Справа № 160/18650/22
Суддя: Рябчук Олена Сергіївна
Дата ухвалення: 2023-02-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Рябчук О.С.
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 , вдови померлого ліквідатора аварії на ЧАЕС І категорії, інваліда війни ІІІ групи ОСОБА_2 до відповідача-1: Управління праці та соціального захисту населення виконкому Центрально-Міської районної у місті ради, відповідача-2: ОСОБА_3 , начальника Управління праці та соціального захисту населення виконкому Центрально-Міської районної у місті ради про визнання протиправної відмови, зобов`язання вчинити певні дії, -
21.11.2022 року засобами поштового зв`язку до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 , вдови померлого ліквідатора аварії на ЧАЕС І категорії, інваліда війни ІІІ групи ОСОБА_2 до відповідача-1: Управління праці та соціального захисту населення виконкому Центрально-Міської районної у місті ради, відповідача-2: ОСОБА_3 , начальника Управління праці та соціального захисту населення виконкому Центрально-Міської районної у місті ради, в якому позивач просить:
- визнати відмову Управління праці та соціального захисту населення виконкому Центрально-Міської районної у місті ради, ОСОБА_3 , начальника управління праці та соціального захисту населення виконкому Центрально-Міської районної у місті ради видати посвідчення для сімей загиблих ветеранів війни ОСОБА_1 , вдові інваліда війни, учасника ліквідації наслідків ЧАЕС ОСОБА_2 у порядку ст.ст. 7,10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993р. №3551-ХІІ- протиправними;
- зобов`язати Управління праці та соціального захисту населення виконкому Центрально-Міської районної у місті ради, ОСОБА_3 , начальника управління праці та соціального захисту населення виконкому Центрально-Міської районної у місті ради видати посвідчення для сімей загиблих ветеранів війни ОСОБА_1 , вдові інваліда війни, учасника ліквідації наслідків ЧАЕС ОСОБА_2 у порядку ст.ст. 7,10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993р. №3551-ХІІ.
В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що вона є вдовою померлого ОСОБА_2 , інваліда війни ІІІ групи, ліквідатора аварії на ЧАЕС 1 категорії, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993р. № 3551-ХІІ встановлено, що сім`ї військовослужбовців, які загинули або померли внаслідок поранень, каліцтва, контузії чи інших ушкоджень здоров`я мають право на соціальні пільги та гарантії. Відповідно до вимог закону ОСОБА_2 помер внаслідок завданої шкоди здоров`ю, спричиненою ліквідацією аварії на Чорнобильській АЕС. Вважаючи, що її померлий чоловік є в розумінні закону ветераном війни, позивач звернулась до Управління праці та соціального захисту населення виконкому Центрально-Міської ради у місті ради з заявою про встановлення статусу члена сім`ї загиблого (померлого) ветерана війни. Проте відповідачем листом від 15.09.2022р. № 10/01-31/4115 було відмовлено у наданні такого статусу, оскільки п. 1 ст. 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» не передбачено категорії осіб, що померли внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС. Позивач вважає дії відповідача щодо не видачі посвідчення протиправними та такими, що порушують її право на належний соціальний захист, у зв`язку із чим звернулась до суду із даним позовом.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22.11.2022 р. адміністративний позов залишено без руху у зв`язку з невідповідністю позову вимогам Кодексу адміністративного судочинства України.
Позивачу запропоновано усунути недоліки позову протягом 5-ти днів з дня отримання копії ухвали суду про залишення позову без руху, а саме: надати до суду належним чином завірені копії документів на підтвердження повноважень представника.
Копію ухвали Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22.11.2022 р. направлено позивачу на його електронну адресу, про що свідчить звіт, який знаходиться у матеріалах справи.
28.11.2022 р. до суду надійшла заява: копії документів на підтвердження повноважень представника.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29 листопада 2022 року відкрито провадження у справі, справу призначено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін з 29.12.2022 року.
Цією ж ухвалою відповідачу надано п`ятнадцятиденний строк з дня отримання копії ухвали для подання відзиву на позов, разом із доказами, які підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення відповідача.
