Справа № 440/18337/21
Суддя: Григоров А.М.
Дата ухвалення: 2023-02-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2023 р. Справа № 440/18337/21
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Григорова А.М.,

Суддів: Бартош Н.С. , Подобайло З.Г. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Територіального управління Державної судової адміністрації України в Полтавській області на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 07.07.2022, головуючий суддя І інстанції: О.В. Гіглава, м. Полтава, повний текст складено 07.07.22 по справі № 440/18337/21

за позовом ОСОБА_1

до Державної судової адміністрації України , Територіального управління Державної судової адміністрації України в Полтавській області

про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі по тексту - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Державної судової адміністрації України, Територіального управління Державної судової адміністрації України в Полтавській області, в якій, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просив суд першої інстанції:

- визнати протиправними дії відповідачів щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 за період з 01.01.2021 до 31.08.2021 суддівської винагороди та інших виплат, а саме, компенсації за невикористану відпустку, матеріальної допомоги на оздоровлення, допомоги у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, вихідної допомоги (ст. 43 Закону України "Про судоустрій і статус суддів") та інших виплат, обчислення яких здійснюється виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді з 1 січня 2021 року в розмірі 2102,00 грн.;

- зобов`язати нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 з відповідачів суддівську винагороду позивача за період з 01.01.2021 до 31.08.2021 з урахуванням індексації, виходячи з базового розміру посадового окладу судді 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого на 1 січня 2021 року складає 2270,00, з урахуванням раніше виплачених сум та з утриманням передбачених законом податків і обов`язкових платежів, а також недоотриманий розмір компенсації за невикористану відпустку, матеріальної допомоги на оздоровлення, допомоги у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, вихідної допомоги (ст. 43 Закону України "Про судоустрій і статус суддів") та інших виплат, виходячи з базового розміру посадового окладу судді 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого на 1 січня 2021 року складає 2270,00 грн. (у тому числі, з урахуванням компенсації громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати).

В обґрунтування вимог посилався на те, що у спірний період працював суддею Зінківського районного суду Полтавської області та займав у ньому адміністративну посаду голови суду. Вважає, що дії відповідачів щодо нарахування та виплати йому за період з 01.01.2021 до 31.08.2021 суддівської винагороди та інших виплат, а саме, компенсації за невикористану відпустку, матеріальної допомоги на оздоровлення, допомоги у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, вихідної допомоги (ст. 43 Закону України "Про судоустрій і статус суддів") та інших виплат, обчислення яких здійснюється виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді з 1 січня 2021 року в розмірі 2102,00 грн. є протиправними.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 07.07.2022 року позов ОСОБА_1 до Державної судової адміністрації України, Територіального управління Державної судової адміністрації України в Полтавській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - задоволено частково.

Визнано протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Полтавській області щодо нарахування та виплати суддівської винагороди судді Зіньківського районного суду Полтавської області ОСОБА_1 за січень - серпень 2021 року, обчисленої виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді з 1 січня 2021 року в розмірі 2102 гривні.

Зобов`язано Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Полтавській області здійснити нарахування та виплату суддівської винагороди ОСОБА_1 з 01 січня 2021 року по 31 серпня 2021 року включно у відповідності до вимог статті 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", виходячи з базового розміру посадового окладу судді 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого на 1 січня 2021 року складає 2270 гривень, з урахуванням раніше виплачених сум та з утриманням передбачених законом податків і обов`язкових платежів.

Зобов`язано Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Полтавській області за період з 01 січня 2021 року по 31 серпня 2021 року нарахувати та виплатити ОСОБА_1 всі виплати, обрахування яких здійснюється виходячи з розміру суддівської винагороди у відповідності до вимог статті 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", виходячи з базового розміру посадового окладу судді 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого на 1 січня 2021 року складає 2270 гривень, з урахуванням раніше виплачених сум та з утриманням передбачених законом податків і обов`язкових платежів.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

У задоволенні клопотання про допущення до негайного виконання рішення суду відмовлено.

У задоволенні клопотання про встановлення судового контролю відмовлено.

Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Полтавській області, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подало апеляційну скаргу, в якій просило суд апеляційної інстанції скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 07.07.2022 р. у справі №440/18337/21 за позовом ОСОБА_1 до Державної судової адміністрації України, територіального управління Державної судової адміністрації України в Полтавській області про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії в частині задоволення позову. В частині позовних вимог про зобов`язання ТУ ДСА України в Полтавській області здійснити нарахування та виплату позивачу вихідної допомоги та допомоги на оздоровлення за період з 01 січня 2021 року по 31 серпня 2021 року у відповідності до вимог статті 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", виходячи з базового розміру посадового окладу судді 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого на 01 січня 2021 року складає 2270 гривень, просило залишити без розгляду. В іншій частині задоволених рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 07.07.2022р. у справі № 440/18337/21 просило відмовити. Прохало розгляд справи проводити у відсутність представника відповідача - ТУ ДСА України в Полтавській області.

