

01.04.2011 громадянка Республіки Азербайджан ОСОБА_2 звернулась до СГІРФО Котовського МВ ГУМВС України в Одеській області з заявою щодо надання дозволу на імміграцію в Україну як особа, шо є дружиною іммігранта - ОСОБА_1 .

Після розгляду матеріалів, 27.10.2011 ВГІРФО ГУМВС України в Одеській області на підставі пункту 6 частини 2 статті 4 Закону України «Про імміграцію» громадянам Республіки Азербайджан ОСОБА_2 разом з дітьми ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було надано дозвіл на імміграцію в Україну.

31.10.2011 громадянка Республіки Азербайджан ОСОБА_2 була документована посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_2 .

31.10.2011 громадянин Республіки Азербайджан ОСОБА_3 був документований посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_3 .

06.11.2012 громадянка Республіки Азербайджан ОСОБА_4 була документована посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_6 .

04.09.2019 наказом ДМС № 246 «Про визнання недійсними деяких посвідок на постійне проживання» відповідно до підпунктів 18, 25 пункту 10 Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.08.2014 № 360, підпункту 8 пункту 72, абзацу третього пункту 73 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 № 321, посвідка на постійне проживання видана ОСОБА_1 була визнана недійсною.

Як наслідок, 01.10.2019 ГУ ДМС України в Одеській області було прийнято рішення про скасування рішення відділу ГІРФО ГУМВС України в Одеській області про надання Дозволу на імміграцію в Україну від 27.10.2011 ОСОБА_2 та її дітям: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .

Також, одночасно ГУ ДМС України в Одеській області на підставі підпункту 1 пункту 64 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою КМУ від 25.04.2018 № 321 було скасовано посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_2 від 31 жовтня 2011 року, серії НОМЕР_3 від 31 жовтня 2011 року, серії НОМЕР_6 від 06 листопада 2012 року, видані ОСОБА_2 та її дітям: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .

Позивачі, не погоджуючись з прийнятими рішеннями про скасування дозволів на міграцію та посвідок на постійне місце проживання в Україні, звернулись до суду з даним адміністративним позовом.

Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачами не доведено правомірність та обґрунтованість оскаржуваних рішень з урахуванням вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України,

Даючи правову оцінку фактичним обставинам справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Указом Президента України "Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади" від 09.12.2010 року № 1085/2010 створено Державну міграційну службу України, на яку покладено функції з реалізації державної політики з питань громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб.

Указом Президента України від 6 квітня 2011 року № 405/2011 "Питання Державної міграційної служби України", яким затверджено "Положення про Державну міграційну службу України зазначено: "Міністерству внутрішніх справ України, Міністерству культури України, Державному комітету України у справах національностей та релігій забезпечити належне виконання функцій, які належали названим органам до набрання чинності цим Указом і передаються до повноважень Державної міграційної служби України, до завершення формування системи її органів.

В постанові Кабінету Міністрів України від 28 березня 2011 року № 346 "Про ліквідацію урядових органів" зазначається, що ліквідований Державний департамент у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб МВС України, урядові органи, які ліквідуються згідно з пунктом 1 цієї постанови, продовжують виконувати свої повноваження до передачі таких повноважень відповідним міністерствам, іншим центральним органам виконавчої влади.

Згідно постанови Кабінету Міністрів України від 15.06.2011 року № 658 "Про утворення Державної міграційної служби", утворено Головне управління Державної міграційної служби в Одеській області, яке виконує відповідні функції щодо прийняття рішень про надання дозволу на імміграцію, відмову в його наданні та скасування такого дозволу; оформлення і видачі іноземцям документів для постійного проживання в Україні; реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб, веде відповідні реєстраційні обліки.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" від 22.09.2011 № 3773-VI (Закон № 3773) іноземець - це особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав; посвідка на постійне проживання - документ, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує право на постійне проживання в Україні.

Згідно зі статтею 3 Закону № 3773-VI іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Частиною першою статті 4 Закону № 3773 встановлено, що іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до Закону України "Про імміграцію" іммігрувати в Україну на постійне проживання.

Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначаються Законом України "Про імміграцію" від 07.06.2001 № 2491-ІІІ (Закон № 2491-ІІІ).

Відповідно до частини першої статті 1 Закону №2491-ІІІ імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання;

- іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання;

- дозвіл на імміграцію - рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Відповідно до приписів статті 11 Закону № 2491-ІІІ після прибуття іммігранта в Україну він повинен звернутися протягом п`яти робочих днів до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції, із заявою про видачу йому посвідки на постійне проживання. До заяви мають додаватися копія паспортного документа заявника із проставленою в ньому довгостроковою візою та копія рішення про надання дозволу на імміграцію.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції, протягом тижня з дня прийняття заяви видає іммігранту посвідку на постійне проживання.

Особі, яка перебуває на законних підставах в Україні і отримала дозвіл на імміграцію, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції, видає посвідку на постійне проживання протягом тижня з дня подання нею відповідної заяви.

Порядок оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 № 321 (далі - Порядок № 321).

Відповідно до пункту 1 Порядку № 321 посвідка на постійне проживання (далі - посвідка) є документом, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує право на постійне проживання в Україні.

Посвідка оформляється іноземцям або особам без громадянства, які мають дозвіл на імміграцію в Україну або до прийняття рішення про припинення громадянства України постійно проживали на території України і після прийняття такого рішення залишилися постійно проживати на її території (пункт 3 Порядку № 321).

Згідно з пунктом 9 Порядку № 321 оформлення посвідки (у тому числі замість втраченої або викраденої), її обмін здійснюється територіальними органами/територіальними підрозділами ДМС.

Пунктом 16 Порядку № 321 встановлено, що документи для оформлення посвідки (у тому числі замість втраченої або викраденої), її обміну подаються до державного підприємства, що належить до сфери управління ДМС, центру надання адміністративних послуг (далі - уповноважений суб`єкт), територіальних органів/територіальних підрозділів ДМС, за місцем проживання іноземця або особи без громадянства.

Відповідно до пункту 21 Порядку № 321 працівник територіального органу/територіального підрозділу ДМС, уповноваженого суб`єкта під час приймання документів від іноземця або особи без громадянства перевіряє повноту поданих іноземцем або особою без громадянства документів, зазначених у пунктах 32 - 34 цього Порядку, відповідність їх оформлення вимогам законодавства, своєчасність їх подання, наявність підстав для оформлення та видачі посвідки, наявність відмітки про перетинання державного кордону чи продовження строку перебування або наявність документа, що підтверджує законність перебування/проживання іноземця або особи без громадянства на території України, звіряє відомості про іноземця або особу без громадянства, зазначені в паспортному документі іноземця або документі, що посвідчує особу без громадянства, з даними, що містяться в заяві-анкеті.

У разі виявлення факту подання документів не в повному обсязі або подання документів, оформлення яких не відповідає вимогам законодавства, територіальний орган/територіальний підрозділ ДМС, уповноважений суб`єкт інформують іноземця або особу без громадянства про відмову в прийнятті документів із зазначенням підстав такої відмови. За бажанням іноземця або особи без громадянства відмова надається у письмовій формі.

У разі відповідності поданих документів вимогам цього Порядку працівник територіального органу/територіального підрозділу ДМС, уповноваженого суб`єкта з використанням електронного цифрового підпису та із застосуванням засобів Реєстру формує заяву-анкету (в тому числі здійснює отримання біометричних даних, параметрів). Реєстрація заяви-анкети здійснюється із застосуванням засобів Реєстру під час її формування (пункт 22 Порядку № 321).

