Справа № 120/9478/22
Суддя: Воробйова Інна Анатоліївна
Дата ухвалення: 2023-02-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

08 лютого 2023 р. Справа № 120/9478/22

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Воробйової Інни Анатоліївни, розглянувши у письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Теплицької селищної ради Гайсинського району Вінницької області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) до Теплицької селищної ради Гайсинського району Вінницької області (далі - Теплицька селищна рада Гайсинського району Вінницької області, селищна рада, відповідач) із позовом, в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати рішення №460 від 20.08.2021 р. , яке прийняте на 10 сесії 8 - го скликання про відмову у наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для передачі у власність орієнтовною площею 2, 0 га для ведення особистого селянського господарства;

- зобов`язати надати дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства в розмірі 2,0 гектара ріллі із земель запасу Теплицької селищної ради Гайсинського району Вінницької області, яка знаходиться в масиві земельної ділянки із кадастровим номером :03:000:0043.

В обгрунтування позовних вимог позивач вказав, що звернувся до відповідача із клопотанням про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для передачі у власність орієнтовною площею 2, 0 га для ведення особистого селянського господарства, яка розташована на території Теплицької селищної ради Гайсинського району Вінницької області.

За наслідком розгляду цього звернення, спірним рішенням відмовлено у наданні дозволу у зв`язку із тим, що земельна ділянка відведена жителям села під городи.

Із таким рішенням позивач не погоджується та вказує, що ЗК України визначено виключний перелік підстав для відмови у наданні бажаного для нього дозволу передбачений ч. 7 ст. 118 ЗК України. Також вказав на помилковість висновків органу місцевого самоврядування про перебування земельної ділянки у користуванні третіх осіб.

Ухвалою від 18.11.2022 відкрито провадження у справі та вирішено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без проведення виклику учасників справи.

05.12.2022 надійшов відзив, в якому відповідач просив відмовити в задоволенні позову посилаючись на те, що рішенням Теплицької селищної ради від 20.05.1992 землю, на яку претендує позивач відведено під колективні городи. Відтак, надати дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для передачі у власність за кадастровим номером :03:000:0043 позивачу не є можливим.

12.12.2022 р. надійшла відповідь на відзив, в якій вказав про безпідставність мотивів наведених у відзиві, зокрема в частині терміну коли позивач довідався про оскаржуване рішення та відповідно пропуску звернення до суду.

Ухвалою від 24.01.2023 р. витребувано у відповідача докази, які вказують , що земля , яку бажає отримати позивач, перебуває у користуванні інших осіб та відмовлено в поновленні строків звернення до суду.

Розглянувши матеріали справи , оцінивши докази, суд встановив наступне.

07.05.2021 р. ОСОБА_1 звернувся до Теплицької селищної ради із заявою про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства в розмірі 2,0 гектара, яка розташована в смт. Теплик. До клопотання додано графічні матеріали земельної ділянки :03:000:0043, копії паспорту та ідентифікаційного коду.

За наслідком розгляду цього клопотання, рішенням 10 сесії 8 скликання Теплицької селищної ради від 20.08.2021 № 460 відмовлено у наданні дозволу, у зв`язку із тим, що земельна ділянка знаходиться у масиві, який використовується громадянами під городництво.

Не погоджуючись із таким рішенням, позивач звернувся до суду із позовом.

Визначаючись щодо позовних вимог , суд керується та виходить з наступного.

Згідно із ст. 116 ЗК України , громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Положеннями ст. 118 ЗК України передбачено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства).

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Із процитованих норм видно, що встановлено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою, а саме: невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Надаючи оцінку підставам для відмови в наданні дозволу вказаних у спірному рішенні, зокрема, що земельна ділянка знаходиться у масиві , який використовується громадянами під городництва, суд вказує наступне.

Як свідчить Інформація Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку від 24.09.21 р. зземельна ділянка, на яку претендує позивач є сформованою та зареєстрованою із присвоєнням кадастрового номера :03:000:0043, з віднесенням до категорії земель сільськогосподарського призначення, вид використання - землі запасу.