В обґрунтування вимог скарги посилається на те, що з рішенням суду в частині задоволення позовних вимог відповідач не погоджується. Вважає, що воно винесене з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, виходячи з наступного. Так, щодо незастосування судом ст. 122, 123 КАС України при вирішенні питання про прийняття заяви про збільшення позовних вимог від 04.02.2022р., зазначає наступне. Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 05.05.2022р. була прийнята до розгляду заява позивача ОСОБА_1 про збільшення позовних вимог від 04.02.2022р., в описовій частині якої судом викладено висновок про необґрунтованість позиції ТУ ДСА України в Полтавській області щодо пропуску позивачем строку звернення до суду із позивними вимогами в частині нарахування та виплати вихідної допомоги, допомоги по тимчасовій непрацездатності інших виплат. Вважає ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 05.05.2022р. в частині прийняття до розгляду заяви позивача про збільшення позивних вимог незаконною та необґрунтованою, винесеною з порушенням норм матеріального та процесуального права, що вплинуло на правильне вирішення справи, виходячи з наступного. Відповідно до ч.5 ст.122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк. Вказує, що позивач працював на посаді судді (голови) Зіньківського районного суду Полтавської області, з якої був звільнений відповідно до рішення Вищої ради правосуддя № 1906/0/15-21 від 31.08.2021р. У зв`язку зі звільненням у вересні 2021р. із позивачем був проведений повний розрахунок, у т.ч. нарахована та виплачена вихідна допомога у розмірі 321606,00 грн. (3 місячні суддівські винагороди за останньою посадою). Вказує, що допомога по тимчасовій непрацездатності, оплата перших п`яти днів тимчасової непрацездатності та вихідна допомога при виході у відставку не є тими виплатами, на які не розповсюджується місячний строк позовної давності, встановлений ч.5 ст.122 КАС України. Враховуючи, що остаточний розрахунок з позивачем був проведений 02.09.2021р, строк позовної давності щодо позовних вимог про перерахунок вихідної допомоги та допомоги по тимчасовій непрацездатності почав свій перебіг 03.09.2021р. і закінчився 02.10.2021р. Строк позовної давності щодо вимог про перерахунок допомоги по тимчасові непрацездатності (у т.ч. оплата перших п`яти днів непрацездатності), що мала місце у лютому 2021 року, червні та липні 2021р. відповідно закінчився ще раніше. Рішення суду першої інстанції по даній справі не містить висновків щодо поважності причин пропуску строку звернення до суду, так і інформації щодо заяви позивача про поновлення пропущеного строку звернення до суду. Вважає, що заява про збільшення позивних вимог від 04.02.2022р. мала бути повернута позивачу або позовні вимоги про перерахунок вихідної допомоги, допомоги по тимчасовій непрацездатності мали бути залишені без розгляду у відповідності до ст. 123 КАС України. Натомість Полтавським окружним адміністративним судом вказані вимоги позивача задоволені. Щодо необґрунтованості та незаконності рішення про перерахунок допомоги по тимчасовій непрацездатності, зазначає наступне. Для нарахування допомоги по тимчасовій непрацездатності враховується заробітна палата, з якої був сплачений ЄСВ. Донарахувати допомогу по тимчасовій непрацездатності у зв`язку із донарахуванням суддівської винагороди за минулі періоди неможливо, оскільки у той період ЄСВ нараховувався та сплачувався із нарахованої у минулому суми. Щодо підстав оскарження рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 07.07.2022р. в частині задоволення позовних вимог про перерахунок суддівської винагороди (допомоги на оздоровлення у розмірі посадового окладу), зазначає наступне. Протягом 2021 року суддівська винагорода позивачу нараховувалася і виплачувалася із застосуванням прожиткового мінімуму працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді: з 1 січня - 2102 грн. відповідно до ст. 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2021 рік". Відповідно до ст. 7 Закону України Про Державний бюджет України на 2021 рік у 2021 році прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді, з 1 січня становить 2102 грн. Отже, Законом про Державний бюджет запроваджено розрахункову величину для визначення базового розміру посадового окладу судді, який станом на 01.01.2021 р. становить 2102 грн. Територіальне управління як розпорядник бюджетних коштів нижчого рівня не мало правових підстав для нарахування та виплати суддівської винагороди поза межами видатків Державного бюджету та без застосування статті 7 Закону України Про Державний бюджет України на 2021 рік. Враховуючи викладене, вважає, що рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 07.07.2022р. у даній справі є незаконним та необґрунтованим, винесеним з порушенням норм матеріального права та процесуального права.

Позивач по справі направив на електронну пошту суду відзив на апеляційну скаргу, який містив кваліфікований електронний підпис, в якому посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, прохав суд відмовити у задоволенні апеляційної скарги , а рішення Полтавського окружного адміністративного суду 07.07.2022 року залишити без змін.

Також, позивач направив на електронну пошту суду клопотання, яке містило кваліфікований електронний підпис, в якому останній прохав проводити розгляд апеляційної скарги Територіального управління Державної судової адміністрації України в Полтавській області у його відсутність, відмовивши в задоволенні цієї скарги, залишивши рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 07.07.2022 року без змін.

Учасники справи про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги були повідомлені заздалегідь та належним чином.

