Справа № 520/1384/23
Суддя: Сліденко А.В.
Дата ухвалення: 2023-02-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

про повернення позову

07 лютого 2023 р. справа № 520/1384/23
Cуддя Харківського окружного адміністративного суду Сліденко А.В., розглянувши матеріали адміністративного позову Товариства з обмеженою відповідальністю "ДЕРГАЧІ-АГРО" (далі за текстом - позивач, заявник) до Головного управління ДПС у Харківській області, Державної податкової служби України (далі за текстом - відповідач, Управління, ГУ, орган публічної адміністрації, владний суб`єкт) про: 1) визнання протиправним та скасування Рішення про відмову у реєстрації податкової накладної № 1 від 01.12.2021 року на загальну суму 1 676 659,90 грн., у т.ч. ПДВ 279 443,32грн. № 3614380/31797071 від 04.01.2022 року; 2) зобов`язання ДПС України прийняти та зареєструвати податкову накладну податкову накладну №1 від 01.12.2021 року на загальну суму 1 676 659,90 грн., у т.ч. ПДВ 279 443,32грн. в Єдиному реєстрі податкових накладних, виписані ТОВ «ДЕРГАЧІ-АГРО» (ідентифікаційний код: 31797071); 3) визнання протиправним та скасування Рішення про відмову у реєстрації податкової накладної № 2 від 01.12.2021 року на загальну суму 1 852 628,81грн., у т.ч. ПДВ 308 771,47 грн. №3614381/31797071 від 04.01.2022 року; 4) зобов`язання ДПС України прийняти та зареєструвати податкову накладну №1 від 01.12.2021 року на загальну суму 1 676 659,90 грн., у т.ч. ПДВ 279 443,32грн. в Єдиному реєстрі податкових накладних, виписані ТОВ «ДЕРГАЧІ-АГРО» (ідентифікаційний код: 31797071); 5) визнання протиправним та скасування Рішення про відмову у реєстрації податкової накладної № 3 від 01.12.2021 року на загальну суму 1 624 873,75грн., у т.ч. ПДВ 270 812,29грн. №3614382/31797071 від 04.01.2022 року; 6) зобов`язання ДПС України прийняти та зареєструвати податкову накладну №3 від 01.12.2021 року на загальну суму 1 624 873,75грн., у т.ч. ПДВ 270 812,29грн. в Єдиному реєстрі податкових накладних, виписані ТОВ «ДЕРГАЧІ-АГРО» (ідентифікаційний код: 31797071); 7) визнання протиправним та скасування Рішення про відмову у реєстрації податкової накладної № 4 від 01.12.2021 року на загальну суму 2 355 290,10 грн., у т.ч. ПДВ 392 548,35грн. № 3614383/31797071 від 04.01.2022 року; 8) зобов`язання ДПС України прийняти та зареєструвати податкову накладну №4 від 01.12.2021 року на загальну суму 2 355 290,10 грн., у т.ч. ПДВ 392 548,35грн. в Єдиному реєстрі податкових накладних, виписані ТОВ «ДЕРГАЧІ-АГРО» (ідентифікаційний код: 31797071); 9) визнання протиправним та скасування Рішення про відмову у реєстрації податкової накладної № 5 від 01.12.2021 року на загальну суму 1 126 885,50грн., у т.ч. ПДВ 187 814,25 грн. № 3614384/31797071 від 04.01.2022 року; 10) зобов`язання ДПС України прийняти та зареєструвати податкову накладну №5 від 01.12.2021 року на загальну суму 1 126 885,50грн., у т.ч. ПДВ 187 814,25 грн. в Єдиному реєстрі податкових накладних, виписані ТОВ «ДЕРГАЧІ-АГРО» (ідентифікаційний код: 31797071), -

встановив:

Ухвалою від 25.01.2023 р. позов було залишено без руху у зв`язку із наявністю недоліків в оформленні у вигляді відсутності доказів сплати судового збору, а також наявності ознак звернення до суду із пропуском строку.

03.02.2023 р. позивач усунув недолік позову в частині сплати судового збору, а також подав заяву про поновлення пропущеного строку звернення, вирішуючи яку, суд зазначає таке.

Спір склався з приводу незгоди платника із рішеннями контролюючого органу з приводу відмови у реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних поданих ТОВ "Дергачі-Агро", датовані 04.01.2022р.

За твердженням заявника, процедура адміністративного оскарження рішень контролюючого органу системи ДПС України (тобто досудового порядку урегулювання спору) ним не застосовувалась.

Тому строк подання даного позову сплив 04.07.2022р.