Відповідно до пункту 32 Порядку № 321 для оформлення посвідки іноземець або особа без громадянства подають: 1) паспортний документ іноземця або документ, що посвідчує особу без громадянства, з візою типу D, якщо інше не передбачено законодавством і міжнародними договорами України; 2) документ, що посвідчує особу законного представника, та документ, що підтверджує повноваження особи як законного представника, у разі подання документів законним представником; 3) переклад на українську мову сторінки паспортного документа іноземця або документа, що посвідчує особу без громадянства, з особистими даними, засвідчений у встановленому законодавством порядку; 4) копію рішення про надання дозволу на імміграцію; 5) документ, що підтверджує сплату адміністративного збору, або документ про звільнення від його сплати.

Іноземець або особа без громадянства під час подання документів для оформлення посвідки пред`являють працівникові територіального органу/територіального підрозділу ДМС, уповноваженого суб`єкта оригінали документів, зазначених у підпунктах 1, 2 і 5 цього пункту.

До заяви-анкети додаються оригінали документа, зазначеного у підпункті 3 цього пункту, і документа, що підтверджує сплату адміністративного збору, та копії документів, зазначених у підпунктах 1, 2 і 4 цього пункту, та документа про звільнення від сплати адміністративного збору, засвідчені працівником територіального органу/територіального підрозділу ДМС, уповноваженого суб`єкта шляхом проставлення відмітки "Згідно з оригіналом" та підпису із зазначенням його посади, прізвища, ініціалів та дати.

Пунктом 38 Порядку № 321 встановлено, що рішення про оформлення посвідки приймається територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС за результатами ідентифікації іноземця або особи без громадянства, перевірки поданих документів та відсутності підстав для відмови в її видачі.

Пунктом 72 Порядку № 321 визначено підстави, коли посвідка визнається недійсною та знищується.

Згідно з пунктом 73 Порядку № 321 у разі коли рішення про оформлення посвідки прийнято з порушенням вимог законодавства, керівник відповідного територіального органу/територіального підрозділу ДМС, керівник структурного підрозділу апарату ДМС проводить службову перевірку.

За результатами перевірки складається висновок у двох примірниках, який підписується працівником, що провів перевірку, та його безпосереднім керівником і погоджується керівником територіального органу ДМС, керівником структурного підрозділу апарату ДМС.

На підставі висновку посвідки, видані з порушенням вимог законодавства, визнаються недійсними за наказом ДМС.

З аналізу наведених норм, Порядку № 321 вбачається, що на територіальні органи, які розглядають питання про видачу посвідки на постійне місце проживання та дозволу на імміграцію, покладено функцію щодо всебічної перевірки документів, наданих заявником.

З висновку про розгляд матеріалів щодо оформлення посвідки на постійне проживання в Україні громадянина Республіки Азербайджан ОСОБА_1 вбачається, що рішення про залишення позивача на постійне місце проживання в Україні та документування посвідкою на постійне проживання було прийнято згідно зі статтею 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», водночас, надалі Головне управління Державної міграційної служби в Одеській області дійшло висновку, що позивач не отримував дозволу на імміграцію, а тому підстав для залишення його на постійне місце проживання в Україні та документування посвідкою у нього не було.

Відповідачами вказано, що 29.11.2002 ВГПІС УМВС України в Одеській області на підставі статті 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» громадянину Республіки Азербайджан ОСОБА_1 було надано дозвіл на імміграцію в Україну та документовано посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_10, терміном дії до 29.11.2004.

Таким чином, вперше позивачеві було надано дозвіл на міграцію 29.11.2002, водночас, згідно з вимогами законодавства, рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову

у наданні такого дозволу діє протягом року від дня його прийняття.

В подальшому, позивача було документовано посвідками на постійне проживання серії НОМЕР_11 терміном дії «безстроково» та серії НОМЕР_9 терміном дії «безстроково», водночас, при наданні посвідок серії НОМЕР_11 та серії НОМЕР_9 уповноважений орган мав перевірити надані позивачем документи відповідно до вимог Порядку №321.

