Справа № 320/1844/23
Суддя: Шевченко А.В.
Дата ухвалення: 2023-02-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

про залишення позовної заяви без руху

06 лютого 2023 року Київ № 320/1844/23

Суддя Київського окружного адміністративного суду Шевченко А.В., розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 до Територіального управління Служби судової охорони у м. Києві та Київській області про визнання відмови протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:

до Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Територіального управління Служби судової охорони у м. Києві та Київській області, в якому позивач просить суд:

- визнати протиправною відмову Територіального управління Служби судової охорони у м. Києві та Київській області зарахувати до його календарної вислуги років, яка дає право на призначення пенсії відповідно до статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», вислугу в пільговому обчисленні, сформовану за період проходження служби в органах внутрішніх справ та Національної поліції з 02.08.1999 по 31.12.2015, що складає 05 років 06 місяців 21 день;

- зобов`язати Територіальне управління Служби судової охорони у м. Києві та Київській області зарахувати до календарної вислуги років позивача, яка дає право на призначення пенсії відповідно до статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», вислугу в пільговому обчисленні, сформовану за період проходження служби в органах внутрішніх справ та Національної поліції з 02.08.1999 по 31.12.2015, що складає 05 років 06 місяців 21 день

Позовна заява сформована в системі «Електронний суд» 17.01.2023 та зареєстрована в суді 19.09.2022.

Відповідно до частини першої статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України, суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, зокрема, чи: відповідає позовна заява вимогам, встановленим статтями 160, 161, 172 цього Кодексу; подано позов у строк, установлений законом (якщо позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними); немає інших підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви або відмови у відкритті провадження в адміністративній справі, встановлених цим Кодексом.

Адміністративний позов не відповідає вимогам процесуального закону, з огляду на таке.

Частиною шостою статті 161 Кодексу передбачено, що у разі пропуску строку звернення до адміністративного суду позивач зобов`язаний додати до позову заяву про поновлення цього строку та докази поважності причин його пропуску.

Із матеріалів позовної заяви слідує, що позивач звернувся до суду із цим позовом, предметом якого є зарахувати до календарної вислуги років вислугу в пільговому обчисленні, сформовану за період проходження служби в органах внутрішніх справ та Національної поліції з 02.08.1999 по 31.12.2015, що складає 05 років 06 місяців 21 день.

Із ЄДРСР судом установлено, що з аналогічним позовом позивач звертався до Окружного адміністративного суду міста Києва (справа № 640/17399/22), яким було постановлено ухвалу від 18.10.2022 про залишення позову без руху, в якій було встановлено таке: «…При цьому, до 11.07.2022 позивач звернувся до ТУ ССО у м. Києві та Київської області з листом, в якому просив зарахувати до його календарної вислуги років, яка дає право на призначення пенсії відповідно до статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», вислугу в пільговому обчисленні, сформовану за період проходження служби в органах внутрішніх справ та Національній поліції України з 02.08.1999 по 31.12.2015, що складає 05 років 02 місяці 09 днів. Однак, листом від 27.07.2022 вих. № 41-05-586 ТУ ССО у м. Києві та Київської області позивача повідомлено, що вислугу років у пільговому обчисленні, сформовану за період проходження позивачем служби в органах внутрішніх справ та поліції буде зараховано до вислуги років для визначення розміру пенсії відповідно до пункту «а» статті 12 Закону № 2262-ХІІ при звільненні зі служби в Службі судової охорони за наявності календарної вислуги років, яка дає право на призначення пенсії».

Отже, станом на день звернення із цим позовом до суду (17.01.2023) позивачеві станом на липень 2022 року було достеменно відомо про порушення його прав, у зв`язку із чим він звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва у жовтні 2022 року, який своєю ухвалою від 26.10.2022 у справі № 640/17399/22 констатував, що про порушення своїх прав позивач дізнався 27.07.2022 з моменту отримання листа ТУ ССО у м. Києві та Київської області вих. № 41-05-586, про що сам позивач зазначав у заяві про поновлення строку звернення до суду, з огляду на що, виходячи зі змісту наказу Головнокомандувача ЗСУ від 01.08.2022 № 212, місячний строк звернення до суду, передбачений частиною п`ятою статті 122 КАС України, почав свій перебіг 01.08.2022 та закінчився 01.09.2022. Суд визнав причини пропуску строку звернення до суду, що викладені у заяві про поновлення строку звернення до суду неповажними. Відмовив ОСОБА_1 у поновленні строку звернення до суду та повернув позовну заяву. Позивач вказану ухвалу не оскаржував.

Звертаючись 17.01.2023 до суду з аналогічним позовом, позивач стверджував, що ним 14.12.2022 було подано рапорт до відповідача, в якому просив зарахувати до його календарної вислуги років, яка дає право на призначення пенсії відповідно до статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», вислугу в пільговому обчисленні, сформовану за період проходження служби в органах внутрішніх справ та Національної поліції з 02.08.1999 по 31.12.2015, що складає 05 років 06 місяців 21 день.