12.12.2022 року засобами поштового зв`язку від Управління праці та соціального захисту населення надійшов відзив проти позову. Відповідач позовні вимоги заперечує в повному обсязі, в обґрунтування своєї правової позиції вказує, що Законом України від 15.03.2022року № 2121-ІХ «Про внесення змін до деяких законів України щодо уточнення норм, що регулюють питання визначення категорій осіб, які визнаються ветеранами війни та членами сімей загиблих Захисників і Захисниць України, та надання їм соціальних гарантій» статтю 10 Закону «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» викладено у новій редакції. Тобто, новою редакцією ст. 10 цього Закону змінено категорію осіб, що належать до сімей загиблих (померлих) ветеранів війни, а саме: до 21.03.2022 чинність Закону поширювалась на сім`ї військовослужбовців, які померли внаслідок захворювання пов`язаного з перебуванням на фронті або одержаного в період проходження військової служби чи на території інших держав під час воєнних дій та конфліктів. В редакції Закону від 21.03.2022р. до сімей загиблих (померлих) ветеранів війни віднесено осіб, які загинули (померли) внаслідок захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті або одержаного в період проходження військової служби (в тому числі на території інших держав) під час воєнних дій та конфліктів. Після розгляду наданих до заяви документів встановлено, що причина смерті ОСОБА_2 є захворювання, пов`язане з виконанням обов`язків військової служби по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС. Отже, захворювання не пов`язане з проходженням військової служби ( в тому числі на території інших держав) під час воєнних дій і конфліктів. З огляду на викладене вважає свою відмову правомірною та просить відмовити в задоволенні адміністративного позову.
28.12.2022 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 з уточненим адміністративним позовом.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04 січня 2023 року уточнену позовну заяву повернуто позивачу.
Відповідно до ч.1 ст.257 Кодексу адміністративного судочинства України за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.
За змістом приписів п.3 ч.6 ст.12 Кодексу адміністративного судочинства України для цілей цього Кодексу справами незначної складності, зокрема, є оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.
Частиною 4 статті 243 Кодексу адміністративного України встановлено, що судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.
Згідно з ч.5 ст.250 Кодексу адміністративного судочинства України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.
Зважаючи на наведене та відповідно до вимог ст.ст. 257, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у письмовому провадженні.
Згідно з 8 ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України при розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.
Дослідивши матеріали справи, суд встановив такі обставини.
ОСОБА_1 є вдовою померлого ОСОБА_2 , інваліда ІІІ групи, ліквідатора аварії на ЧАЕС 1 категорії.
Відповідно до посвідчення серії НОМЕР_1 від 13.12.2011 р. ОСОБА_2 є інвалідом 3 групи та має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни інвалідів війни.
Відповідно до посвідчення особи, яка постраждала внаслідок чорнобильської катастрофи серії НОМЕР_2 ОСОБА_2 має право на пільги та компенсації встановлені Законом України «Про статус, соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».
Центральною міжвідомчою експертною комісією МОЗ та МНС України надано експертний висновок № 235 від 29.04.2022 року, яким підтверджено, що ОСОБА_2 мав захворювання, що призвело до смерті, пов`язане з виконанням обов`язків військової служби по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС.
Позивач звернулась до Управління праці та соціального захисту населення Виконавчого комітету центрально-міської районної у місті ради з заявою про встановлення статусу члена сім`ї загиблого (померлого) ветерана війни.
Управлінням праці та соціального захисту населення Виконавчого комітету центрально-міської районної у місті ради було надано відповідь від 15.09.2022р. № 10/01-31/4115, якою відмовлено у наданні такого статусу, оскільки захворювання померлого не пов`язане з проходженням військової служби.
Не погоджуючись з такою позицією відповідача, позивач звернувся до суду із даним позовом.
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.
Статтею 19 Конституції України встановлено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правовий статус ветеранів війни визначає Закон України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII (далі Закон, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Відповідно до статті 4 Закону ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. До ветеранів війни належать: учасники бойових дій, особи з інвалідністю внаслідок війни, учасники війни.
Згідно пункту 9 частини 2 статті 7 Закону до осіб з інвалідністю внаслідок війни належать також особи з інвалідністю з числа осіб, залучених до складу формувань Цивільної оборони, які стали інвалідами внаслідок захворювань, пов`язаних з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи.
