Справа № 320/7299/22
Суддя: Вівдиченко Тетяна Романівна
Дата ухвалення: 2023-01-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 320/7299/22 Головуючий у 1 інстанції: Балаклицький А.І.
Суддя-доповідач: Вівдиченко Т.Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2023 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача Вівдиченко Т.Р.

Суддів Аліменка В.О.

Кузьмишиної О.М.

За участю секретаря Заміхановської Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області на рішення Київського окружного адміністративного суду від 21 жовтня 2022 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області, третя особа - Головне управління Служби безпеки України у м. Києві та Київській області про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИЛА:

Позивач - ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області, третя особа - Головне управління Служби безпеки України у м. Києві та Київській області, в якому просила:

- визнати протиправним та скасувати рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 24 червня 2022 року №4830 про відмову у наданні громадянці Республіки Білорусь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дозволу на імміграцію в Україну;

- зобов`язати Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області повторно розглянути заяву громадянки Республіки Білорусь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від 08 травня 2021 року про надання дозволу на імміграцію в Україну.

Також, позивач - ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області, третя особа - Головне управління Служби безпеки України у м. Києві та Київській області, в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 24 червня 2022 року №4842 про відмову у наданні громадянину Білорусі ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , дозволу на імміграцію в Україну;

- зобов`язати Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області повторно розглянути заяву громадянина Білорусі ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , від 08 травня 2021 року про надання дозволу на імміграцію в Україну.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 05 вересня 2022 року об`єднано в одне провадження адміністративні справи №320/7299/22 та №320/7298/22 з присвоєнням адміністративній справі номеру №320/7299/22.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 21 жовтня 2022 року адміністративний позов задовольнити.

Визнано протиправним та скасовано рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 24.06.2022 №4830 про відмову у наданні громадянці Республіки Білорусь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дозволу на імміграцію в Україну.

Зобов`язано Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області повторно розглянути заяву громадянки Республіки Білорусь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від 08.05.2021 про надання дозволу на імміграцію в Україну.

Визнано протиправним та скасовано рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 24.06.2022 №4842 про відмову у наданні громадянину Республіки Білорусь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , дозволу на імміграцію в Україну.

Зобов`язано Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області повторно розглянути заяву громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , від 08.05.2021 про надання дозволу на імміграцію в Україну.

Не погодившись з рішенням суду, відповідач - Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким у задоволенні адміністративного позову позивачів відмовити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, апелянт вказує, що позивачі у анкетах (заявах) про надання дозволу на імміграцію в Україну свідомо зазначили неправдиві відомості щодо місця свого проживання.

Заслухавши у відкритому судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, які з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт № НОМЕР_1 , виданий 03.05.2018 строком дії до 03.05.2028, є громадянкою Республіки Білорусь.

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , паспорт № НОМЕР_2 , виданий 03.11.2014 строком дії до 03.11.2024, є громадянином Республіки Білорусь.

Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_3 .

Відповідно до свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_4 , ОСОБА_4 зареєструвала шлюб з громадянином України ОСОБА_5 , про що Деснянським районним у м. Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві зроблено відповідний актовий запис №1976 від 26.09.2017.

Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_5 , у ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_4 народилася донька ОСОБА_6 , про що Броварським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області зроблено відповідний актовий запис №772 від 27.08.2019.

26 січня 2021 року ОСОБА_4 видано посвідку на постійне проживання в Україні № НОМЕР_6 .

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 23.04.2019 №164517857, ОСОБА_4 є власницею квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

30 серпня 2021 року ОСОБА_1 видано посвідку на тимчасове проживання в Україні № НОМЕР_7 .

27 травня 2021 року ОСОБА_2 видано посвідку на тимчасове проживання в Україні № НОМЕР_8 .

Згідно виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських об`єднань від 10.06.2019, ОСОБА_7 зареєстрований як фізична особа-підприємець та перебуває на податковому обліку в Броварському управлінні ГУ ДФС у Київській області з 07.06.2019.

08 травня 2021 року ОСОБА_1 звернулась до Броварського РВ ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області із заявою про надання їй дозволу на імміграцію в Україну, на підставі п. 6 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про імміграцію", оскільки її дочка громадянка Республіки Білорусь ОСОБА_3 має дозвіл на імміграцію в Україну та документована посвідкою на постійне проживання в Україні № НОМЕР_6 .

