Справа № 120/9729/22
Суддя: Слободонюк Михайло Васильович
Дата ухвалення: 2023-02-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2023 р. Справа № 120/9729/22

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Слободонюка М.В., розглянувши в місті Вінниці за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

ВСТАНОВИВ:
До Вінницького окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) з адміністративним позовом до військової частини НОМЕР_1 (далі в/ч НОМЕР_1 , відповідач) про визнання бездіяльності протиправною щодо не нарахування та не виплати позивачу середнього заробітку за затримку у проведенні остаточного розрахунку при звільненні за період з 11.01.2019 по 07.11.2022 та стягнення з відповідача середнього заробітку за вказаний період в сумі 418 443,41 грн.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 11.01.2019 №11 його було звільнено з військової служби. Водночас, відповідач не провів з ним повного розрахунку при звільнені, оскільки виплата грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій була здійснена лише 08.11.2022. У подальшому, як вказує позивач, він звернувся до відповідача із заявою в якій просив виплатити середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, проте позитивної відповіді на своє звернення не отримав.

Відтак, на переконання позивача, оскільки виконання військовою частиною НОМЕР_1 свого обов`язку щодо виплати всіх належних йому коштів при звільненні відбулося лише 08.11.2022, тому відповідачем недотримано вимог статті 116 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) та не виплачено середній розмір грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні в період часу з 11.01.2019 по 07.11.2022, що є наслідком застосування до відповідача відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. Вважаючи наведене порушення своїх прав, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Ухвалою від 02.12.2022 судом відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомленням сторін (у письмовому провадженні). Окрім того цією ухвалою було витребувано у відповідача докази, необхідні для розгляду справи.

05.01.2023 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог. Як зазначає відповідач, остаточний розрахунок із позивачем не був проведений, оскільки у провадженні Вінницького окружного адміністративного суду перебуває справа за позовом ОСОБА_1 до в/ч НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії, а саме про зобов`язання військової частини НОМЕР_2 нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення за період військової служби у військовій частині. Відповідач наголошує, що провадження у вказаній справі на даний час зупинено, рішення не прийнято, а тому і період, за який можливий повний розрахунок, поки що не є визначеним.

Щодо, власне, самих правових підстав позову, то відповідач вказує, що військовослужбовці не перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання, а проходять військову службу. Порядок проходження служби у Збройних Силах України та інших військових формуваннях урегульовано спеціальними нормативно-правовими актами, які покладають на громадян, котрі перебувають на такій службі, додаткові обов`язки і відповідальність. Отже, на думку відповідача трудове законодавство, зокрема Кодекс законів про працю, не поширюється на військовослужбовців, які проходять службу у військових формуваннях, утворених відповідно до законів України.

Також відповідач наголошує на тому, що позивач неправильно здійснив самостійний розрахунок середнього заробітку без врахування позиції Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц щодо критеріїв зменшення розміру відшкодування. Представник військової частини НОМЕР_1 вважає, що суд повинен дослідити питання орієнтовної оцінки розміру майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач та наявності права суду зменшити розмір відшкодування за статтею 117 КЗпП України. За таких обставин відповідач вважає позовні вимоги безпідставними, а тому в їх задоволенні просить відмовити.

Окремо представник в/ч НОМЕР_1 вказує також на відсутності підстав для відшкодування понесених позивачем витрат на правничу допомогу в сумі 10000 грн., вважаючи, що такі не є обґрунтованими та не можуть бути покладені на сторону відповідача.

Відповіді на відзив від позивача до суду не надходило.

Відповідно до ч. 5 ст. 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив, що ОСОБА_1 в період часу з 04.06.2016 по 11.01.2019 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 .

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 11.01.2019 № 11 прапорщика ОСОБА_1 звільнено з військової служби у запас та з 11.01.2019 виключено зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення.

Однак, як зазначає позивач, при звільненні з військової служби, всупереч п. 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України повного розрахунку він не отримав. Зокрема, відповідач не нарахував та не виплатив позивачеві грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної додаткової відпустки як учаснику бойових дій.

Наведені обставини змусили ОСОБА_1 здійснювати захист своїх прав у суді.

Судом встановлено, що рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 29.09.2022 у справі № 120/326/22 адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково. Зокрема зобов`язано в/ч НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період проходження військової служби з 2017 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.

На виконання зазначеного судового рішення військовою частиною НОМЕР_1 було нараховано та 07.11.2022 перерахувала на картковий рахунок позивача кошти в сумі 23272 грн. (нараховано в сумі 23626, 40 грн., утримано військовий збір 1,5% в сумі 354,40 грн., перераховано кошти в сумі 23272 грн.), про що свідчить роздавальна відомість № 357, в якій міститься посилання на платіжне доручення № 1735 від 07.11.2022 на суму 23272 грн.