Суд зазначає, що в силу вимог ч. 5 ст. 116 ЗК України земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом. У такому випадку, згідно ч. 6 ст. 118 ЗК України заявник до клопотання повинен долучити погодження землекористувача на вилучення земельної ділянки, яке в подальшому є підставою для припинення прав третіх осіб на таку земельну ділянку.

Для встановлення правового режиму обраної позивачем земельної ділянки судом досліджено Інформацію Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку з кадастровим номером :03:000:0043 (а.с. 16) та, як зазначалось вище, з"ясовано, що земельна ділянка зареєстрована за цільовим призначенням 16.00, категорія земель - землі сільськогосподарського призначення, вид використання - землі запасу, форма власності - комунальна, суб`єкт права власності - Теплицька селищна рада, дата державної реєстрації права - 07.05.2021.

Відтак, із урахуванням внесеної до Державного земельного кадастру актуальної інформації про земельну ділянку з кадастровим номером :03:000:0043, яка вважається достовірною, відсутні підстави вважати, що земельна ділянка перебуває у власності чи користуванні третіх осіб.

Щодо посилань відповідача на те, що права третіх осіб виникли на обрану позивачем земельну ділянку з кадастровим номером :03:000:0043 на підставі рішення Теплицької селищної ради від 10.05.1992 р., що може бути причиною відсутності актуальної інформації у Державному земельному кадастрі, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

В силу приписів ст. 126 ЗК України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Згідно ч. 3 ст. 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 01.01.2013, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов:

1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення;

2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.

Відповідно до ст. 22 Земельного кодексу України від 18.12.1990 чинного на момент прийняття рішення від 10.05.1992, право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється.

Право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів (ст. 23 Земельного кодексу України від 18.12.1990).

Із урахуванням наведеного суд доходить висновку, що рішення ради від 10.05.1992 не може вважатися достатнім доказом, що посвідчує та підтверджує право інших осіб на бажану для позивача земельну ділянку. Належним, допустимим та достатнім доказом існування права власності чи права користування на вказану земельну ділянку є відповідний державний акт, якого відповідачем до суду не подано.

Окремо суд вказує й на те, що зміст рішення від 10.05.1992 р. не дає підстав ідентифікувати місцезнаходження земельних ділянок зазначених у ньому та стверджувати, що такі земельні ділянки накладаються чи охоплюються земельною ділянкою яка зазначена позивачем у клопотанні (кадастровий номер :03:000:0043, площею 28, 9391га.).

Стосовно наданого на виконання ухвали суду від 24.01.2023 р. рішення виконавчого комітету Теплицької селищної ради №36 від 20.05.1992 р., то його зміст не ідентифікує місцезнаходження земельних ділянок зазначених у ньому та не підтверджує факт, що такі земельні ділянки накладаються чи охоплюються земельною ділянкою, яка зазначена позивачем у заяві.

Більш того, як зазначає сам відповідач у листі № 239 від 2.02.2013 р., пунктом 1 рішення №36 від 20.05.1992 р. було відведено із земель запасу ради 66 га під колективні городи жителям селища без переліку громадян та графічного зображення місця розташування городів, які надавались громадянам. Інші документи, які б підтверджували перебування земельної ділянки, яку бажає отримати позивач, у користуванні інших осіб - у відповідача відсутні.

Також суд звертає увагу, що відповідно до наказу Державного комітету України по земельних ресурсах № 28 від 15.04.1993 "Про затвердження Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди)" (чинного до 04.06.1999) та Наказу Державного комітету України по земельних ресурсах № 43 від 04.05.1999 "Про затвердження Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право приватної власності на землю, право колективної власності на землю, право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) та договорів оренди землі" (чинного до 23.08.2013), місце розташування земельної ділянки може підтверджуватися технічною документацією зі складання державного акта на право власності на земельну ділянку або на право постійного користування земельною ділянкою. Вказана технічна документація повинна містити кадастровий план земельної ділянки на якому відображається інформація про межі земельної ділянки з описом суміжних землевласників і землекористувачів та інша інформація яка дає можливість встановити місце розташування земельної ділянки.