Так, позивач є іноземцем, а тому звертаючись до уповноваженого органу з метою отримання документів на право проживання на території України, позивач розраховував на належний розгляд його заяви та перевірку наданих ним документів на предмет їх достатності та належності відповідно до вимог діючого законодавства України, проте, саме уповноваженими органами було допущено помилку та видано посвідки на постійне проживання без повторної видачі дозволу на імміграцію, на чому вірно наголошено судом першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що матеріали справи не місять доказів того, що під час видачі позивачеві посвідок на постійне проживання були наявні будь-які підстави для відмови у видачі посвідок, тобто, на момент оформлення посвідок на постійне проживання, уповноважений орган не встановив порушень законодавства саме з боку позивача.

Отже, Державна міграційна служба України за наявності тих самих обставин, що слугували підставою для надання позивачу посвідок на постійне проживання, без встановлення будь-яких винних дій з боку позивача, прийняв рішення про визнання недійсними та скасування посвідок на постійне проживання серії НОМЕР_10 від 29.11.2020, серії НОМЕР_11 від 03.11.2004 та серії НОМЕР_9 від 22.01.2013, яке оформлене Наказом № 246.

Колегія суддів при розгляді апеляційної скарги акцентує увагу на тому, що позивач користувався протягом досить тривалого часу (понад 17 років) посвідками на постійне проживання в Україні, а саме у період з 2002 року по 2019 рік включно, маючи обґрунтоване сподівання на належне виконання суб`єктом владних повноважень (міграційним органом) своїх повноважень під час їх первісного оформлення.

Відтак, у межах спірних правовідносин позивач не повинен нести негативні наслідки протиправної поведінки державного органу (у даному разі міграційного органу), оскільки порушення відбулося не з його вини, а виправлення допущеної помилки шляхом прийняття Наказу від 04 вересня 2019 року №246 «Про визнання недійсними деяких посвідок на постійне проживання» в частині, що стосується Громадянина Республіки Азербайджан ОСОБА_1 , є недопустимим.

Приписами п.п. 70, 71 рішення Європейського суду з прав людини у справі RYSOVSKYY v. UKRAINE (Рисовський проти України) заява № 29979/04 проаналізовано поняття "належне урядування", згідно з яким, аналізуючи відповідність цього мотивування Конвенції, Суд підкреслює особливу важливість принципу "належного урядування". Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах "Беєлер проти Італії" [ВП] (Beyeler v. Italy [GC]), заява № 33202/96, п. 120, ECHR 2000-I, "Онер`їлдіз проти Туреччини" [ВП] (Oneryildiz v. Turkey [GC]), заява № 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, "Megadat.com S.r.l. проти Молдови" (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява № 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і "Москаль проти Польщі" (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах "Лелас проти Хорватії" (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, п. 74, від 20 травня 2010 року, і "Тошкуце та інші проти Румунії" (Toscuta and Others v. Romania), заява №36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах "Онер`їлдіз проти Туреччини" (Oneryildiz v. Turkey), п. 128, та "Беєлер проти Італії" (Beyeler v. Italy), п. 119).

Принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. зазначене вище рішення у справі Москаль проти Польщі (Moskal v. Poland), n. 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (див. там само). З іншого боку, потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (див., mutatis mutandis, рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки" (Pincova and Pine v. the Czech Republic), заява № 36548/97, п. 58, ECHR 2002-VIII). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі "Лелас проти Хорватії" (Lelas v. Croatia), п. 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див., серед інших джерел, mutatis mutandis, зазначене вище рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки" (Pincova and Pine v. the Czech Republic), n. 58, а також рішення у справі "Ґаші проти Хорватії" (Gashi v. Croatia), заява № 32457/05, п. 40, від 13 грудня 2007 року, та у справі "Трґо проти Хорватії" (Trgo v. Croatia), заява № 35298/04, п. 67, від 11 червня 2009 року).

Державною міграційною службою України при прийнятті оскаржуваного наказу № 246, не дотримано одного з елементів критерію необхідності у демократичному суспільстві , а саме - принципу пропорційності, який, в свою чергу, вимагає встановлення балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване оскаржуване рішення суб`єкта владних повноважень, що призвело до негативних наслідків для позивача за відсутності будь-якої вини останнього.