У вказаній заяві позивач зазначила місце проживання: АДРЕСА_1 .

До вказаної заяви було додано наступні документи: копію паспортного документа ОСОБА_1 з перекладом на українську мову; копію посвідки на постійне проживання в Україні № НОМЕР_6 , яка видана на ім`я ОСОБА_4 ; копію довідки про реєстрацію місця проживання ОСОБА_4 від 27.04.2021; копію паспорта ОСОБА_4 ; копію свідоцтва про народження ОСОБА_3 серії НОМЕР_3 з перекладом на українську мову; копію свідоцтва про шлюб ОСОБА_4 з громадянином України ОСОБА_5 серії НОМЕР_4 ; нотаріально засвідчену заяву ОСОБА_4 про те, що вона не заперечує проти імміграції в Україну громадянки Республіки Білорусь ОСОБА_1 та гарантує їй фінансове забезпечення на рівні не нижчому від прожиткового мінімуму, встановленого в Україні; довідку про несудимість від 17.03.2021 №3596 з перекладом на українську мову; медичні довідки на ім`я ОСОБА_1 №61/21 та №738967; нотаріально засвідчену заяву ОСОБА_4 про те, що вона надає згоду на постійне проживання та реєстрацію місця проживання в належній їй на праві власності квартирі, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , громадянки Республіки Білорусь ОСОБА_1 ; копію витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 23.04.2019 №164517857 на підтвердження права власності на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; згоду на обробку персональних даних.

За результатами розгляду заяви громадянки Республіки Білорусь ОСОБА_1 головним спеціалістом відділу імміграції та обробки заяв про оформлення посвідки на постійне проживання Управління з питань тимчасового та постійного проживання іноземців та осіб без громадянства Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області Манільчук Т. складено Висновок про відмову в наданні дозволу на імміграцію в Україну громадянці Республіки Білорусь ОСОБА_1 , який було затверджено начальником ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області 24.06.2022.

У Висновку про відмову в наданні дозволу на імміграцію в Україну від 24.06.2022 вказано, що за надісланим запитом отримано відповідь від Головного управління Служби безпеки України у м. Києві та Київській області, в якій зазначено, що за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 фактично не проживає, що може свідчити про свідоме зазначення нею неправдивих відомостей. Таким чином, громадянка Республіки Білорусь ОСОБА_1 при поданні заяви про надання дозволу на імміграцію в Україну свідомо надала неправдиві відомості щодо місця свого проживання.

Рішенням Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 24.06.2022 №4830/214 відмовлено ОСОБА_1 у наданні дозволу на імміграцію в Україну на підставі пункту 4 частини 1 статті 10 Закону України "Про імміграцію".

Також, 08 травня 2021 року ОСОБА_2 звернувся до Броварського РВ ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області із заявою про надання йому та його неповнолітньому синові ОСОБА_8 дозволу на імміграцію в Україну, на підставі п. 6 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про імміграцію", оскільки його дочка громадянка Республіки Білорусь ОСОБА_3 має дозвіл на імміграцію в Україну та документована посвідкою на постійне проживання в Україні № НОМЕР_6 .

У вказаній заяві позивач зазначив місце проживання: АДРЕСА_1 .