Таким чином в межах спірних відносин розрахунок із позивачем відповідач здійснив лише 07.11.2022.

Отже, враховуючи не виплату відповідачем середнього заробітку за період з 11.01.2019 по 07.11.2022 як компенсацію за затримку розрахунку при звільнені згідно статті 117 КЗпП України, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Надаючи правову оцінку фактичним обставинам справи, суд враховує таке.

Відповідно до ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 № 2011-XII (далі - Закон від 20.12.1991 № 2011-XII).

Згідно зі статтею 1-2, частиною 1 статті 9 Закону від 20.12.1991 № 2011-XII військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008 затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі - Положення № 1153/2008). Цим положенням визначається порядок проходження громадянами України (далі - громадяни) військової служби у Збройних Силах України та врегулювання питань, пов`язаних з проходженням такої служби під час виконання громадянами військового обов`язку в запасі.

У відповідності до пункту 242 Положення № 1153/2008 після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання. Особи, звільнені з військової служби, зобов`язані у п`ятиденний строк прибути до районних (міських) військових комісаріатів для взяття на військовий облік.

Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Однак, Законом від 20.12.1991 № 2011-XII як і Положенням № 1153/2008 правові відносини щодо виплати середнього заробітку (грошового забезпечення) за весь час затримки розрахунку при звільненні не врегульовані.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі (постанови Великої Палати Верховного Суду від 29.10.2020 у справі N 9901/929/18 та від 14.01.2021 у справі N 9901/584/19).

Зважаючи на викладене, суд зазначає про релевантність до спірних правовідносин приписів трудового законодавства, з огляду на їх субсидіарний характер.

Наведене відповідає правовому висновку щодо застосування норм КЗпП України при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців викладеному в постановах Верховного Суду від 31.05.2018 у справі № 823/1023/16, від 30.01.2019 у справі № 807/3664/14, від 26.06.2019 у справі № 826/15235/16, від 30.04.2020 у справі № 140/2006/19 та інших.

Так, статтею 116 КЗпП України (в редакції станом на дату звільнення позивача з військової служби) на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність, а саме обов`язок колишнього роботодавця виплатити середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні.

Отже, закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

26.02.2020 Велика Палата Верховного Суду ухвалила постанову у справі № 821/1083/17 у якій дійшла висновку про те, що немає жодних підстав вважати, що Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні від 08.04.2010 у справі "Меньшакова проти України" надав для застосування на національному рівні тлумачення приписів статті 117 КЗпП всупереч практиці Верховного Суду України (постанова від 15.09.2015 провадження № 21-1765а15). Вказане рішення ЄСПЛ не може розглядатися як підстава для відступу від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 15.09.2015 у справі № 21-1765а15.

Разом з тим, як зазначила Велика Палата Верховного Суду у вищезазначеній постанові, статтею 116 КЗпП на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

У цій же постанові Велика Палата Верховного Суду вказала, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Отже, викладені у відзиві відповідача доводи про те, що стаття 117 КЗпП України не розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати, як і посилання на рішення Європейського суду з прав людини у справі "Меньшакова проти України" є безпідставними.

Крім того Великою Палатою Верховного Суду зазначено також, що з огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

В даному випадку, в рамках розгляду цієї справи судом встановлено, що відповідачем при звільненні ОСОБА_1 з військової служби не проведено з останнім повного розрахунку, зокрема не була виплачена грошова компенсація за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій, що свідчить про недотримання відповідачем вимог ст. 116 КЗпП України, та має наслідком застосування до відповідача відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України.

Так, визначаючись із періодом грошової компенсації та її розміром суд враховує таке.

Як вже встановлено судом, позивача було виключено зі списків особового складу військової частини 11.01.2019. Між тим, розрахунок (виплата грошової компенсації за додаткову відпустку в сумі 23272 грн.) проведено лише 07.11.2022. Відповідно, період затримки остаточного розрахунку охоплюється з 11.01.2019 по 07.11.2022 включно, що становить 1397 календарних днів.

Водночас, суд враховує, що з 19.07.2022 набрав чинності Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" N 2352-IX від 01.07.2022, яким викладено в новій редакції норму статті 117 КЗпП України, а саме встановлено обмеження, згідно з якими виплати працівникові його середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку здійснюються не більш, як за шість місяців.
З урахуванням дати проведення остаточного розрахунку з позивачем (07.11.2022), суд вважає, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню норма статті 117 КЗпП України в редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" N 2352-IX. А відтак, позивач має право на отримання середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні починаючи з 11.01.2019 проте не більш як за шість місяців, що становить 182 календарних днів (з 11.01.2019 по 11.07.2019).