При цьому зміст пункту 6 Рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 року № 20-РП/04 свідчить, що ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи бойових діях на території інших держав. Розділ 11 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантій їх соціального захисту визначає поняття і зміст статусу ветеранів війни (учасників бойових дій, інваліди війни, учасники війни) та осіб, на яких поширюється дія його положень. Це колишні військовослужбовці, які безпосередньо як у воєнний, так і в мирний час виконували інші обов`язки військової служби та тилового забезпечення, пов`язані з необхідністю захисту Батьківщини, у тому числі з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, ядерних аварій.
Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що обов`язковими умовами, за яких особу можна віднести до інвалідів війни, є наявність інвалідності, доказів залучення такої особи до військовослужбовців або до складу формувань Цивільної оборони та отримання інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи.
Як свідчать матеріали справи, померлий чоловік ОСОБА_1 ОСОБА_2 мав статус особи з інвалідністю ІІІ групи і мав право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни осіб з інвалідністю війни та на нього поширювалась дія Закону, що не заперечується відповідачем.
Відповідно до абзацу 1 пункту 1 статті 10 Закону чинність цього Закону поширюється на сім`ї військовослужбовців, партизанів, підпільників, учасників бойових дій на території інших держав, прирівняних до них осіб, зазначених у статтях 6 і 7 цього Закону, які загинули (пропали безвісти) або померли внаслідок поранення, контузії чи каліцтва, одержаних під час захисту Батьківщини або виконання інших обов`язків військової служби (службових обов`язків), а також внаслідок захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті або одержаного в період проходження військової служби чи на території інших держав під час воєнних дій та конфліктів.
Згідно абзацом 16 пункту 1 статті 10 Закону до членів сімей загиблих (тих, які пропали безвісти) військовослужбовців, партизанів та інших осіб, зазначених у цій статті, належать: утриманці загиблого або того, хто пропав безвісти, яким у зв`язку з цим виплачується пенсія; батьки; один з подружжя, який не одружився вдруге, незалежно від того, виплачується йому пенсія чи ні; діти, які не мають (і не мали) своїх сімей; діти, які мають свої сім`ї, але стали інвалідами до досягнення повноліття; діти, обоє з батьків яких загинули або пропали безвісти.
Викладене свідчить, що чинність Закону поширюється також і на членів сім`ї військовослужбовців, які померли внаслідок захворювання, одержаного в період проходження військової служби.
Згідно статті 10 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи від 28 лютого 1991 року № 796-XII (далі Закон № 796-XII) учасниками ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС вважаються громадяни, які безпосередньо брали участь у будь-яких роботах, пов`язаних з усуненням самої аварії, її наслідків у зоні відчуження у 1986-1987 роках незалежно від кількості робочих днів, а у 1988-1990 роках - не менше 30 календарних днів, у тому числі проведенні евакуації людей і майна з цієї зони, а також тимчасово направлені або відряджені у зазначені строки для виконання робіт у зоні відчуження, включаючи військовослужбовців, працівники державних, громадських, інших підприємств, установ і організацій незалежно від їх відомчої підпорядкованості, а також ті, хто працював не менше 14 календарних днів у 1986 році на діючих пунктах санітарної обробки населення і дезактивації техніки або їх будівництві. Перелік цих пунктів визначається Кабінетом Міністрів України.
Згідно з приміткою до цієї статті до військовослужбовців належать: особи офіцерського складу, прапорщики, мічмани, військовослужбовці надстрокової служби, військовозобов`язані, призвані на військові збори, військовослужбовці-жінки, а також сержанти (старшини), солдати (матроси), які перебувають (перебували) на дійсній строковій службі у збройних силах, керівний і оперативний склад органів Комітету державної безпеки, особи начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, а також інших військових формувань.
У період ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС діяв Закон СРСР від 12 липня 1967 року № 1950-УІІ Про загальний військовий обов`язок.
Відповідно до статей 5, 6 цього Закону (зі змінами, внесеними Указом Президії Верховної Ради СРСР від 17 грудня 1980 року № 3535-Х) військова служба складається з дійсної військової служби та служби в запасі Збройних Сил СРСР. Громадяни, які перебувають на дійсній військовій службі, іменуються військовослужбовцями, а ті, що перебувають у запасі, - військовозобов`язаними.