До вказаної заяви було додано наступні документи: копію паспортного документа ОСОБА_2 з перекладом на українську мову; копію посвідки на тимчасове проживання в Україні № НОМЕР_9 , яка видана на ім`я ОСОБА_2 ; копію довідки про реєстрацію місця проживання ОСОБА_2 №16-15/7083; копію паспортного документа ОСОБА_8 з перекладом на українську мову; копію свідоцтва про народження ОСОБА_8 з перекладом на українську мову; нотаріально засвідчену заяву ОСОБА_1 про те, що вона надає згоду на оформлення дозволу на імміграцію в Україну своєму неповнолітньому сину - громадянину Республіки Білорусь ОСОБА_8 разом з батьком дитини громадянином Республіки Білорусь - ОСОБА_9 та на отримання ним посвідки про постійне проживання в Україні, а також надає згоду на постійне проживання та постійну реєстрацію її неповнолітнього сина - громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_10 в квартирі, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; копію посвідки на постійне проживання в Україні № НОМЕР_6 , яка видана на ім`я ОСОБА_4 ; копію довідки про реєстрацію місця проживання ОСОБА_4 від 27.04.2021; копію паспорта ОСОБА_4 ; копію свідоцтва про народження ОСОБА_3 серії НОМЕР_3 з перекладом на українську мову; копію свідоцтва про шлюб ОСОБА_4 з громадянином України ОСОБА_5 серії НОМЕР_4 ; нотаріально засвідчену заяву ОСОБА_4 про те, що вона не заперечує проти імміграції в Україну громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_2 та громадянина Республіки Білорусь неповнолітнього ОСОБА_10 та гарантує їм фінансове забезпечення на рівні не нижчому від прожиткового мінімуму, встановленого в Україні; довідки про несудимість від 17.03.2021 №3597 та від 17.03.2021 №3598 з перекладом на українську мову; медичні довідки на ім`я ОСОБА_10 №58/21 та №738699; медичні довідки на ім`я ОСОБА_2 №59/21 та №738698; нотаріально засвідчену заяву ОСОБА_4 про те, що вона надає згоду на постійне проживання та реєстрацію місця проживання в належній їй на праві власності квартирі, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_2 та громадянина Республіки Білорусь неповнолітнього ОСОБА_10 ; копію витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 23.04.2019 №164517857 на підтвердження права власності на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; згоду на обробку персональних даних.

За результатами розгляду заяви громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_2 про надання дозволу на імміграцію в Україну спільно з неповнолітнім сином громадянином Республіки Білорусь ОСОБА_8 головним спеціалістом відділу імміграції та обробки заяв про оформлення посвідки на постійне проживання Управління з питань тимчасового та постійного проживання іноземців та осіб без громадянства Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області Кравчуком Б. складено Висновок про відмову в наданні дозволу на імміграцію в Україну громадянину Республіки Білорусь ОСОБА_2 спільно з неповнолітнім сином громадянином Республіки Білорусь ОСОБА_8 , який було затверджено начальником ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області 24.06.2022.

У Висновку про відмову в наданні дозволу на імміграцію в Україну від 24.06.2022 вказано, що за надісланим запитом отримано відповідь від Головного управління Служби безпеки України у м. Києві та Київській області, в якій зазначено, що за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 фактично не проживає, що може свідчити про свідоме зазначення ним неправдивих відомостей. Крім цього, у відповіді отриманій від Деснянського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві вказано, що під час неодноразового відвідування іноземця за вищевказаною адресою дверей квартири ніхто не відчинив. Мешканці сусідніх квартир повідомили, що будь-якою інформацією щодо іноземця не володіють,у тому числі, про його місце проживання. Таким чином, громадянин Республіки Білорусь ОСОБА_2 при поданні заяви про надання дозволу на імміграцію в Україну свідомо надав неправдиві відомості щодо місця свого проживання.

Рішенням Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 24.06.2022 №4842/228 відмовлено ОСОБА_2 у наданні дозволу на імміграцію в Україну, на підставі пункту 4 частини 1 статті 10 Закону України "Про імміграцію".

Не погоджуючись із рішеннями про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну, позивачі звернулися до суду позовами.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною першою статті 26 Конституції України передбачено, що іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України.

Умови та порядок імміграції в України іноземців та осіб без громадянства, регулюється Законом України «Про імміграцію» від 07.06.2001 № 2491-III (далі - в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, Закон № 2491-III).

Приписами статті 1 Закону України «Про імміграцію» визначено, що імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання; дозвіл на імміграцію - рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Відповідно до частини першої статті 4 Закону України «Про імміграцію», дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції.

Пунктом 6 частини другої статті 4 Закону України «Про імміграцію» визначено, що квота імміграції встановлюється Кабінетом Міністрів України у визначеному ним порядку по категоріях іммігрантів: батьки, чоловік (дружина) іммігранта та його неповнолітні діти.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 9 Закону України «Про імміграцію», заяви про надання дозволу на імміграцію подаються особами, які перебувають в Україні на законних підставах, - до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції.