У своїй практиці Європейський суд з прав людини неодноразово робив визначення критерію необхідності у демократичному суспільстві . Так, за практикою Суду при визначенні питання необхідності у демократичному суспільстві держави користуються певною свободою розсуду, межі якої залежать від сфери, що вступає в конфлікт з гарантованим правом.

ЄСПЛ оцінює пропорційність обмежень, застосованих до права на повагу до сімейного життя, по відношенню до легітимної мети, якої прагнуть досягти сторони при застосуванні таких обмежень, а тому, суд дійшов висновку, що будь-яке непропорційне втручання з боку держави у фундаментальне право передбачене ст. 8 ЄКПЛ не буде вважатися необхідним у демократичному суспільстві.

Поряд з цим, суд першої інстанції вірно врахував, що позивач перебуває у шлюбі, має двох дітей, які виросли та отримали освіту в Україні, зареєстровані та проживають за адресою: АДРЕСА_1 , що вказує на невідповідність оскаржуваного рішення відповідача критерію необхідності у демократичному суспільстві, оскільки для позивача та членів його сім`ї скасування посвідок на постійне проживання має наслідком повну зміну способу життя родини, за відсутності жодних протиправних дій з боку останніх, що неприпустимо.

Частина 2 статті 3 Конституції України визначає, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Відтак, колегія суддів погоджується з тим, що наявні достатні правові підстави для визнання протиправним та скасування Наказу Державної Міграційної Служби України від 04 вересня 2019 року №246 «Про визнання недійсними деяких посвідок на постійне проживання» відносно Громадянина Республіки Азербайджан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса місця реєстрації та проживання: АДРЕСА_1 , яким скасовано посвідки на постійне проживання.

Стосовно позовних вимог в частині визнання протиправними та скасування рішень ГУ ДМС України в Одеській області від 01 жовтня 2019 року про скасування Дозволу на імміграцію в Україну, виданого 27 жовтня 2011 року гр. Р. Азербайджан ОСОБА_2 та її дітям ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , та скасування Посвідок на постійне місце проживання в Україні серії НОМЕР_2 від 31 жовтня 2011 року, серії НОМЕР_3 від 31 жовтня 2011 року, серії НОМЕР_6 від 06 листопада 2012 року, то з висновку про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянці Республіки Азербайджан ОСОБА_2 разом з дітьми вбачається, що підставою для прийняття оскаржуваних рішень став висновок відповідача 2 про те, що у зв`язку з прийняттям Наказу №246, яким визнано недійсними посвідки на постійне місце проживання, видані її чоловіку - позивачу 1, позивач 2 та її діти (позивач 3 та позивач 4) станом на 01.04.2011 - на день звернення із заявою про надання дозволу на імміграцію, підстав для отримання дозволу на імміграцію не мали.

Таким чином, на підставі пунктів 1, 6 частини першої статті 12 Закону України «Про імміграцію» позивачу 2, позивачу 3 та позивачу 4 скасовано дозволи на імміграцію та посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_2 від 31 жовтня 2011 року, серії НОМЕР_3 від 31 жовтня 2011 року та серії НОМЕР_6 від 06 листопада 2012 року.

Відповідно до пунктів 1, 6 частини 1 статті 12 Закону №2491-ІІІ дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; в інших випадках, передбачених законами України, водночас, з матеріалів справи вбачається, що з боку позивача 2, позивача 3 та позивача 4 не було допущено порушень при подачі документів для отримання дозволу та посвідки на постійне проживання в Україні, не було подано свідомо неправдивих відомостей, документи не містили недостовірних даних та не були підробленими, натомість підставою для прийняття оскаржуваних рішень відповідачем 2 став виключно Наказ №246, оцінку якому надано судом вище та який, на переконання, суду підлягає скасуванню.