Враховуючи приписи п.2 ч.1 ст.311 КАС України колегія суддів ухвалила апеляційний розгляд справи по справи продовжити в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши оскаржуване рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено судом апеляційної інстанції, що у період з 01.01.2021 по 31.08.2021 ОСОБА_1 працював суддею Зінківського районного суду Полтавської області та займав у ньому адміністративну посаду голови суду.

Зі змісту письмових доказів, зокрема відомостей (розрахункових листів) по виплаті ОСОБА_1 суддівської винагороди у період з 01.01.2021 по 31.08.2021 (а.с. 42-43), оклад позивача складає 63060,00 грн., тобто суддівську винагороду за період з 01.01.2021 по 31.08.2021 ОСОБА_1 обчислено з урахуванням розрахункової величини, передбаченої Законом України "Про Державний бюджет України на 2021 рік", тобто виходячи з розміру прожиткового мінімуму, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді - 2102,00 грн.

Позивач, вважаючи невірним застосування такого розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а саме, 2102,00 грн. для розрахунку його посадового окладу та, як наслідок, недоплати ОСОБА_1 суддівської винагороди та усіх інших доплат, які обраховуються виходячи із суддівської винагороди, звернувся до суду із вимогами у даній справі.

Приймаючи рішення про частково задоволення вимог, суд першої інстанції виходив з того, що дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Полтавській області щодо нарахування та виплати суддівської винагороди судді Зіньківського районного суду Полтавської області ОСОБА_1 за січень - серпень 2021 року, обчисленої виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді з 1 січня 2021 року в розмірі 2102 гривні є протиправними, а тому у зв`язку з цим також піддягають задоволенню вимоги позивача про зобов`язання Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Полтавській області здійснити нарахування та виплату суддівської винагороди ОСОБА_1 з 01 січня 2021 року по 31 серпня 2021 року включно у відповідності до вимог статті 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", виходячи з базового розміру посадового окладу судді 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого на 1 січня 2021 року складає 2270 гривень, з урахуванням раніше виплачених сум та з утриманням передбачених законом податків і обов`язкових платежів та про зобов`язання Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Полтавській області за період з 01 січня 2021 року по 31 серпня 2021 року нарахувати та виплатити ОСОБА_1 всі виплати, обрахування яких здійснюється виходячи з розміру суддівської винагороди у відповідності до вимог статті 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", виходячи з базового розміру посадового окладу судді 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого на 1 січня 2021 року складає 2270 гривень, з урахуванням раніше виплачених сум та з утриманням передбачених законом податків і обов`язкових платежів.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на наведене вище.

Так, спірним питанням у даній справі є питання застосування до розрахунку суддівської винагороди прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді з 1 січня 2021 року в розмірі 2102 грн.

Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Статтею 43 Конституції України, серед іншого, визначено, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Відповідно до статті 130 Конституції України держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

У преамбулі Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02 червня 2016 року №1402-VIII (далі по тексту - Закон №1402-VIII) зазначено, що цей Закон визначає організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд.

Частиною першою статті 4 Закону № 1402-VIII встановлено, що судоустрій і статус суддів в Україні визначаються Конституцією України та законом.

Зміни до цього Закону можуть вноситися виключно законами про внесення змін до Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (частина друга статті 4).

Відповідно до частини першої статті 135 Закону №1402-VIII суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

За частиною другою статті 135 Закону №1402-VIII суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за:

1) вислугу років;

2) перебування на адміністративній посаді в суді;

3) науковий ступінь;

4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

Відповідно до частини третьої статті 135 Закону № 1402-VIII (яка згідно з Рішенням Конституційного Суду №4-р/2020 від 11 березня 2020 року діє в редакції Закону №1774-VIII) базовий розмір посадового окладу судді становить: 1) судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня календарного року; 2) судді апеляційного суду, вищого спеціалізованого суду - 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня календарного року; 3) судді Верховного Суду - 75 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Згідно з статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2021 рік" (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) установлено у 2021 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 01 січня - 2189 гривень, з 01 липня - 2294 гривні, з 01 грудня - 2393 гривні, а для основних соціальних і демографічних груп населення:

дітей віком до 6 років: з 01 січня - 1921 гривня, з 01 липня - 2013 гривень, з 01 грудня - 2100 гривень;

дітей віком від 6 до 18 років: з 01 січня - 2395 гривень, з 01 липня - 2510 гривень, з 01 грудня - 2618 гривень;

працездатних осіб: з 01 січня - 2270 гривень, з 01 липня - 2379 гривень, з 01 грудня - 2481 гривня;

працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді: з 01 січня - 2102 гривні;

працездатних осіб, який застосовується для визначення посадових окладів працівникам інших державних органів, оплата праці яких регулюється спеціальними законами: з 01 січня - 2102 гривні;

працездатних осіб, який застосовується для визначення посадового окладу прокурора окружної прокуратури: з 01 січня - 1600 гривень;

осіб, які втратили працездатність: з 01 січня - 1769 гривень, з 01 липня - 1854 гривні, з 01 грудня - 1934 гривні.