Згідно з довідки-розрахунку в/ч НОМЕР_1 від 27.12.2022 №1940, наданої відповідачем на виконання вимог суду, середньоденний заробіток ОСОБА_1 (виходячи з розрахунку за два місяці перед звільненням (листопад-грудень 2018 року) ) становив 310,69 грн.

Із цього слідує, що середній заробіток позивача за час затримки розрахунку при звільненні в межах визначеного ст. 117 КЗпП України шестимісячного терміну має становити 56545,58 грн. (310,69 х 182 кал. днів).

Надаючи оцінку твердженням відповідача про те, що остаточний розрахунок із позивачем не був проведений, оскільки у провадженні Вінницького окружного адміністративного суду перебуває інша судова справа № 120/2502/22-а за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про зобов`язання нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення за період військової служби у військовій частині, то суд не бере їх до уваги, оскільки наявність між сторонами інших судових спорів в цьому випадку не впливає на вирішення даної справи, позаяк з урахуванням нової редакції статті 117 КЗпП України, компенсація за затримку розрахунку при звільненні обмежується шестимісячним строком, обрахованим у цій справі.

За таких обставин передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність відповідача за затримку розрахунку при звільненні також обмежується шестимісячним строком, незалежно від того, що за спливом цього терміну остаточний розрахунок із позивачем не був проведений.

Отже, наведені обставини в свою чергу вказують на те, що оскільки у межах розгляду цього спору має місце триваюче порушення з боку відповідача, однак відповідальність за таке порушення обмежується шестимісячним строком виплати грошової компенсації, тому підстав для зменшення розміру визначеної виплати суд не вбачає.

Таким чином, враховуючи компенсаційний характер заходів відповідальності суд доходить висновку, що розмір відшкодування середнього заробітку ОСОБА_1 за весь час затримки розрахунку при звільненні має визначатися не більше як за шість місяців відповідно до ст. 117 КЗпП України та становити 56545,58 грн.

Щодо способу захисту порушеного права.

Як зазначено у пункті 4 частини другої статті 245 КАС України, у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Тому, визнаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та не виплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, ефективним способом захисту та поновлення порушених прав є покладення на відповідача рішенням суду обов`язку вчинити певні дії, які б відповідали вимогам закону. Такими діями у спірних правовідносинах є нарахування та виплата позивачеві середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 11.01.2019 по 07.11.2022, але не більш як за шість місяців в сумі 56545,58 грн., а не стягнення відповідних коштів, як про те просив позивач.

Як зазначено у статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. А згідно частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Отже, перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість основних доводів сторін, суд доходить висновку, про наявність підстав для часткового задоволення позову у визначений судом спосіб.

Оскільки позивач є звільненим від сплати судового збору, питання щодо відшкодування витрат зі сплати судового збору судом не вирішується.

Що стосується відшкодуванню витрат на професійну правничу допомогу в сумі 10000 грн., то суд зазначає таке.

Згідно з частиною першою статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Відповідно до частини 2 статті 134 КАС України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (частина 3 статті 134 КАС України).

Приписами частини 4-6 статті 134 КАС України передбачено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Водночас в силу вимог частини 7 статті 134 КАС України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частин 7, 9 статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Системний аналіз вказаних законодавчих положень дозволяє суду дійти висновку, що стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень підлягають компенсації документально підтверджені судові витрати, до складу яких входять, в тому числі витрати, пов`язані з оплатою професійної правничої допомоги. Склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі: сторона, яка бажає компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона має право подати заперечення щодо не співмірності розміру таких витрат. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги та інші документи, що свідчать про витрати сторони, пов`язані із наданням правової допомоги.

Судом встановлено, що в підтвердження понесення витрат на правничу допомогу позивачем надано копію договору про надання правової допомоги від 11.11.2022, укладеного між позивачем та адвокатом Ільїним О.М., копію додаткової угоди до Договору про надання правової допомоги; Акт від 11.11.2022 приймання передачі наданих послуг; квитанцію до прибуткового касового ордера №53 від 11.11.2022 про оплату витрат на правову допомогу в сумі 10000 грн.

Як слідує із матеріалів справи, за умовами договору від 11.11.2022 про правову допомогу (далі - Договір), укладеного між адвокатом Ільїним О.М. (Адвокат) та ОСОБА_1 (Клієнт), Клієнт в порядку та на умовах, визначених цим Договором, дає право представляти його інтереси в громадських, адміністративних установах, в усіх судах загальної юрисдикції та апеляційних судах, в тому числі у Верховному Суді України, органах державної виконавчої служби, та інших державних органах, в органах місцевого самоврядування, представляти інтереси в усіх підприємствах, установах, організаціях усіх форм власності за позовом до в/ч НОМЕР_1 щодо невиплати середнього заробітку у зв`язку з затримкою розрахунку при звільненні.

