Справа № 380/14899/22
Суддя: Кухтей Руслан Віталійович
Дата ухвалення: 2023-02-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2023 рокуЛьвівСправа № 380/14899/22 пров. № А/857/16539/22

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі :

головуючого судді : Кухтея Р.В.,

суддів : Носа С.П., Іщук Л.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 03 листопада 2022 року про повернення позовної заяви (постановлену головуючою-суддею Хомою О.П. у м. Львові) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до НОМЕР_1 прикордонного загону (військова частина НОМЕР_2 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в :

У жовтні 2022 року ОСОБА_1 звернувся в суд із зазначеним позовом, в якому просив визнати протиправною бездіяльність НОМЕР_1 прикордонного загону (військова частина НОМЕР_2 ) (далі - в/ч НОМЕР_2 , відповідач) щодо не нарахування та не виплати йому компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої ч.4 ст.101 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» №2011-XII від 20.12.1991 (далі Закон №2011-XII) відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №702 від 01.08.2012 «Про затвердження переліку місцевостей з особливими природними, географічними, геологічними, кліматичними, екологічними умовами та переліків військових посад, виконання обов`язків військової служби за якими пов`язано з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я, а також Порядку надання та визначення тривалості щорічної додаткової відпустки залежно від часу проходження служби в зазначених умовах» (далі Постанова №702) за період з 2013 по 2016 роки та зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити йому грошову компенсацію за невикористану додаткову відпустку, передбачену вищевказаною нормою Закону №2011-XII та Постановою №702 за вказаний період, виходячи з повного місячного розміру грошового забезпечення, право на отримання якого він мав відповідно до чинного законодавства на день звільнення з військової служби.

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 26.10.2022 позовну заяву було залишено без руху та встановлено позивачу строк для усунення зазначених недоліків, подавши заяву про поновлення строку звернення до адміністративного суду та вказавши докази поважності причин його пропуску.

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 03.11.2022 у задоволенні заяви представника позивача про поновлення строку звернення до суду було відмовлено, а позовну заяву разом з доданими документами повернуто позивачу.

Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій через неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права просить її скасувати та передати справу на розгляд суду першої інстанції.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що враховуючи принцип незворотності дії нормативно-правових актів в часі, обчислення тримісячного строку звернення до суду слід здійснювати з 20.07.2022, наступного дня з моменту набрання чинності Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» №2352-IX від 01.07.2022 (далі Закон №2352-IX), яким було змінено ч.2 ст.233 КЗпП України. Відтак, такий строк сплинув 20.10.2022. При цьому, він звернувся до суду засобами поштового зв`язку 14.10.2022, тобто строк звернення ним не було пропущено.

Відповідач не скористався правом подачі відзиву на апеляційну скаргу у встановлений судом строк.

Враховуючи те, що апеляційну скаргу подано на ухвалу суду першої інстанції, передбачену ч.2 ст.312 КАС України, суд вважає за можливе розглядати справу в порядку письмового провадження згідно з положеннями цієї статті.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні по справі матеріали та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити, оскаржувану ухвалу скасувати, а справу передати на розгляд суду першої інстанції, виходячи з наступного.

З матеріалів справи видно, що позивач проходив військову службу у Державній прикордонній службі.

Згідно витягу з наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 категорії) Державної прикордонної служби України (далі - ДПСУ) №209-ос від 27.10.2016 позивача було звільнено з військової служби в запас відповідно частини восьмої абзацу 2 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» №2232-XII від 25.03.1992 (далі Закон №2232-XII) за підпунктом «г» (через сімейні обставини), а також відповідно до цього ж наказу з 27.10.2016 виключено зі списків особового складу загону та всіх видів забезпечення.

Тобто, відносини публічної служби між сторонами припинилися 27.10.2016.

Предметом позову у даній справі є поведінка відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку, передбачену частиною четвертою статті 101 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» за період з 2013 по 2016 роки.

Позивач звернувся до Львівського окружного адміністративного суду з даним позовом, який ухвалою суду від 26.10.2022 було залишено без руху та встановлено строк для усунення недоліків позовної заяви.

На виконання вимог вказаної ухвали позивач подав до суду заяву про усунення недоліків позовної заяви, в обґрунтування вимог якої зазначив, що на час звільнення його з військової служби (наказ №209-ос від 27.10.2016), законодавство містило норми про те, що працівник має право звертатися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеженням будь-яким строком. Крім цього, Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022, в Україні з 05 год 30 хв 24.02.2022 було введено військовий стан, строк дії якого в подальшому продовжено відповідними Указами Президента України сумарно строком на 180 діб. Також зазначає, що перебування представника позивача на військовій службі у період з 02.03.2022 по 03.09.2022 унеможливило звернення до суду в інтересах позивача раніше. Посилається на пункт 1 Глави XIX Прикінцевих положень КЗпП України, відповідно до якого, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 КЗпП України, продовжуються на строк дії такого карантину.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовна заява з вимогами про не нарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку, яка є складовою грошового забезпечення до звільнення з військової служби (компенсація за невикористанні дні відпустки за період з 2013 по 2016), подана з пропуском місячного строку звернення до суду, передбаченого частиною п`ятою статті 122 КАС України. При цьому, жодних доказів на підтвердження неможливості звернення до суду з цим позовом після припинення проходження військової служби (27.10.2016) позивачем не наведено та не подано.

Проте, колегія суддів вважає, що такі висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи, до яких суд прийшов з порушенням норм процесуального права, виходячи з наступного.