Отже, висновок відповідача про те, що рішення від 10.05.1992 стосується саме цієї земельної ділянки, яка вказана позивачем у заяві є безпідставним, адже таке рішення не містить відомостей, які б дали можливість перевірити місце розташування земельних ділянок про які у ньому йдеться, а інших доказів, зокрема, вказаної вище технічної документації до суду не подано.

Окрім того, як встановлено судом із інформації з Державного земельного кадастру про земельну ділянку з кадастровим номером :03:000:0043, ця земля станом на дату прийняття спірного рішення належала до земель запасу .

При цьому, відповідно до ч. 2 ст. 19 ЗК України, до земель запасу можуть належати земельні ділянки кожної категорії земель, які не надані у власність або користування громадян чи юридичних осіб.

Відтак, факт віднесення обраної позивачем земельної ділянки до земель запасу додатково спростовує твердження відповідача про перебування її у користуванні інших осіб, адже до земель запасу можуть бути віднесені виключно вільні земельні ділянки.

За таких обставин, суд доходить висновку, що оскаржуване рішення в частині відмови позивачу в наданні дозволу н є протиправним та підлягає скасуванню.

Надаючи оцінку вимозі про зобов`язання відповідача надати дозвіл, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 245 КАС України, у разі скасування індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Умовою реалізації судом повноваження про зобов`язання відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача є встановлення того, що для його прийняття виконано всі умови, визначені законом (ч. 4 ч. 245 КАС України).

Відповідно до п. «а» та «д» ч. 1 ст. 12 ЗК України, до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин належить: а) розпорядження землями комунальної власності, територіальних громад; д) організація землеустрою.

Згідно п. «а» ч. 1 ст. 19 Закону України «Про землеустрій», до повноважень сільських, селищних, міських рад у сфері землеустрою на території сіл, селищ, міст належать організація та здійснення землеустрою, проведення інвентаризації земель та земельних ділянок усіх форм власності.

Статтею 35 вказаного Закону передбачено, що інвентаризація земель проводиться з метою встановлення місця розташування об`єктів землеустрою, їхніх меж, розмірів, правового статусу, виявлення земель, що не використовуються, встановлення кількісних та якісних характеристик земель, необхідних для ведення Державного земельного кадастру, виявлення та виправлення помилок у відомостях Державного земельного кадастру, здійснення державного контролю за використанням та охороною земель і прийняття на їх основі відповідних рішень органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування.

При цьому, відповідно до ст. 79-1 ЗК України, формування земельних ділянок здійснюється, зокрема, шляхом поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок.

Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій - сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок.

Формування земельних ділянок шляхом поділу та об`єднання раніше сформованих земельних ділянок, які перебувають у власності або користуванні, без зміни їх цільового призначення здійснюються за технічною документацією із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок.

Отже, надання дозволу на розробку проекту землеустрою має на меті лише формування земельної ділянки як окремого об`єкта. Натомість, коли йдеться про формування земельної ділянки з частини вже сформованого земельного масиву, що має кадастровий номер, її відведення відбувається на підставі технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки.

Відповідно до п. 3, 7, 8 ч. 2 ст. 2 КАС України, в процесі прийняття рішення (вчинення дій) суб`єкт владних повноважень повинен діяти: обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).

Із урахуванням встановлених при розгляді цієї справи обставин, суд доходить висновку, що при вирішенні ініційованого позивачем земельного питання, відповідач - орган який вправі розпоряджатися землею та зобов`язаний вести її облік, інвентаризацію, достовірно встановлювати місце розташування та правовий режим земельних ділянок, вказаних нормативних приписів не дотримався. Це проявилося у тому, що відмовивши позивачу у задоволенні клопотання та наданні бажаного дозволу, рада, маючи на це повноваження, повно та об`єктивно не встановила правового режиму земельної ділянки щодо якої звернувся позивач, зіславшись при цьому на ймовірні факти її використання іншими особами та не дослідивши дійсного правового режиму цієї землі.