Фактично позивач звернувся до суду 23.01.2023 р., сформувавши позов за допомогою функціоналу підсистеми "Електронний суд".

У якості причин пропущення строку зазначав, що через військову агресію російської федерації проти України працівники підприємства була змушені евакуюватися з міста Харкова, а будівля, де розташований офіс підприємства, зазнала руйнувань внаслідок обстрілів.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 25.01.2023р. ці мотиви заявника були визнані неповажними причинами пропуску строку на звернення до суду.

У поданій 03.02.2023 р. новій заяві представник позивача частково відтворює доводи позову у частині дотримання строку, а також пояснює, що з міркувань безпеки єдиний працівник підприємства - директор - на початку повномасштабного вторгнення був змушений покинути територію міста Харкова, залишивши первинну документацію ТОВ "Дергачі-Агро". Унаслідок ворожих обстрілів будівля за адресою вул. Сумська, буд. 49 у м. Харкові, де розташований офіс підприємства, зазнала пошкоджень і руйнувань. Доступ до будівлі було відновлено лише в середині вересня 2022 року, коли інтенсивність обстрілів центральної частини міста Харкова дещо знизилася, тоді й і з`явилася змога розпочати підготовку документів для звернення із позовом до суду.

Вирішуючи питання поважності причин несвоєчасного подання позову, суд виходить із таких підстав та мотивів.

За змістом п.9 ч.3 ст.2, ч.2 ст.44, ч.1 ст.45 КАС України кожен учасник суспільних відносин повинен забезпечити дотримання обов`язку вчинення процесуальних дій із захисту прав та інтересів у судовому порядку у строк, визначений відповідним процесуальним законом.

Строки звернення до адміністративного суду визначені положеннями ст.122 КАС України і відносно ініційованого заявником спору підлягають застосуванню приписи ч.4 ст.122 КАС України, де передбачено тримісячний строк звернення до суду.

Суд відзначає, що згідно з ч.1 ст.118 КАС України процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом.

У силу приписів ч.1 ст.121 та ч.1 ст.123 КАС України умовою для поновлення пропущеного процесуального строку є поважність причини, котра зумовила такий стан практичної реалізації процесуальної дії.

Постанова Верховного Суду від 21.04.2021р. у справі №640/25046/19 містить правовий висновок, згідно з яким причина пропуску строку може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: 1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; 2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування. При цьому, поважними причинами можуть визнаватися лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належним чином. Отже, поновленню підлягають лише порушені з поважних причин процесуальні строки, встановлені законом. В свою чергу, поважною може бути визнано причину, яка носить об`єктивний характер, та не залежить від волевиявлення сторони і пов`язана з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій.