Статтею 5 КАС України кожній особі ґарантується право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Завданням адміністративного судочинства, відповідно до ч.1 ст.2 КАС України, є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ч.1 ст.3 КЗпП України, законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Згідно ст.4 КЗпП України, законодавство про працю складається з цього Кодексу та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Частиною другою статті 233 КЗпП України (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) визначено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

У пункті 2.3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України №9-рп/2013 від 15.10.2013 зазначено про те, що спір щодо стягнення невиплачених власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, є трудовим спором, пов`язаним з недотриманням законодавства про оплату праці. В разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем.

Конституційний Суд України при тлумаченні норми статті 233 КЗпП України виходить з того, що право на отримання заробітної плати повинно бути гарантоване незалежно від строку. Таким чином, у цій статті КЗпП України встановлена додаткова гарантія для осіб, що звертаються до суду з вимогами про стягнення заробітної плати.

Відтак, строки звернення до суду з позовом про нарахування та виплату грошового забезпечення та його складових частин з початку виникнення у позивача права на обрахування сум грошового забезпечення та до моменту звільнення не застосовуються.

Колегія суддів вважає помилковими висновки суду першої інстанції з посиланням на те, що вказаний спір є спором з приводу прийняття, проходження та звільнення з військової служби, оскільки предметом спору у даній справі є розміри грошового забезпечення, а застосування місячного строку передбаченого частиною п`ятою статті 122 КАС України до спірних відносин є безпідставним.

Тому, висновки суду першої інстанції щодо необхідності залишення вказаної позовної заяви без руху з підстав пропуску строку звернення до суду з позовом встановленого частиною п`ятою статті 122 КАС України є необґрунтованими та прийнятими без належного дослідження обставин справи, змісту позову та позовних вимог, з порушенням відповідних процесуальних норм.

Щодо доцільності застосування до спірних відносин змін, які внесенні Законом №2352-IX, до зокрема статті 233 КЗпП України, колегія суддів зазначає наступне.

Частинами першою та другою статті 233 КЗпП України, які викладені в новій редакції, передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

Таким чином, для звернення до суду у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, встановлено тримісячний строк, який обчислюється з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні.

Проте, Закон №2352-ІХ не містить положень, які б поширювали його дію на правовідносини, які виникли до набрання ним чинності, тобто, його норми не мають зворотної дії в часі.

Отже, цей Закон містить норми прямої дії та поширює свою дію тільки на ті правовідносини, які виникли та існують після набрання ним чинності, зокрема з 19.07.2022.

Тобто, з 19.07.2022 трудовим законодавством змінено правове регулювання строку звернення з позовом до суду в справах про стягнення належних працівникові сум, зокрема й заробітної плати, а саме - встановлено тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Предмет спору у даній справі стосується правових відносин, які виникли до 19.07.2022.

Оскільки з даним позовом позивач звернувся в межах тримісячного строку з дня набрання чинності Законом №2352-ІХ, відтак ним дотримано процесуальний строк звернення до суду з позовною заявою, встановлений після 19.07.2022.

Відповідно до ч.1 ст.58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Конституційний Суд України у рішенні від 09.02.1999 № 1/99-рп вказав, що частину першу статті 58 Конституції України щодо дії нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Відповідно зміст суб`єктивного права особи, у тому числі права особи на звернення до суду, слід визначати із застосуванням законодавства, яке діяло на момент виникнення відповідного права.

Водночас неприпустимість зворотної дії нормативно-правового акта полягає в тому, що запроваджені ним нові норми не можуть застосовуватися до правовідносин, які існували до набрання ним чинності. Отже, приписи нового нормативно-правового акта не можуть змінити обсяг прав, який було встановлено попередніми нормативно-правовими актами.

Таким чином, правила обчислення строку звернення до суду працівника про стягнення належної йому заробітної плати визначаються за тими правилами, які були чинними на момент початку перебігу відповідного строку.

Тривалість строку звернення до суду не змінюється в разі подальших змін законодавства, яке регулює відповідні відносини. Тому строк звернення до суду розпочинається і закінчується з урахуванням тієї тривалості, яка передбачалася на момент початку перебігу відповідного строку.

При цьому тривалість строку звернення до суду не змінюється залежно від того, коли було реалізоване право на позов. Відповідно тривалість строку звернення до адміністративного суду не залежить від того, коли було фактично пред`явлено позов.

За таких умов відсутні підстави для застосування змін, внесених згідно Закону №2352-IX до статті 233 КЗпП України, які набрали чинності з 19.07.2022.

Крім того, відповідно до пункту 1 глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Згідно п.1 постанови Кабінету Міністрів України №1236 від 09.12.2020 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (далі - COVID-19), з 19.12.2020 до 31.12.2022 на території України установлено карантин, продовживши дію карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України №211 від 11.03.2020 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», №392 від 20.05.2020 «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» та №641 від 22.07.2020 «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2».

Станом на час звернення позивача до суду діяв встановлений Кабінетом Міністрів України карантин.

Таким чином, у суду першої інстанції були відсутні достатні та належні підстави для повернення позовної заяви ОСОБА_1 на підставі п.9 ч.4 ст.169 КАС України.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) акцентує увагу на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним.

У рішеннях по справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» від 13.01.2000 та по справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» від 28.10.1998, ЄСПЛ зазначив, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це слід вважати як порушення пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція).

Отже, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції надто формально підійшов до вирішення питання щодо прийняття до розгляду позовної заяви, і, як наслідок, помилково повернув позовну заяву позивачу, позбавивши його права на судовий захист.

Відповідно до ч.1 ст.320 КАС України, підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є : 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

Таким чином, колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала постановлена з порушенням норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення питання, а висновки суду не відповідають обставинам справи, а тому її слід скасувати та передати справу на розгляд суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст.308, 311, 312, 315, 320, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 03 листопада 2022 року про повернення позовної заяви по справі №380/14899/22 скасувати та передати справу на розгляд суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя Р. В. Кухтей
судді С. П. Нос
Л. П. Іщук