Такі недоліки у реалізації суб`єктом владних повноважень своїх повноважень, крім того що характеризують оскаржене рішення як протиправне, позбавляють суд можливості перевірити факт дотримання позивачем усіх умов, що є необхідними для надання їй бажаного дозволу.

Для виправлення раніше допущених недоліків, рада повинна повно, об`єктивно та достовірно встановити правовий режим бажаної для позивача земельної ділянки, використовуючи при цьому належні, допустимі правовстановлюючі документи і лише із їх урахуванням ґрунтувати власний висновок про наявність чи відсутність правових підстав для надання відповідного дозволу позивачу.

Крім цього, суд враховує, що на момент ухвалення цього судового рішення в Україні діє воєнний стан.

Згідно ст. 1 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" від 12.05.2015 року № 389-VIII, воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні за визначених підстав в умовах якого допускається тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина.

Одне із таких обмежень встановлено Законом України від 24 березня 2022 року № 2145-XI "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення умов для забезпечення продовольчої безпеки в умовах воєнного стану", який набрав чинності 07 квітня 2022 року яким внесені зміни до Земельного кодексу України.

Так, вказаним законом розділ X "Перехідні положення" Земельного кодексу України доповнено пунктом 27, згідно з яким під час дії воєнного стану земельні відносини регулюються з урахуванням таких особливостей:

5) безоплатна передача земель державної, комунальної власності у приватну власність, надання дозволів на розроблення документації із землеустрою з метою такої безоплатної передачі, розроблення такої документації забороняється.

Отже, до припинення (скасування) воєнного стану в Україні діє встановлена законом заборона на надання уповноваженим органом виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування дозволів на розроблення документації із землеустрою з метою безоплатної передачі земельних ділянок у власність.

Зазначене виключає підстави для задоволення позовних вимог у бажаний для позивача спосіб, адже обрання судом під час дії воєнного стану способу захисту порушених прав у вигляді зобов`язання відповідача надати дозвіл на виготовлення документації із землеустрою прямо суперечитиме Закону України від 24 березня 2022 року № 2145-XI та фактично покладатиме на Раду обов`язок прийняти рішення, ухвалення якого цим Законом заборонено.

Тому порушені права позивача підлягають захисту у спосіб зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивача із урахуванням висновків суду, зроблених у цьому рішенні.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів позивача, суд доходить висновку, що з наведених у позовній заяві мотивів і підстав, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд вказує, що відповідно до частини третьої статті 139 КАС України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених вимог.

Враховуючи наведену норму, витрати понесені позивачем у даній справі в сумі 992,40 грн. судового збору підлягають відшкодуванню частково у розмірі 496,20 грн. (1/2 задоволених вимог).

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, -

ВИРІШИВ:

адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Теплицької селищної ради Гайсинського району Вінницької області №460 від 20.08.2021 р., яке прийняте на 10 сесії 8 - го скликання про відмову ОСОБА_1 у наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для передачі у власність орієнтовною площею 2, 0 га для ведення особистого селянського господарства.

Зобов`язати Теплицьку селищну раду Гайсинського району Вінницької області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства в розмірі 2,0 га із земель запасу Теплицької селищної ради Гайсинського району Вінницької області.

В решті вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер за ДРФО - НОМЕР_1 ) сплачений судовий збір 496,20 (чотириста дев`яносто шість гривень 20 копійок ) за рахунок бюджетних асигнувань Теплицької селищної ради Гайсинського району Вінницької області (вул. Незалежності, 34, смт.Теплик, Вінницька область, ).

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Інформація про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер за ДРФО - НОМЕР_1 ) .

Відповідач: Теплицька селищна рада Гайсинського району Вінницької області (вул. Незалежності, 34, смт.Теплик, Вінницька область, ).

Повний текст рішення сформовано: 08.02.2023 р.

Суддя Воробйова Інна Анатоліївна