За приписами частини 2 статті 9 Закону України «Про імміграцію», заяву про надання дозволу на імміграцію заявник подає особисто до відповідного органу державної влади. За наявності поважних причин (хвороба заявника, стихійне лихо тощо) заява може надсилатися поштою або за дорученням заявника, посвідченим нотаріально, подаватися іншою особою.

Частиною п`ятою статті 9 Закону України «Про імміграцію» передбачено, що для надання дозволу на імміграцію до заяви додаються такі документи: 1) три фотокартки; 2) копія документа, що посвідчує особу; 3) документ про місце проживання особи; 4) відомості про склад сім`ї, копія свідоцтва про шлюб (якщо особа, яка подає заяву, перебуває в шлюбі); 5) документ про те, що особа не є хворою на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Згідно з частинами десятою та одинадцятою статті 9 Закону України «Про імміграцію», у разі неподання особою всіх визначених цим Законом документів заява про надання дозволу на імміграцію не приймається. Термін розгляду заяви про надання дозволу на імміграцію не може перевищувати одного року з дня її подання.

Пунктом 4 частини першої статті 10 Закону України «Про імміграцію» передбачено, що дозвіл на імміграцію не надається особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи.

Процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну (далі - іммігранти), поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень (далі - провадження у справах з питань імміграції), а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію визначено Порядком провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 № 1983 (далі - Порядок № 1983).

Згідно підпункту 2 пункту 2 Порядку № 1983, рішення за заявами про надання дозволу на імміграцію залежно від категорії іммігрантів приймають: територіальні органи ДМС (далі - територіальні органи) - стосовно іммігрантів, які підпадають під квоту імміграції (крім іммігрантів, стосовно яких рішення приймає ДМС), а саме, зокрема, батьки, чоловік (дружина) іммігранта та його неповнолітні діти.

Згідно з пунктом 10 Порядку № 1983, заяви про надання дозволу на імміграцію подаються, зокрема, до територіальних підрозділів за місцем проживання - особами, які тимчасово перебувають в Україні на законних підставах.

Відповідно до пункту 12 Порядку № 1983, територіальні підрозділи за місцем проживання, до яких подано заяви про надання дозволу на імміграцію: формують справи, перевіряють підстави, законність перебування в Україні іммігрантів, справжність поданих документів та відповідність, їх оформлення вимогам законодавства, у разі потреби погоджують це питання з органами місцевого самоврядування, у межах своєї компетенції з`ясовують питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію; надсилають у місячний термін разом з матеріалами справи інформацію про результати їх розгляду територіальним органам або підрозділам (відповідно до категорії іммігрантів). Справи, прийняття рішення за якими належить до компетенції ДМС чи територіальних органів, надсилаються територіальним органам, в інших випадках - територіальним підрозділам; здійснюють провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію, якщо таке провадження належить до їх компетенції.

Пунктом 14 Порядку № 1983 передбачено, що територіальні органи і підрозділи після отримання документів від зазначених у пунктах 12 і 13 цього Порядку органів перевіряють у місячний термін правильність їх оформлення, з`ясовують у межах своєї компетенції питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, передбачених статтею 10 Закону України «Про імміграцію», надсилають відповідні запити до регіональних органів СБУ, Робочого апарату Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужби. Регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба проводять у межах своєї компетенції у місячний термін після надходження таких запитів перевірку з метою виявлення осіб, яким дозвіл на імміграцію не надається. Про результати перевірки інформується орган, який зробив запит. Термін перевірки може бути продовжений, але не більше ніж на один місяць.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 24.06.2022 №4830 відмовлено ОСОБА_1 у наданні дозволу на імміграцію в Україну, на підставі пункту 4 частини 1 статті 10 Закону України "Про імміграцію" (а.с. 10).

Рішенням Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 24.06.2022 №4842 відмовлено ОСОБА_2 у наданні дозволу на імміграцію в Українк підставі пункту 4 частини 1 статті 10 Закону України "Про імміграцію" (а.с. 70).

Відмова позивачам у наданні дозволу на імміграцію обумовлена зазначенням свідомо неправдивих відомостей щодо адреси їх проживання (пункт 4 частина перша статті 10 Закону України «Про імміграцію»).