Як вбачається з матеріалів даної справи суддівську винагороду за період з 01.01.2021 по 31.08.2021 позивачу обчислено, виходячи з приписів абзацу 5 статті 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2021 рік", з розміру прожиткового мінімуму на одну особу в розрахунку на місяць для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді - 2102,00 грн.

Колегія суддів зазначає, що однією з гарантій належного здійснення правосуддя є створення необхідних умов для діяльності суддів, їх правового, соціального захисту та побутового забезпечення.

Визначені Конституцією України та спеціальним законодавчим актом (Законом №1402-VIII) гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом.

Конституційний принцип незалежності суддів означає також конституційно обумовлений імператив охорони матеріального забезпечення суддів від його скасування чи зниження досягнутого рівня без відповідної компенсації як гарантію недопущення впливу або втручання у здійснення правосуддя. Окреслену правову позицію стосовно гарантій незалежності суддів було висловлено у низці рішень Конституційного Суду України, зокрема рішеннях від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002, від 01 грудня 2004 року № 19-рп/2004, від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005, від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008, від 03 червня 2013 року № 3-рп/2013, а також від 04 грудня 2018 року № 11 -р/2018.

Система правового захисту суддів, зокрема їх матеріального забезпечення, встановлена Законом № 1402-VIII, положення якого узгоджуються з вимогами міжнародно-правових актів щодо незалежності суддів і спрямовані на забезпечення стабільності досягнутого рівня гарантій незалежності суддів, а також є гарантією поваги до гідності людини, її прав та основоположних свобод.

Колегія суддів зазначає, що у пункті 62 висновку №1 (2001) Консультативної ради європейських суддів до Комітету міністрів Ради Європи щодо стандартів незалежності судової влади та незмінюваності суддів підкреслюється, що в цілому важливо (особливо для нових демократичних країн) передбачити спеціальні правові положення, що захищають грошову винагороду суддів від скорочення, а також забезпечити положення, що гарантують збільшення оплати праці суддів відповідно до зростання вартості життя.

Виплата суддівської винагороди регулюється статтею 130 Конституції України та статтею 135 Закону №1402-VIII й норми інших законодавчих актів до цих правовідносин (щодо виплати суддівської винагороди) застосовуватися не можуть.

З 30 вересня 2016 року набрали чинності зміни, внесені до Конституції України згідно із Законом України від 02 червня 2016 року № 1401-VIII "Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)" (далі по тексту - Закон №1401-VIII).

Цим Законом, серед іншого, статтю 130 Конституції України викладено в новій редакції, текст якої зазначено вище. Верховний Суд звертає увагу на те, що Конституція України у редакції Закону № 1401-VIII вперше містить положення, які закріплюють спосіб визначення розміру суддівської винагороди, а саме, що "розмір винагороди встановлюється законом про судоустрій".

З цією конституційною нормою співвідносяться норми частини першої статті 135 Закону №1402-VIII, які дають чітке розуміння, що єдиним нормативно-правовим актом, яким повинен і може визначатися розмір суддівської винагороди, є закон про судоустрій.

Розмір суддівської винагороди визначено у статті 135 Закону №1402-VIII, який з огляду як на свою назву, так і сферу правового регулювання (означену в преамбулі) є законом про судоустрій в значенні частини другої статті 130 Конституції України.

Пунктом 1 частини третьої та пунктом 1 частини четвертої статті 135 Закону №1402-VIII визначено, що базовий розмір посадового окладу судді місцевого суду становить 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, із застосуванням регіонального коефіцієнту 1,1, якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше сто тисяч осіб.

Статтею 130 Конституції України закріплено, що розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Разом із цим розмір посадового окладу судді, який є складовим елементом суддівської винагороди, на пряму залежить від прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до статті 46 Конституції України визначення прожиткового мінімуму, закладення правової основи для його встановлення, затвердження тощо наведено у Законі України "Про прожитковий мінімум" від 15 липня 1999 року №966-XIV (далі по тексту - Закон №966-XIV).

Відповідно до статті 1 Закону №966-XIV прожитковий мінімум - вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування (далі - набір продуктів харчування), а також мінімального набору непродовольчих товарів (далі - набір непродовольчих товарів) та мінімального набору послуг (далі - набір послуг), необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості.

Прожитковий мінімум визначається нормативним методом у розрахунку на місяць на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення: дітей віком до 6 років; дітей віком від 6 до 18 років; працездатних осіб; осіб, які втратили працездатність.

У змісті наведеної норми Закону № 966-XIV закріплено вичерпний перелік основних соціальних і демографічних груп населення відносно яких визначається прожитковий мінімум.

Статтею 4 Закону № 966-XIV встановлено, що прожитковий мінімум на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення, щороку затверджується Верховною Радою України в законі про Державний бюджет України на відповідний рік. Прожитковий мінімум публікується в офіційних виданнях загальнодержавної сфери розповсюдження.

Колегія суддів зазначає, що Законом №966-XIV не визначено такого виду прожиткового мінімуму, як "прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді".

При цьому, Законом №966-XIV судді не віднесені до соціальної демографічної групи населення стосовно яких прожитковий мінімум повинен встановлюватися окремо.