За правилами статей 7-9 цього Закону військовослужбовці і військовозобов`язані приймають військову присягу на вірність своєму народові, поділяються на солдатів, матросів, сержантів, старшин, прапорщиків, мічманів і офіцерський склад та кожному присвоюється відповідне військове звання.
Військовослужбовці і призвані на військові збори військовозобов`язані користуються всією повнотою соціально-економічних, політичних та особистих прав і свобод і несуть усі обов`язки громадян СРСР, передбачені Конституцією СРСР.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснює Закон України від 25.03.1992 № 2232-ХІІ Про військовий обов`язок і військову службу, який набрав чинності з 12.05.1992.
Відповідно до частини 9 статті 1 цього Закону України Про військовий обов`язок і військову службу щодо військового обов`язку громадяни України поділяються, зокрема, на такі категорії: військовослужбовці - особи, які проходять військову службу; військовозобов`язані - особи, які перебувають у запасі для комплектування Збройних Сил України та інших військових формувань на особливий період, а також для виконання робіт із забезпечення оборони держави.
Усі військовослужбовці мають відповідні військові звання, користуються всією повнотою соціально-економічних, політичних та особистих прав і свобод, виконують обов`язки громадян України, передбачені Конституцією України.
За правилами частини 1 статті 16 Закону України Про Збройні Сили України від 06.12.1991 № 1934-ХІІ, держава забезпечує соціальний і правовий захист військовослужбовців, резервістів, які виконують обов`язки служби у військовому резерві, та військовозобов`язаних, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, членів їх сімей, працівників ЗС України, а також членів сімей військовослужбовців, резервістів та військовозобов`язаних, які загинули (померли), пропали безвісти, стали інвалідами під час виконання службових обов`язків або постраждали у полоні в ході бойових дій (війни), в умовах надзвичайного стану чи під час виконання службових обов`язків за межами України в порядку військового співробітництва або у складі національного контингенту чи національного персоналу у міжнародних операціях з підтримання миру і безпеки.
Зазначене вище кореспондується зі статтею 10 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, згідно з якою до військовослужбовців належать, зокрема, військовозобов`язані, призвані на військові збори.
Отже, громадяни із числа військовослужбовців у цей період вважаються такими, що проходять військову службу та користуються гарантіями держави на рівні із іншими військовослужбовцями.
До такого висновку дійшов Верховний Суд України в постанові від 01 березня 2016 року № 21-1887а15.
Враховуючи вищевикладене, суд зазначає про наявність у матеріалах адміністративної справи Експертного висновку № 235 від 29.04.2022р., яким підтверджено, що смерть ОСОБА_2 (захворювання, що спричинило смерть) пов`язана з виконанням обов`язків військової служби при ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС.
І ця обставина є істотною, позаяк у протилежному випадку статус інваліда війни (на підставі п. 9 ч. 2 ст. 7 Закону) поширюватиметься на всіх, хто належать до категорії осіб, які брали безпосередню участь у ліквідації аварії на ЧАЕС і її наслідків і відповідно мають статус ліквідатора наслідків аварії на Чорнобильській АЕС (п. 1 ч. 1 ст. 9 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи).
Кабінет Міністрів України постановою від 23 вересня 2015 року № 740 затвердив Порядок надання статусу особи, на яку поширюється чинність Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту, деяким категоріям осіб (далі Порядок № 740), відповідно до якого цей Порядок визначає процедуру надання статусу особи, на яку поширюється чинність Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту (далі - Закон), деяким категоріям осіб.
Так, пунктом 2 Порядку № 740 визначено, що статус осіб, на яких поширюється чинність Закону, а пунктом 3 визначено, що до членів сімей загиблих, померлих (тих, що пропали безвісти) осіб, зазначених у пункті 2 цього Порядку, належать, зокрема один з подружжя, який не одружився вдруге, незалежно від того, виплачується йому пенсія чи ні.
Підстави для надання статусу особи, на яку поширюється чинність Закону, визначені пунктом 4 Порядку № 740.
Відповідно до пунктів 5, 6 Порядку № 740 для встановлення статусу особи, на яку поширюється чинність Закону, членам сімей загиблих, померлих (тих, що пропали безвісти) осіб, зазначених у пункті 2 цього Порядку, необхідно подати структурному підрозділу місцевої держадміністрації з питань соціального захисту населення заяву і документи, передбачені пунктом 4 цього Порядку.
Рішення про встановлення статусу особи, на яку поширюється чинність Закону, приймається структурними підрозділами місцевих держадміністрацій з питань соціального захисту населення за зареєстрованим місцем проживання у місячний строк з дати подання документів.