Окрім того, у силу правових висновків постанови Верховного Суду від 20.04.2021р. у справі №807/627/16: 1) День, коли особа дізналася про порушення свого права, - це встановлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, внаслідок якої відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів. Цим днем може бути, зокрема, день винесення рішення, яке оскаржується, якщо воно приймалося за участю особи, або день вчинення дії, яка оскаржується, якщо особа була присутня під час вчинення цієї дії.; 2) Якщо цей день встановити точно не можливо, строк обчислюється з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод чи інтересів). При цьому "повинна" слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо вона знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені.; 3) Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.; 4) Варто наголосити, що право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі, гарантує й стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), яка ратифікована Україною Законом від 17.07.1997 №475/97-ВР.; 5) Ключовими принципами статті 6 Конвенції є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.; 6) У пункті 36 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ, Європейський суд) від 04.12.1995 у справі «Белле проти Франції» (Bellet v. France) ЄСПЛ зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.; 7) В той же час, у своїй практиці Європейський суд неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у 6 § 1 Конвенції, не є абсолютним і може підлягати обмеженню; такі обмеження допускаються з огляду на те, що за своїм характером право доступу потребує регулювання з боку держави. У цьому відношенні Високі Договірні Сторони користуються певними межами свободи розсуду, хоча остаточне рішення про те, чи було дотримано вимог Конвенції, має виносити Суд. Суд повинен переконатися, що застосовані обмеження не звужують чи не зменшують залишені особі можливості доступу до суду в такий спосіб або до такої міри, що це вже спотворює саму суть цього права. Крім того, обмеження суперечитиме пункту 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не ставить законної мети і якщо не забезпечено відповідного пропорційного співвідношення між застосованими засобами та поставленою метою (див. рішення у справі «Вайт і Кеннеді проти Німеччини» [GC], №26083/94, ECHR 1999-I, пункт 59; рішення у справі "Т. Р. та К. М. проти Сполученого Королівства" [GC], №28945/95, пункт 98, ECHR 2001; рішення у справі "Z. та інші проти Сполученого Королівства" [GC], №29392/95, пункт 93, ECHR 2001, рішення від 12.07.2001 у справі за заявою №42527/98 «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам ІІ проти Німеччини» (CASE OF PRINCE HANS-ADAM II OF LIECHTENSTEIN v. GERMANY), пункт 44).; 8) Отже, право на доступ до правосуддя не є абсолютним і обмежене передусім встановленим строком звернення до суду. Такий підхід обумовлений необхідністю дотримання іншого, не менш важливого принципу - верховенства права, а точніше, одного з його елементів - принципу правової визначеності.; 9) ЄСПЛ, у пунктах 37 та 38 рішення від 18.11.2010 у справі «Мушта проти України», нагадав, що право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення. Однак такі обмеження не можуть стосуватися реалізації цього права у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено. Ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету, і має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями. Норми, які регламентують строки подання скарг, безумовно, передбачаються для забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані. У той же час такі норми або їх застосування мають відповідати принципу юридичної визначеності та не перешкоджати сторонам використовувати наявні засоби.; 10) У рішенні від 03.04.2008 у справі «Пономарьов проти України» ЄСПЛ вказав, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте, навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. Від судів вимагається вказувати підстави. У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні в часі, ні в підставах для поновлення строків (пункт 41).; 11) Таким чином, за практикою Європейського суду з прав людини, застосування судами наслідків пропущення строків звернення до суду не є порушенням права на доступ до суду.; 12) На цьому наголошено й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 06.06.2018 у справі №800/474/17 (провадження №11-337заі18).; 13) Вищенаведене засвідчує, що інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності в публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.; 14) Дотримання строку звернення з адміністративним позовом є однією з умов для реалізації права на позов у публічно-правових відносинах. Вона дисциплінує учасників цих відносин у випадку, якщо вони стали спірними, запобігає зловживанням і можливості регулярно погрожувати зверненням до суду, сприяє стабільності діяльності суб`єктів владних повноважень щодо виконання своїх функцій. Відсутність цієї умови приводила б до постійного збереження стану невизначеності у публічно-правових відносинах.; 15) Окрім цього, частина друга статті 44 Кодексу адміністративного судочинства України зобов`язує часників справи добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки. На цьому ж наголошено і у частині першій статті 45 цього ж Кодексу, якою передбачено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами. Аналогічні приписи містились й у частині другій статті 49 Кодексу адміністративного судочинства України у редакції, чинній станом на час розгляду і вирішення цієї справи у судах попередніх інстанцій.; 16) Наведені вище правові нормами Кодексу адміністративного судочинства України конкретизують характер процесуальної поведінки, який зобов`язує учасників справи діяти сумлінно, тобто проявляти добросовісне ставлення до наявних у них прав і здійснювати їх реалізацію таким чином, щоб забезпечити неухильне та своєчасне (без суттєвих затримок та зайвих зволікань) виконання своїх обов`язків, встановлених законом або судом, зокрема щодо дотримання строку звернення до адміністративного суду.; 17) Такий висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 21.05.2020 у справі №826/22361/15.

В ухвалі від 20.10.2022р. Великої Палати Верховного Суду від 20.10.2022р. у справі №9901/462/21 сформульовані правові позиції, у силу яких учасники справи повинні вчасно, сумлінно, в належний спосіб використовувати всі наявні в них засоби та можливості, передбачені законодавством, з метою запобігання невиправданим зволіканням під час виконання своїх процесуальних обов`язків.

У рішенні Конституційного Суду України (Другий сенат) від 12.10.2022р. №7-р(ІІ)/2022 та у рішенні Конституційного Суду України (Другий сенат) від 06.04.2022р. №1-р(ІІ)/2022 констатовано, що 20.02.2014р. була розпочата агресія Російської Федерації проти України, яка набула повномасштабного характеру з 24.02.2022р.

Звідси слідує, що сама по собі обставина військової агресії російської федерації проти України та обставина введення у дію правового режиму воєнного стану поза межами конкретної життєвої ситуації не може автоматично виправдовувати несвоєчасність звернення до суду.

Позивач у якості такої ситуації посилається на обставини, у які потрапило підприємство, офіс якого розташований у центральній частині міста Харкова, через ворожі обстріли, і суд до цієї ситуації ставиться з розумінням.

Так, обставини перманентного перебування території міста Харкова протягом лютого-грудня 2022 року під безпосередніми наслідками прямої загрози військового характеру у вигляді гарматних, зенітних та ракетних обстрілів є загальновідомими.