Інших підстав, окрім посилання на Наказ № 246, відповідачем 2 під час прийняття оскаржуваних рішень відносно громадянки Республіки Азербайджан ОСОБА_2 , громадянина Республіки Азербайджан ОСОБА_3 , громадянки Республіки Азербайджан ОСОБА_4 відповідачем 2 не наведено ані в оскаржуваних рішеннях, ані у відзиві на позовну заяву.

Таким чином, враховуючи висновки суду щодо протиправності Наказу №246, позовні вимоги громадянки Республіки Азербайджан ОСОБА_2 , громадянина Республіки Азербайджан ОСОБА_3 , громадянки Республіки Азербайджан ОСОБА_4 в частині щодо визнання протиправними та скасування рішень ГУ ДМС України в Одеській області від 01 жовтня 2019 року також є обґрунтованими та правомірно задоволені судом першої інстанції.

В частині вимог про зобов`язання відповідачів внести відомості в Державний реєстр (базу) ДМС України недійсних документів про дійсність посвідок на постійне місце проживання: серії НОМЕР_9 від 22 січня 2013 року, яка видана гр. Республіки Азербайджан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ; серії НОМЕР_2 від 31 жовтня 2011 року, яка була видана гр. Республіки Азербайджан ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_4 ; серії НОМЕР_3 від 31 жовтня 2011 року, яка була видана гр. Республіки Азербайджан ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_5 ; серії НОМЕР_6 від 06 листопада 2012 року, яка була видана гр. Республіки Азербайджан ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_7 , то приписами частини 3 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України прямо передбачено, що у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта, суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Частиною четвертою статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом №475/97-ВР від 17.07.1997, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Таким чином, вимоги про зобов`язання відповідачів внести відомості в Державний реєстр (базу) ДМС України недійсних документів про дійсність посвідок на постійне місце проживання є обґрунтованими.

Задоволення позовної вимоги щодо зобов`язання відповідачів вчинити вище вказані дії, є дотриманням судом гарантій того, що спір між сторонами буде остаточно вирішений.

При цьому, якщо відмова відповідного органу визнана судом протиправною, а іншого варіанту поведінки у суб`єкта владних повноважень за законом не існує, то суд має право зобов`язати такий орган влади вчинити конкретні дії, які б гарантували захист прав і свобод позивача.

Отже, застосування судом зазначеного вище способу захисту права в контексті спірних правовідносин не можна вважати втручанням у дискреційні повноваження органів Державної міграційної служби.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного суду України в справі № 751/9773/16-а від 10.04.2020.

Колегія суддів при розгляді апеляційної скарги вказує на імперативні приписи ч. 5 ст. 242 КАС України, якими передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідачем в доводах апеляційної скарги жодним чином не обґрунтовано наявність підстав для відступу від вищевказаної правової позиції Верховного Суду, яка під час розгляду справи була правомірно врахована судом першої інстанції на виконання вимог ч. 5 ст. 242 КАС України.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з тим, що в межах спірних правовідносин позовні вимоги громадянина Республіки Азербайджан ОСОБА_1 , громадянки Республіки Азербайджан ОСОБА_2 , громадянина Республіки Азербайджан ОСОБА_3 , громадянки Республіки Азербайджан ОСОБА_4 до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області є обґрунтованими.

Доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки не спростовують висновки суду першої інстанцій та були враховані судом першої інстанції під час прийняття оскаржуваного рішення, яке, на переконання колегії суддів, є законним та прийнято з дотриманням норм матеріального права.

Згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.

Перевіривши мотивування судового рішення та доводи апеляційної скарги, відповідно до вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду, врахувавши ст. 6 КАС України, відповідно до якої суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, судова колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку за наслідками розгляду даного спору.

Керуючись ст.ст. 242, 308, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 28 червня 2022 року у справі за позовом громадянина Республіки Азербайджан ОСОБА_1 , громадянки Республіки Азербайджан ОСОБА_2 , громадянина Республіки Азербайджан ОСОБА_3 , громадянки Республіки Азербайджан ОСОБА_4 до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 червня 2022 року - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Суддя-доповідач В. В. Кузьменко

Судді: Я. М. Василенко

О. М. Ганечко