Відповідач листом від 28.12.2022 № 41.05-2272 повідомив, що вислугу років у пільговому обчисленні, сформовану за період проходження позивачем служби в ОВС та поліції буде зараховано до вислуги років для визначення розміру пенсії відповідно до пункту «а» статті 12 Закону № 2262-ХІІ при звільненні зі служби в Службі судової охорони за наявності календарної вислуги років, яка дає право на призначення пенсії.

Таким чином звернення позивача від 14.12.2022 та відповідь відповідача від 28.12.2022, є аналогічними зверненню позивача у липні 2022 року та отримання відповіді від 27.07.2022.

З урахуванням викладеного суд розцінює повторне звернення позивача 14.12.2022 до відповідача з тих самих підстав, як штучну пролонгацію строку звернення до суду.

Натомість до суду із цим позовом позивач звернувся 17.01.2023, тобто із пропуском місячного строку звернення до суду, передбаченого частиною п`ятою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суд зазначає, що 25.04.2022 наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України № 75 затверджено Перелік територіальних громад, що розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні) станом на 25.04.2022, який зареєстрований в Міністерстві юстиції України 25.04.2022 за № 453/37789 в якому відсутнє місто Київ.

Натомість, заяви про поновлення пропущеного строку звернення з адміністративним позовом до суду позовна заява не містить, як і не містить доказів на підтвердження поважності причин його пропуску.

Дослідивши позовну заяву на предмет дотримання процесуальним норм щодо її форми та змісту, суд констатує її невідповідність та вважає за необхідне залишити позов без руху.

Так, відповідно до частини першої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Частиною другою цієї статті передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно із частиною третьою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Отже, Кодекс адміністративного судочинства України передбачає можливість встановлення цим Кодексом та іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, які мають перевагу в застосуванні порівняно із загальним шестимісячним строком, визначеним у частині другій статті 122 цього Кодексу.

Таким спеціальним строком для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби є місячний строк, установлений частиною п`ятою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України.

Водночас частиною першою статті 233 Кодексу законів про працю України, яка регулює строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів, встановлено норму про те, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Аналізуючи наведені положення законодавства, Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду в справі № 240/532/20 (постанова від 11.02.2021) за схожих фактичних обставин сформулював такі висновки: «Установлений у частині першій статті 233 КЗпП України тримісячний строк є скороченим строком позовної давності, в межах якого працівник може звернутися до суду в порядку цивільного судочинства з вимогою про вирішення трудового спору.

Натомість строки звернення до суду в порядку адміністративного судочинства визначені у статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України і частина п`ята цієї статті, яка передбачає місячний строк звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, є спеціальною нормою щодо частини другої цієї статті з установленим у ній загальним строком у шість місяців.»

Усталеною є позиція Верховного Суду щодо застосування приписів КЗпП України у разі неврегульованості нормами спеціального законодавства правовідносин щодо яких виник спір.

З огляду на те, що строк звернення до суду за вирішенням публічно-правового спору охоплюється спеціальною нормою частини п`ятої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України, відсутні підстави для застосування у спірних правовідносинах частини першої статті 233 КЗпП України або загальні строки.

Оцінюючи обставини звернення позивача з позовом до суду, із урахуванням положень частини п`ятої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України суд зазначає, що вказаною нормою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено скорочені строки звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, які не ставлять під сумнів саму суть права доступу до суду, а переслідують легітимну мету як найскорішого поновлення порушених прав добросовісного позивача. При цьому не порушується пропорційність між застосованими законодавцем засобами (строком звернення до суду за захистом порушеного права протягом одного місяця з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів) та метою звернення до суду.

Суд зазначає, що реалізація позивачем права на звернення до суду з позовною заявою в рамках строку звернення до суду залежить виключно від нього самого, а не від дій чи бездіяльності посадових осіб відповідача.

Позивач, необґрунтовано не дотримуючись такого порядку, позбавляє себе можливості реалізовувати своє право на звернення до суду в межах строків звернення до суду, нереалізація цього права зумовлена його власною пасивною поведінкою.

Крім того, Верховний Суд в постанові від 31.03.2021 по справі № 240/12017/19 відступив від раніше викладених висновків та вказав що для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час, коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів. Позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом шести місяців від дати порушення його прав, свобод чи інтересів чи в інший визначений законом строк звернення до суду. У той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання такою особою строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.

Суд роз`яснює, що правова основа презумпції знання законодавства - обов`язок кожного неухильно додержуватися Конституції України та законів України.

Цей обов`язок закріплений в частині першій статті 68 Конституції України, за змістом якої кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Разом із тим, обов`язок додержання законів передбачає і обов`язок їх знання. Тобто, закони повинен знати кожний. Із цього положення і випливає загальновідомий принцип права: незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності, який міститься в частині другій статті 68 Конституції України.