Загальновідомими також є і обставини часткового руйнування внаслідок обстрілів, які мали місце у березні-квітні 2022 року, будівель у тій частині міста, де за наявними у матеріалах позову документами розташований офіс підприємства-позивача (вул. Сумська, буд. 49 у м. Харкові).

Однак, як уже зазначалося судом раніше, у силу правової позиції постанови Верховного Суду від 10.01.2023 р. по справі №640/3489/21, сам по собі факт запровадження воєнного стану в Україні не є безумовною підставою для поновлення процесуального строку, а тому це питання має вирішуватися в кожному конкретному випадку з урахуванням доводів, наведених у заяві та обставин, які існували та об`єктивно перешкоджали вчиненню процесуальних дій.

Верховний Суд зазначив, що при оцінці поважності причин пропуску процесуального строку з причини введення воєнного стану в Україні додатково слід брати до уваги, зокрема: територіальне місцезнаходження суду, порядок його функціонування; місце проживання (місцезнаходження) заявника; ведення на відповідній території бойових дій або розташування у безпосередній близькості до такої території, посилення ракетних обстрілів у відповідний проміжок часу, що об`єктивно створювало реальну небезпеку для життя учасників процесу; тривалість самого процесуального строку та час, який минув із дати завершення процесуального строку; наявність чи відсутність обставин, які об`єктивно перешкоджали конкретній особі реалізувати своє право (повноваження) у межах визначеного процесуального строку; поведінку особи, яка звертається з відповідним клопотанням, зокрема, чи вживала особа розумних заходів для того, щоб реалізувати своє право (повноваження) у межах процесуального строку та якнайшвидше після його закінчення (у разі наявності поважних причин його пропуску), та інші доречні обставини.

І з цього приводу суддя змушений зазначити, що у даному конкретному випадку поведінка особи, яка звертається з клопотання про поновлення пропущеного строку звернення до суду, не свідчить про вжиття розумних заходів для того, щоб реалізувати своє право якнайшвидше після закінчення процесуального строку (у разі наявності поважних причин його пропуску).

Жодних пояснень стосовно того, з яких причин після отримання доступу до офісного приміщення позивач зволікав із зверненням до суду у період 15.09.2022 р. і аж до 23.01.2023 р., тобто протягом 4 місяців, у заяві не наведено.

Таким чином, суд доходить до переконання про те, що заявник не подав до суду доказів існування поважних причин непереборної дії, котрі б не залежали від вільної волі заявника на невідкладне звернення до суду у період принаймні з 15.09.2022 р.

Окремо суд зважає на ту обставину, що існуюча процедура реєстрації складених платником ПДВ податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних (далі за текстом - Реєстр) після настання події зупинення реєстрації в обов`язковому порядку передбачає подання документів стосовно господарської операції, об`єкту справляння ПДВ, першої події виникнення податкових зобов`язань з ПДВ в електронному вигляді.

Прийняття контролюючим органом рішення про відмову в реєстрації податкової накладної в Реєстрі без попереднього вивчення поданих платником податків в електронному вигляді згаданих вище документів є об"єктивно неможливим.

Тому посилання заявника на ймовірне чи вірогідне місце фізичного знаходження документів в офісі за податковою адресою у даному конкретному випадку є безпідставним, позаяк ці ж документи ще з моменту подання пояснень у процедурі реєстрації податкової накладної після настання події зупинення реєстрації вже існують в електронному вигляді.

Відсутність поданих заявником на неодноразову вимогу суду доказів поважності причин пропуску строку звернення до суду згідно з ч.2 ст.123, ч.6 ст.161, п.1 ч.4 ст.169 КАС України зумовлюють прийняття процесуального рішення про повернення позову.

Керуючись ст.ст.8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст.4-12, 118, 121-123, 160, 169, 161, 171, 173, 241-243, 248, 256, 295 КАС України, суддя -

ухвалив:

1. Заяву про поновлення пропущеного строку звернення до суду від 03.02.2022 р. - залишити без задоволення.

2. Позов - повернути.

3. Роз`яснити, що повернення позову не позбавляє права повторного звернення.

4. Копію ухвали надіслати заявникові.

5. Роз`яснити, що рішення підлягає оскарженню шляхом подання апеляційної скарги у строк згідно з ч. 1 ст. 295 КАС України, тобто протягом 15 днів з дати складення повного судового рішення, а набирає законної сили відповідно до ст. 256 КАС України, тобто негайно після підписання.

Суддя Сліденко А.В.