За змістом п. 2.2.4. Договору клієнт зобов`язується відповідно до порядку і строків, що зазначаються у договорі та його додаткових угодах, які є його невід`ємною частиною, оплатити Адвокату вартість юридичних послуг за домовленістю.

Відповідно до п. 5.2 Договору, додаткові угоди та додатки до цього Договору є невід`ємною частиною і мають юридичну силу у разі, якщо вони викладені у письмовій форму, підписані Сторонами.

Так, Додатковою угодою до Договору про надання правової допомоги сторони погодили порядок оплати юридичних послуг (гонорару) адвоката, визначивши їх суму в фіксованому розмірі 10000 грн.

У відповідності до статті 30 Законом України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" від 5 липня 2012 року N 5076-VI5076-VI гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Як вбачається із акту приймання-передачі виконаних робіт від 11.11.2022, адвокат надав такі послуги із зазначенням витраченого часу на їх реалізації: вивчення матеріалів наданих ОСОБА_1 2500 грн. (4 год.); аналіз законодавства та консультації 2500 грн. (4 год.); складання позовної заяви -5000 грн. (5 год.). Всього 10000 грн. (13 год.)

Судом встановлено, що згідно квитанції до прибуткового касового ордера №53 від 11.11.2022 підтверджено оплату позивачем за надані послуги в користь адвоката 10000 грн. Отже, такі витрати позивача на професійну правничу допомогу дійсно мали місце та доводяться належними доказами.

У той же час, суд дійшов висновку, що розмір понесених витрат на правничу допомогу не є співмірним із складністю справи, обсягом виконаних адвокатом робіт та часом, витраченим на надані послуги, який згідно розрахунку адвоката становить 13 годин.

Згідно правової позиції Верховного Суду, наведеній у додатковій постанові від 05.09.2019 у справі № 826/841/17 (провадження № К/9901/5157/19), суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, за наявності заперечень іншої сторони, з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої постановлено рішення, всі її витрати на правничу допомогу, якщо, керуючись принципом справедливості як одного з основних елементів принципу верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, якість підготовленого документа, витрачений адвокатом час тощо, є неспівмірними у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Також у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) вказано, що при визначенні суми відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 січня 2014 року у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява № 19336/04, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. Угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (п. 268, 269).

Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі "Лавентс проти Латвії" відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Таким чином, при визначенні суми відшкодування витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, необхідно виходити з реальності цих витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи.

Як вже зазначалось, у зв`язку з розглядом цієї справи позивач поніс витрати на професійну правничу допомогу адвоката в розмірі 10000 грн.

Однак, в даному випадку суд враховує те, що ця адміністративна справа є справою незначної складності, з невеликим обсягом досліджуваних доказів, розглядається судом в порядку спрощеного позовного провадження (без виклику сторін). Окрім того суд вважає, що визначений загальний час в кількості 13 годин, витрачений адвокатом на підготовку матеріалів позовної заяви та, власне, загальний розмір понесених витрат є завищеними. Зокрема, суд зважає на те, що на вивчення позовних матеріалів, які складаються із декількох аркушів (паспортні дані позивача, копія наказу про звільнення, довідка про службу та скріншот екрана мобільного телефону) витрата часу в 4 години є явно завищеною. Так само не є співмірним і затрата адвокатом 4 годин часу на аналіз законодавства та консультацію, позаяк спірні правовідносини не є нормативно навантаженими.

Отже, вищевикладені обставини вказують на те, що розмір понесених позивачем витрат на правничу допомогу в цьому випадку має зазнати певного коригування. А враховуючи, що предмет спору у цій справі не є складним та не потребував вивчення великого обсягу фактичних даних, обсяг і складність складених процесуальних документів також не є значними, а тому суд вважає, що обґрунтованим та пропорційним до предмета спору розміром витрат на правничу допомогу є сума 2000,00 грн., яка відповідатиме критеріям співмірності та вимогам розумності. При цьому суд також враховує і ту обставину, що заявлений адміністративний позов задоволено судом частково, що також впливає і на розмір присуджених судових витрат.

Керуючись ст.ст. 73-77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, -

ВИРІШИВ:
Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, але не більш як за шість місяців, в сумі 56545,58 грн. (п`ятдесят шість тисяч п`ятсот сорок п`ять гривень 58 копійок).

У іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 понесені витрати на професійну правничу допомогу адвоката в сумі 2000,00 грн. (дві тисячі гривень нуль копійок) за рахунок бюджетних асигнувань військової частини НОМЕР_1 .

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.
Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Повне судове рішення складено і підписано 07.02.23.

Інформація про учасників справи:
Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 );
Відповідач: військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄРДПОУ: НОМЕР_4 ).

Суддя Слободонюк Михайло Васильович