При цьому, підставою для прийняття відповідачем оскаржуваних рішень стала інформація, надана листами Головного управління Служби безпеки України у м. Києві та Київській області від 16.06.2022 №51-1-11/121-137, від 16.06.2022 №51-1-11/121-138, згідно з якими встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за вказаною в анкетах адресою: АДРЕСА_1 , фактично не проживають (а.с. 126, 168).

На підставі цього, відповідач дійшов висновку, що у заявах про надання дозволу на імміграцію в Україну позивачами свідомо зазначено неправдиві відомості про місце проживання в Україні.

Матеріали справи свідчать, що, на виконання пункту 14 Порядку №1983, після отримання та реєстрації заяв позивачів про надання дозволу на імміграцію в Україну, відповідачем було направлено відповідні інформаційні запити.

За результатами розгляду заяв позивачів, відповідачем 24 червня 2022 року винесено

Висновок про відмову в наданні дозволу на імміграцію в Україну громадянці Республіки Білорусь ОСОБА_1 та Висновок про відмову в наданні дозволу на імміграцію в Україну громадянину Республіки Білорусь ОСОБА_2 спільно з неповнолітнім сином громадянином Республіки Білорусь ОСОБА_8 (а.с. 120 звор. - 122, 164-165).

У заявах про надання дозволу на імміграцію позивачі зазначили адресу проживання, а саме: АДРЕСА_1 .

У Висновках зазначається про надходження інформації від Головного управління СБУ у м. Києві та Київській області листом про те, що позивачі зазначили адресу проживання в Україні, за якою не проживають.

Отже, єдиною підставою для відмови у наданні позивачам дозволу на імміграцію в Україну є листи Головного управління Служби безпеки України у м. Києві та Київській області від 16.06.2022 №51-1-11/121-137, від 16.06.2022 №51-1-11/121-138, згідно з якими, встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за вказаною в анкетах адресою: АДРЕСА_1 , фактично не проживають, що може свідчити про свідоме зазначення ними неправдивих відомостей.

У матеріалах справи містяться копії довідок від 11.09.2021 №06-15/11108 та від 05.06.2021 №06-15/6390 про реєстрацію місця проживання особи, виданих Виконавчим комітетом Броварської міської ради Броварського району Київської області, а саме, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 19, 77).

Також, до матеріалів справи позивачами надано довідку Товариства з обмеженою відповідальністю «ЖИТЛО УЮТ СЕРВІС» від 01.07.2022 року №01/07-2, відповідно до якої, ОСОБА_2 січня 1970 року народження, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_6 21 березня 2019 року по теперішній час проживають за адресою: АДРЕСА_1 та сплачують за даною адресою рахунки на сплату за житлово-комунальні послуги (а.с. 103).

Таким чином, дані, зафіксовані в листах Головного управління Служби безпеки України у м. Києві та Київській області від 16.06.2022 №51-1-11/121-137 та від 16.06.2022 №51-1-11/121-138, є суперечливими відносно документів, наданих позивачами.

Водночас, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що інформація, надана Головним управлінням Служби безпеки України у м. Києві та Київській області листами від 16.06.2022 №51-1-11/121-137, від 16.06.2022 №51-1-ПД21-138, не є нормативно-правовими актами, якими врегульовані спірні правовідносини, у розумінні пункту 4 частини 1 статті 10 Закону № 2491-III, а носять рекомендаційний характер, а відтак - не є безумовною підставою для відмови у наданні дозволу на імміграцію.

Рішення суб`єкта владних повноважень повинні бути обгрунтованими, із урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття такого рішення, а також відповідати принципу правової визначеності.

Слід зазначити, що пунктом 11 Порядку №1983 визначено, що у разі необхідності, відповідні територіальні органи і підрозділи, які забезпечують провадження у справах з питань імміграції, можуть затребувати інші документи, що уточнюють наявність підстав для надання дозволу на імміграцію, якщо це не суперечить Закону №2491-ІІІ, а також запросити для бесіди заявників чи інших осіб.

З аналізу вказаної норми вбачається, що функція територіальних органів, які розглядають питання про надання дозволу на імміграцію, реалізується шляхом всебічної перевірки документів, а також запрошення для надання пояснень заявників, стосовно яких розглядається це питання.