Відсутність документів, визначених пунктом 4 цього Порядку, та їх недостовірність є підставою для відмови в наданні статусу особи, на яку поширюється чинність Закону.

Отже Порядком № 740 визначено, що підставою для відмови в наданні статусу особи, на яку поширюється чинність Закону є відсутність або недостовірність документів зазначених у пункті 4 Порядку № 740.

Як свідчать матеріали справи, звернення позивача щодо встановлення їй статусу члена сім`ї загиблого (померлого) ветерана війни згідно Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту розглянуто Управлінням праці та соціального захисту населення Виконавчого комітету Центрально-міської районної у місті ради та позивачеві відмовлено в наданні статусу члена сім`ї загиблого відповідно до пункту 1 статті 10 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту, так як причина смерті чоловіка захворювання, пов`язане з виконанням обов`язків військової служби по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС.

Однак, суд зазначає, що відповідно до Порядку № 740 підставою для відмови в наданні статусу особи, на яку поширюється чинність Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту є відсутність або недостовірність документів зазначених у пункті 4 Порядку № 740 і такої підстави для відмови у наданні статусу особі як … причина смерті чоловіка захворювання, пов`язане з виконанням обов`язків військової служби по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС … вказаний Порядок № 740 не передбачає.

Отже, враховуючи досліджені судом докази надані до матеріалів справи, встановлені обставини, що ОСОБА_2 відповідно до посвідчення серії НОМЕР_1 від 13.12.2011 р. мав право на пільги для ветеранів війни інвалідів війни та наданий експертний висновок підтверджує смерть, що пов`язана з виконанням обов`язків військової служби при ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС, тому суд вважає безпідставною відмову Управління праці та соціального захисту населення Виконавчого комітету Центрально-міської районної у місті ради у наданні статусу члена сім`ї загиблого (померлого) ветерана війни ОСОБА_1 .

Згідно із частинами 1, 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Частиною 1статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом змагальності сторін, диспозитивності та офіційного з`ясування всіх обставин у справі, відповідно до якого розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин (частина 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України).

Враховуючи викладене, суд доходить висновку про наявність підстав для задоволення адміністративного позову ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення виконкому Центрально-Міської районної у місті ради про визнання протиправною відмови, зобов`язання вчинити певні дії.

Відповідач-2 є посадовою особою Управління праці та соціального захисту населення виконкому Центрально-Міської районної у місті ради та виконує його функції.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з наступного.

Частиною 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Оскільки позивач звільнена від сплати судового збору розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись статтями 2, 72-77, 139, 243-246, 255, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 , вдови померлого ліквідатора аварії на ЧАЕС І категорії, інваліда війни ІІІ групи ОСОБА_2 до відповідача-1: Управління праці та соціального захисту населення виконкому Центрально-Міської районної у місті ради, відповідача-2: ОСОБА_3 , начальника Управління праці та соціального захисту населення виконкому Центрально-Міської районної у місті ради про визнання протиправної відмови, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити.

Визнати відмову Управління праці та соціального захисту населення виконкому Центрально-Міської районної у місті ради, викладену в листі від 15.09.2022 р. № 10/01-31/4115, видати посвідчення для сімей загиблих ветеранів війни ОСОБА_1 , вдові інваліда війни, учасника ліквідації наслідків ЧАЕС ОСОБА_2 , у порядку ст.ст. 7, 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993р. №3551-ХІІ протиправною.

Зобов`язати Управління праці та соціального захисту населення виконкому Центрально-Міської районної у місті ради видати посвідчення для сімей загиблих ветеранів війни ОСОБА_1 , вдові інваліда війни, учасника ліквідації наслідків ЧАЕС ОСОБА_2 , у порядку ст. ст. 7, 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993р. №3551-ХІІ.

Розподіл судових витрат не здійснюється.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя О.С. Рябчук