Натомість, статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2021 рік", разом із встановленням на 01 січня 2021 року прожиткових мінімумів, у тому числі, для працездатних осіб в розмірі 2270,00 грн., був введений такий новий вид прожиткового мінімуму, як "прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді", розмір якого становить 2102,00 грн.

До 2021 року Територіальним управлінням Державної судової адміністрації України в Полтавській області для розрахунку базового розміру посадового окладу застосовувався прожитковий мінімум для працездатних осіб, розмір якого встановлювався на 01 січня відповідного календарного року, як це передбачено статтею 135 Закону № 1402-VIII.

Так, зміни до Закону №1402-VIII в частині, яка регламентує розмір суддівської винагороди у період, про який слідує у позовній заяві (січень - серпень 2021 року), а також до Закону №966-XIV щодо визначення прожиткового мінімуму не вносилися, тож законних підстав для зменшення розміру прожиткового мінімуму, який встановлено для працездатних осіб на 01 січня календарного року, з метою визначення суддівської винагороди, немає.

Колегія суддів акцентує увагу, що до спірних правовідносин спеціальними є норми статті 135 Закону №1402-VIII, які у часі прийняті раніше, мають пріоритет стосовно пізніших положень Закону України "Про Державний бюджет України на 2021 рік".

Водночас, Закон України "Про Державний бюджет України на 2021 рік" фактично змінив складову для визначення базового розміру посадового окладу судді, що порушує гарантії незалежності суддів, одна з яких передбачена частиною другою статті 130 Конституції України і частиною третьою статті 135 Закону № 1402-VIII.

Колегія суддів зазначає, що Закон України "Про Державний бюджет України на 2021 рік" не повинен містити інакшого чи додаткового правового регулювання правовідносин, що охоплюються предметом регулювання інших законів України, особливо тієї сфери суспільних відносин, для яких діють спеціальні (виняткові) норми. Конституція України не надає закону про Державний бюджет України вищої юридичної сили стосовно інших законів.

Тобто, у національному законодавчому полі існує колізія положень двох нормативно-правових актів рівня закону, подолати яку можливо, застосувавши загальний принцип права "спеціальний закон скасовує дію загального закону" (Lex specialis derogate generali). Такий підхід використовується у випадку конкуренції норм: коли на врегулювання суспільних відносин претендують загальні та спеціальні норми права.

Отже, за таким правовим підходом, при конкуренції норм необхідно застосовувати правило пріоритетності норм спеціального закону (lex specialis), тобто Закону №1402-VIII, а положення Закону № 966-XIV вважати загальними нормами (lex generalis).

На такий аспект законодавчого регулювання звернув увагу Конституційний Суд України у рішеннях від 09 липня 2007 року № 6-рп/2007 (справа про соціальні гарантії громадян) та від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008 (справа щодо предмета та змісту закону про Державний бюджет України). У межах апеляційного перегляду судового рішення в цій справі колегія суддів звертає на нього увагу у сукупності з іншою аргументацією, про яку йдеться вище.

Отже, Законом № 1402-VIII закріплено, що для визначення розміру суддівської винагороди до уваги може братися лише прожитковий мінімум для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня календарного року. Оскільки вказана конституційна гарантія незалежності суддів не може порушуватися і змінюватися без внесення відповідних змін до закону про судоустрій, відповідач неправильно визначився із розрахунковою величиною посадового окладу, застосувавши в розрахунку іншу величину, відмінну від тієї, що визначена спеціальним законом.

Європейський суд з прав людини у своєму рішенні у справі "Зубко та інші проти України" від 26 квітня 2006 року зазначив, що неспроможність держави вчасно виплачувати суддям їх виплати є несумісною з потребою їх здатності виконувати свої професійні функції неупереджено, щоб не зазнавати тиску і впливу на поведінку; неспроможність держави гарантувати адекватну та своєчасну виплату винагороди національним суддям та невизначеність, у якій вони залишаються, порушує справедливий баланс, що має виникнути між потребами державного інтересу та необхідністю захистити права заявників на мирне володіння своїм майном.

Необхідно підкреслити, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів, що регулюють питання правового статусу суддів, не допускається звуження змісту та обсягу визначених Конституцією України та законом гарантій незалежності судді.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів констатує, що заміна гарантованої Конституцією України однієї зі складових суддівської винагороди - прожиткового мінімум для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 01 січня 2021 року (2270,00 грн.), на іншу розрахункову величину, яка Законом України "Про судоустрій і статус суддів" не передбачена (прожитковий мінімум для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді - 2102,00 грн.), у період з 01.01.2021 по 31.08.2021 на підставі абзацу 5 статті 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2021 рік" було неправомірним.

Розмір суддівської винагороди встановлено статтею 135 Закону №1402-VIII, тож позивач має право на те, щоб йому виплатили недоотримані кошти (заборгованість).

Таким чином, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що обмеження виплати позивачеві, починаючи з січня 2021 року, суддівської винагороди (шляхом обчислення її розміру, виходячи з показника прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі саме 2102 грн.) здійснено протиправно.

Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Полтавській області зобов`язане було при визначенні розміру суддівської винагороди ОСОБА_1 у період з січня 2021 року по серпень 2021 року включно діяти відповідно до Закону №1402 та обчислювати розмір суддівської винагороди, виходячи з показника прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого Законом України "Про Державний бюджет на 2021 рік" саме у значенні 2270 грн., а не 2102 грн., як це протиправно здійснено Територіальним управлінням, чим, відповідно, порушено права позивача на отримання суддівської винагороди у належному розмірі.

Отже, Територіальним управлінням Державної судової адміністрації України в Полтавській області зазначений вище обов`язок не був виконаний через помилкове застосування до спірних правовідносин норм частини абзацу 5 статті 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2021 рік", а не через відсутність відповідних бюджетних призначень.

Колегія суддів зазначає, що відповідно до ч.ч. 1-4 ст. 148 Закону № 1402-VIII фінансування всіх судів в Україні здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Видатки загального фонду Державного бюджету України на утримання судів належать до захищених статей видатків Державного бюджету України.

Функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів здійснюють, зокрема Державна судова адміністрація України - щодо фінансового забезпечення діяльності всіх інших судів, діяльності Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, органів суддівського самоврядування, Національної школи суддів України, Служби судової охорони та Державної судової адміністрації України.

Функції розпорядника бюджетних коштів щодо місцевих судів здійснюють територіальні управління Державної судової адміністрації України.

Відповідно до ч.1, ч.3 ст.151 Закону № 1402-VIII державна судова адміністрація України є державним органом у системі правосуддя, який здійснює організаційне та фінансове забезпечення діяльності органів судової влади у межах повноважень, установлених законом. Державна судова адміністрація України має територіальні управління. Рішення про утворення територіальних управлінь та визначення їх кількості приймається Державною судовою адміністрацією України за погодженням з Вищою радою правосуддя.

Аналогічну норму також містить п.3 Положення про Державну судову адміністрацію України, яке затверджено рішенням Вищої ради правосуддя 17.01.2019 №141/0/15-19 (далі по тексту - Положення №141/0/15-19).

Статтею 154 Закону № 1402-VIII визначено, що територіальними органами Державної судової адміністрації України є територіальні управління Державної судової адміністрації України.

Крім того, відповідно до п.5 Положення №141/0/15-19 основними завданнями ДСА України є, зокрема організаційне та фінансове забезпечення діяльності органів судової влади в межах повноважень, установлених законом; забезпечення належних умов діяльності судів, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, Національної школи суддів України та органів суддівського самоврядування в межах повноважень, визначених законом.

Отже, з наведених норм вище, вбачається, що в даному випадку відповідач - Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Полтавській області є територіальним органом Державної судової адміністрації України, тобто уособлює в спірних правовідносинах по даній справі державний орган на який покладено обов`язки щодо організаційного та фінансового забезпечення діяльності органів судової влади в межах повноважень, установлених законом та забезпечення належних умов діяльності судів, в т.ч. щодо виплати суддівської винагороди суддям місцевих судів.

Враховуючи наведене вище, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо визнання протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Полтавській області щодо нарахування та виплати суддівської винагороди судді Зіньківського районного суду Полтавської області ОСОБА_1 за січень - серпень 2021 року, обчисленої виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді з 1 січня 2021 року в розмірі 2102 гривні та зобов`язання Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Полтавській області здійснити нарахування та виплату суддівської винагороди ОСОБА_1 з 01 січня 2021 року по 31 серпня 2021 року включно у відповідності до вимог статті 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", виходячи з базового розміру посадового окладу судді 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого на 1 січня 2021 року складає 2270 гривень, з урахуванням раніше виплачених сум та з утриманням передбачених законом податків і обов`язкових платежів.

Наведені вище висновки суду узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, яка була викладена у постановах від 10.11.2021 у справі №400/2031/21 та від 30.11.2021 у справі №360/503/21.

Відповідно до ч.5 ст.242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Колегія суддів зазначає, що в даному випадку недоплачені суми суддівської винагороди підлягають виплаті позивачу незалежно від періоду виникнення.

Доводи апеляційної скарги про те, що Законом України Про Державний бюджет запроваджено розрахункову величину для визначення базового розміру посадового окладу судді, який станом на 01.01.2021 р. становить 2102 грн. і відповідно Територіальне управління, як розпорядник бюджетних коштів нижчого рівня, не мало правових підстав для нарахування та виплати суддівської винагороди поза межами видатків Державного бюджету та без застосування статті 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2021 рік", є необґрунтованими та такими, що суперечать наведеним вище висновкам суду, у т.ч. вказаним вище правовим позиціям Верховного Суду.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Полтавській області при нарахуванні та виплаті суддівської винагороди позивачу в частині застосування до обрахунку розміру суддівської винагороди із застосуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розміром станом на 01.01.2021 року є правомірними, оскільки відповідають приписам ст.7 Закону України "Про державний бюджет України на 2021 рік", ч.2 ст.4, ч.1 ст.7, ч.1,2 ст.23, ч.4 ст.48, ч.1 ст.51 Бюджетного кодексу України, колегія суддів відхиляє, оскільки з огляду на вже наведене вище, дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Полтавській області щодо нарахування та виплати суддівської винагороди позивача за січень - серпень 2021 року, обчисленої виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді з 1 січня 2021 року в розмірі 2102 гривні є протиправними.