Тому, на переконання суду, якщо позивач уважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю відповідача порушенні його права чи законні інтереси, то враховуючи презумпцію знання законодавства, він повинен знати, що згідно з приписами Кодексу адміністративного судочинства України може оскаржити такі рішення, дії чи бездіяльність до суду в межах строку звернення, визначеного цим Кодексом.

Суд звертає увагу, що позовна заява не містить обґрунтованих пояснень та доказів на їх підтвердження, що перешкоджало позивачу без зайвих зволікань звернутись до суду у встановлений місячний строк за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів, а повторне звернення до відповідача 14.12.2022 з рапортом із тих самих підстав, що були предметом розгляду у липні 2022 року, суд розцінює як штучне створення умов щодо пролонгації строків звернення до суду.

Суд зауважує, що вирішення питання про поновлення строку звернення до суду суд здійснює виключно з ініціативи та у межах наведених доводів заінтересованої особи.

Будь-яких пояснень щодо обставин, які об`єктивно заважали позивачеві звернутись до суду у визначений законодавством строк, позовна заява не містить, як і не містить заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду.

Таким чином, звертаючись у січні 2023 року із цією позовною заявою за захистом своїх прав, тобто більш ніж через 5 місяців після виникнення спірних правовідносин позивач пропустив місячний строк звернення до суду.

Обґрунтовуючи важливість дотримання принципу правової визначеності, ЄСПЛ сформовано практику, відповідно до якої національними судами пріоритетність має надаватися дотриманню встановлених процесуальним законом строків звернення до суду, а поновлення пропущеного строку допускається лише у виняткових випадках, коли мають місце не формальні та суб`єктивні, а об`єктивні та непереборні причини їх пропуску.

Отже, позивачеві слід надати пояснення та докази на їх підтвердження, що свідчать про існування обставин, які об`єктивно, а не суб`єктивно перешкоджали особисто позивачеві звернутись до суду з адміністративним позовом у строки, визначені статтею 122 Кодексу адміністративного судочинства України.

Крім того, зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач на виконання вимог пункту 11 частини п`ятої статті 160 Кодексу підтвердив власноручним підписом, що ним не подано іншого позову до цього ж відповідача.

Однак це не відповідає дійсності з огляду на зазначене вище та встановлення судом з ЄДРСР того, що позивач звертався з аналогічним позовом до Окружного адміністративного суду міста Києва (справа № 640/17399/22).

Суд констатує, що в силу вимог частини другої статті 44 Кодексу адміністративного судочинства України, учасники справи зобов`язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Із положень статті 45 Кодексу вбачається, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами. Зловживання процесуальними правами не допускається.

З урахуванням конкретних обставин справи суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню адміністративного судочинства, зокрема: подання декількох позовів до одного й того самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав, або подання декількох позовів з аналогічним предметом і з аналогічних підстав, або вчинення інших дій, метою яких є маніпуляція автоматизованим розподілом справ між суддями.

Якщо подання скарги, заяви, клопотання визнається зловживанням процесуальними правами, суд з урахуванням обставин справи має право залишити без розгляду або повернути скаргу, заяву, клопотання.

З метою вжиття заходів для запобігання зловживанню позивачем процесуальними правами суд доходить висновку про необхідність витребування у позивача письмових пояснень підстав подання до суду аналогічних позовів.

У силу приписів частини четвертої статті 45 Кодексу, суд зобов`язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами. У випадку зловживання учасником судового процесу його процесуальними правами, суд застосовує до нього заходи, визначені цим Кодексом.

Наведені обставини вказують на невідповідність позовної заяви вимогам процесуального закону.

Відповідно до статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України, суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, встановлених статтями 160, 161 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня подання позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

В ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

Вказані недоліки повинні бути усунені шляхом подання до суду:

- заяви про поновлення строку звернення до адміністративного суду з обґрунтованими поясненнями та доказами на їх підтвердження, що свідчать про існування обставин, які об`єктивно, а не суб`єктивно перешкоджали особисто позивачеві з`ясувати стан справ починаючи з липня 2022 року та звернутись до суду з адміністративним позовом у строки, визначені процесуальним законодавством;

- письмових пояснень підстав подання до суду аналогічних позовів та повідомлення суду неправдивих відомостей про те, що позивач не подавав іншого позову до цього ж відповідача.

Керуючись статтями 44, 45, 122, 123, 160, 161, 169, 171, 243, 248 Кодексу адміністративного судочинства України, суддя

у х в а л и в:

позовну заяву ОСОБА_1 залишити без руху.

Встановити позивачеві десятиденний строк з дня вручення копії цієї ухвали для усунення недоліків позовної заяви, зазначених у мотивувальній частині ухвали.

Роз`яснити позивачеві, що якщо недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, не будуть усунуті у встановлений судом строк, позовна заява буде повернута відповідно до пункту 1 частини четвертої статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України.

Копію ухвали надіслати особі, яка подала позов.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та не підлягає оскарженню. Заперечення на ухвалу можуть бути включені до апеляційної скарги на рішення суду.

Суддя Шевченко А.В.