Разом з тим, як вірно зазначено судом першої інстанції, в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження доводів відповідача щодо зазначення позивачами свідомо неправдивих відомостей, як і відсутні докази опитування осіб, які проживають в безпосередній наближеності до вказаної позивачами адреси, сусідів чи хоча б мешканців саме цього будинку.

Відповідачем не надано суду доказів того, що ним вживались будь-які дії з метою встановлення факту проживання позивачів за наведеною в їх заявах адресою, в тому числі, щодо виходу за адресою місця проживання позивачів, зазначеною ними у заявах про надання дозволу на імміграцію в Україну, складення актів, якими б було зафіксовано, що позивачі не проживають за вказаною адресою, або інших дій, з метою підтвердження чи спростування інформації, викладеної у листах Головного управління Служби безпеки України у м. Києві та Київській області від 16.06.2022 №51-1-11/121-137, від 16.06.2022 №51-1-11/121-138.

Враховуючи вищевказане, відповідачем не доведено наявність передбачених законами України підстав для відмови позивачам в наданні дозволу на імміграцію в Україну.

Доводи апелянта про те, що позивачі не скористалися своїм правом на адміністративне чи судове оскарження подання ГУ СБУ у м. Києві та Київській області, колегія суддів вважає необгрунтованими, оскільки, рішеннями, які порушують їхні права є саме рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 24.06.2022 №4830 та №4842 про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну.

Відповідно до частини 2 статті 6 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 №3477-ІV встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно з частиною другою статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У контексті практики Європейського суду з прав людини, за ст. 8 Конвенції, видворення особи з країни, де проживають її близькі родичі, становить порушення права на повагу до сімейного життя, яке гарантується положеннями зазначеної статті. У кожному такому випадку питання повинне розглядатися пропорційно меті, яка ставиться, відповідно до вимог конвенції. Право на сім`ю потребує гарантій від усіх випадків утручання, незалежно від того, ким воно ініційоване - органами державної влади, фізичними чи юридичними особами. При розв`язанні спірних правовідносин ураховано правову позицію ЄСПЛ, викладену в рішенні від 18 лютого 1991 року у справі «Moustaquim v. Belgium». ЄСПЛ підкреслив, що у випадках, коли відповідні рішення (про депортацію) являли собою втручання у права, захищені ст. 8 Конвенції, слід обґрунтувати суттєву суспільну необхідність. Крім того, рішення повинні бути співмірні цілям, яких прагнуть досягти за допомогою закону.

Відповідно до рішень Європейського суду з прав людини у справі «Боррехаб проти Нідерландів» від 21 червня 1988 року та у справі «Каплан та інші проти Норвегії» від 24 липня 2014 року, роз`єднання сім`ї без доведення таким заходом втручання досягнення мети - захисту національної, громадської безпеки, запобігання правопорушень чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб, навіть за умови дотримання вимоги законодавства, не відповідає вимогам частини другої статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Стаття 1 Конвенції вимагає від держав гарантувати права та свободи не лише громадянам, а кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією. Яскравими прикладами того, як цей принцип реалізується на практиці, можуть служити заяви, де мовиться про порушення права на сімейне життя у зв`язку з діями держави, спрямованими на депортацію з недоговірної держави особи, яка влаштувала життя з громадянином/громадянкою договірної держави, або на скасування даного цій особі дозволу на проживання.

Враховуючи вищезазначене, судом першої інстанції обгрунтовано визнано протиправними та скасовано рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 24.06.2022 №4830 про відмову у наданні громадянці Республіки Білорусь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дозволу на імміграцію в Україну та від 24.06.2022 №4842 про відмову у наданні громадянину Республіки Білорусь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , дозволу на імміграцію в Україну, а також, зобов`язано відповідача повторно розглянути заяви позивачів про надання дозволу на імміграцію в Україну.

Решта доводів та заперечень апелянта висновків суду першої інстанції не спростовують.

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Аналізуючи обставини справи та норми чинного законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та наявність правових підстав для їх задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).

При цьому, доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 242 КАС України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

З підстав вищенаведеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області залишити без задоволення.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 21 жовтня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328-329 КАС України.

Суддя-доповідач Вівдиченко Т.Р.

Судді Аліменко В.О.

Кузьмишина О.М.

Повний текст постанови виготовлено 06.02.2023 р.