Надаючи правову оцінку вимогам позивача, які стосуються зобов`язання нарахувати та виплатити на його користь недоотриманий розмір компенсації за невикористану відпустку, матеріальної допомоги на оздоровлення, допомоги у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, вихідної допомоги, виходячи з базового розміру посадового окладу судді 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого на 1 січня 2021 року складає 2270,00 грн., колегія суддів зазначає наступне.

Статтею 24 Закону України "Про відпустки" передбачено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Відповідно до рішення Вищої ради правосуддя №1906/0/15-21 від 31.08.2021 ОСОБА_1 було звільнено з посади судді Зіньківського районного суду Полтавської області у зв`язку з поданням заяви про відставку, що фактично учасниками справи не заперечується.

Згідно розрахункового листа за вересень 2021 року (а.с. 43 зі звороту) внаслідок звільнення позивача з посади судді Зіньківського районного суду Полтавської області у зв`язку з поданням ним зави про відставку, останньому було здійснено нарахування та виплату компенсації за не використані дні відпустки.

При цьому, при нарахуванні вказаної компенсації Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Полтавській області неправомірно керувалося застосуванням прожиткового мінімуму у розмірі 2102 грн., що призвело до отримання ОСОБА_1 компенсації за не використані дні відпустки у меншому розмірі. Факт застосування застосуванням прожиткового мінімуму у розмірі 2102 грн. не заперечується відповідачами у справі.

Відповідно до статті 143 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога в розмірі 3 місячних суддівських винагород за останньою посадою.

У разі якщо суддя, відставка якого була припинена у зв`язку з повторним призначенням на посаду, знову подасть заяву про відставку, виплата вихідної допомоги не здійснюється.

Відповідно до даних розрахункового листа за вересень 2021 року (а.с. 43 зі звороту) при нарахуванні ОСОБА_1 вихідної допомоги Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Полтавській області також керувалося застосуванням прожиткового мінімуму у розмірі 2102 грн., що призвело до отримання ОСОБА_1 вказаної вихідної допомоги у меншому розмірі. Факт застосування застосуванням прожиткового мінімуму у розмірі 2102 грн. не заперечується відповідачами у справі

Статтею 136 Закону №1402-VIII визначено, що суддям надається щорічна оплачувана відпустка тривалістю 30 робочих днів з виплатою, крім суддівської винагороди, допомоги на оздоровлення в розмірі посадового окладу. Суддям, які мають стаж роботи більше 10 років, надається додаткова оплачувана відпустка тривалістю 15 календарних днів.

Згідно наявного у матеріалах справи розрахункового листа за березень 2021 року вбачається, що позивачу у березні 2021 року було нараховано та виплачено допомогу на оздоровлення у розмірі 63060,00 грн., тобто внаслідок застосування прожиткового мінімуму у розмірі 2102 грн ОСОБА_1 було отримано допомогу на оздоровлення у меншому розмірі. Факт застосування застосуванням прожиткового мінімуму у розмірі 2102 грн. не заперечується відповідачами у справі

Відповідно до п.п.1 частини четвертої статті 19 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" застраховані особи, які протягом дванадцяти місяців перед настанням страхового випадку за даними Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування мають страховий стаж менше шести місяців, мають право на матеріальне забезпечення відповідно до цього Закону в таких розмірах: допомога по тимчасовій непрацездатності - виходячи з нарахованої заробітної плати (доходу), з якої сплачуються страхові внески, але не більше за розмір допомоги, обчислений із мінімальної заробітної плати, встановленої на час настання страхового випадку.

Частиною другою статті 22 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування" визначено, що допомога по тимчасовій непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов`язаної з нещасним випадком на виробництві та професійним захворюванням, перебування у закладах охорони здоров`я, а також на самоізоляції під медичним наглядом у зв`язку з проведенням заходів, спрямованих на запобігання виникненню та поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), а також локалізацію та ліквідацію її спалахів та епідемій, виплачується Фондом застрахованим особам починаючи з шостого дня непрацездатності за весь період до відновлення працездатності або до встановлення медико-соціальною експертною комісією (далі - МСЕК) інвалідності (встановлення іншої групи, підтвердження раніше встановленої групи інвалідності) незалежно від звільнення, припинення підприємницької або іншої діяльності застрахованої особи в період втрати працездатності, у порядку та розмірах, встановлених законодавством.

Оплата перших п`яти днів тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов`язаної з нещасним випадком на виробництві, здійснюється за рахунок коштів роботодавця у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема відомостей (розрахункових листів) за період з 01.01.2021 по 31.08.2021 (а.с. 42-43), при нарахуванні та виплаті на користь позивача допомоги по тимчасовій непрацездатності мало місце застосування прожиткового мінімуму у розмірі 2102 грн., замість вірного 2270 грн. Факт застосування застосуванням прожиткового мінімуму у розмірі 2102 грн. не заперечується відповідачами у справі.

Колегія суддів зазначає, що дійсно оплата перших п`яти днів тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов`язаної з нещасним випадком на виробництві, здійснюється за рахунок коштів роботодавця, а з шостого дня оплата днів тимчасової непрацездатності здійснюється Фондом застрахованим особам.

При цьому, питання нарахування допомоги по тимчасовій непрацездатності за всі дні тимчасової непрацездатності відноситься виключно до повноважень роботодавця, а не Фонду, а тому дійсно мала місце виплата допомоги по тимчасовій непрацездатності у меншому розмірі ніж це належало.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що для нарахування допомоги по тимчасовій непрацездатності враховується заробітна палата, з якої був сплачений ЄСВ, а донарахувати допомогу по тимчасовій непрацездатності у зв`язку із донарахуванням суддівської винагороди за минулі періоди неможливо, оскільки у той період ЄСВ нараховувався та сплачувався із нарахованої у минулому суми, то колегія суддів відхиляє наведені доводи, як такі, що не впливають на наведені вище висновки. В даному випадку недоплачені суми суддівської винагороди, так і вказаної допомоги підлягають виплаті позивачу незалежно від періоду виникнення.

З огляду на наведене вище, враховуючи при цьому приписи ст.308 КАС України, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що вищевказані вимоги позивача підлягають задоволенню, шляхом зобов`язання ТУ ДСА України в Полтавській області за період з 01.01.2021 по 31.08.2021 нарахувати та виплатити позивачу всі виплати, обрахування яких здійснюється, виходячи з розміру суддівської винагороди у відповідності до вимог статті 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", виходячи з базового розміру посадового окладу судді 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого на 1 січня 2021 року складає 2270 гривень, з урахуванням раніше виплачених сум та з утриманням передбачених законом податків і обов`язкових платежів.

Щодо доводів апеляційної скарги про незастосування судом першої інстанції ст. 122, 123 КАС України при вирішенні питання про прийняття заяви про збільшення позовних вимог від 04.02.2022р., зазначаючи про те, що рішення суду першої інстанції по даній справі не містить висновків щодо поважності причин пропуску строку звернення до суду, так і інформації щодо заяви позивача про поновлення пропущеного строку звернення до суду, а тому заява про збільшення позивних вимог від 04.02.2022р. мала б бути повернута позивачу або позовні вимоги про перерахунок вихідної допомоги, допомоги по тимчасовій непрацездатності мали бути залишені без розгляду у відповідності до ст.123 КАС України, то колегія суддів відхиляє наведені доводи, з огляду на наступне.

За правилами ч.1 ст.122 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Відповідно до ч.3 ст.122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк (ч.5 ст. 122 КАС України).

Водночас у зазначених положеннях КАС України відсутні норми, що регулювали б порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці.

Згідно з ч.2 ст.233 КЗпП України (в редакції станом на час спірних правовідносин) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Офіційне тлумачення положення указаної норми надав Конституційний Суд України у рішеннях від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013 і №9- рп/2013.

Так, у рішенні від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013 Конституційний Суд України дійшов висновку, що в аспекті конституційного звернення, положення частини другої статті 233 КЗпП України у системному зв`язку з положеннями статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством.

Згідно з пунктом 2.1 мотивувальної частини вказаного рішення поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків.

Під заробітною платою, яка належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другої статті 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

До «усіх виплат» (заробітна плата, компенсація за невикористані відпустки, інші виплати) також належить і виплата вихідної допомоги, яка гарантована статтею 43 Конституції України.

Спори, які стосуються невиплати вихідної допомоги при звільненні на яку працівник має право, згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, не обмежуються будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про її стягнення.

Вищевказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у справі №600/5478/21-а від 04.08.2022 року.

Таким чином, з огляду на наведене вище, допомога по тимчасовій непрацездатності, оплата перших п`яти днів тимчасової непрацездатності та вихідна допомога при виході у відставку є тими виплатами, на які не розповсюджується будь-який строк позовної давності, відповідно вказані доводи скарги є необґрунтованими.

Щодо посилання в апеляційній скарзі на правові позиції Верховного Суду, викладені у певних справах, то колегія суддів вважає, що враховуючи приписи ч.5 ст.242 КАС України врахуванню у даній справі підлягають правові позиції суду касаційної інстанції на які посилається суд апеляційної інстанції у даному рішенні (постанові).

Згідно із ч.1 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Частиною 2 ст.77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з приписами ч.1 ст.315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

У відповідності до ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Під час апеляційного провадження, колегія суддів не встановила таких порушень судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи по суті, які були предметом розгляду і заявлені в суді першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги жодним чином не спростовують висновків суду першої інстанції.

Таким чином, судова колегія вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є обґрунтованим, прийнятим на підставі з`ясованих та встановлених обставинах справи, які підтверджуються доказами, суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Правові підстави для розподілу судових витрат у відповідності до вимог ст.139 КАС України, відсутні.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 316, 321, 325, 327, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу - залишити без задоволення.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 07.07.2022 по справі № 440/18337/21 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя (підпис)А.М. Григоров
Судді(підпис) (підпис) Н.С. Бартош З.Г. Подобайло