Справа № 160/14549/22
Суддя: Кадникова Ганна Володимирівна
Дата ухвалення: 2022-10-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кадникової Г.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження (у письмовому проваджені) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльність протиправною, стягнення коштів,
ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом про:
- визнання бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 (далі ВЧ НОМЕР_1 , відповідач) протиправною щодо не проведення нарахування та не виплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені з військової служби по виплаті грошової компенсації за не отримане речове майно з 31.12.2021 року по день фактичного розрахунку 21.08.2022 року в сумі 208 464грн.51коп. без врахування податків, зборів та інших обов`язкових платежів;
- стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені з військової служби по виплаті грошової компенсації за не отримане речове майно з 31.12.2021 року по день фактичного розрахунку 21.08.2022 року в сумі 208 464грн.51коп. без врахування податків, зборів та інших обов`язкових платежів.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що фактичний розрахунок при звільненні з ним відбувся лише 22.08.2022 року, а не у день його звільнення 31.12.2021 року, отже з відповідача необхідно стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 31.12.2021 року по 21.08.2022 року у сумі 208 464грн. 51коп.
Ухвалою суду від 26.09.2022р. позовну заяву прийнято до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання.
Відповідачем подано відзив на позовну заяву, в обґрунтування якого заперечує проти задоволення позовних вимог та зазначає, що ним проведено повний розрахунок з позивачем, оскільки при нарахуванні і виплаті останньому сум, належних при звільненні, був відсутній спір щодо їх розміру, підстави для застосування до спірних правовідносин положень ст.117 КЗпП України відсутні. Крім того, зазначено, що позивачем не надано жодного допустимого доказу, що підтверджує отримання грошового забезпечення за остінні 2 місяці служби, адже з банківських виписок, які надані позивачем не можливо встановити, що саме це за суми і ким нараховані. Також, зазначає, що позивачем пропущено строк звернення із позовом до суду з посиланням на приписи статті 122 КАС України.
Вивчивши матеріали справи, оцінивши наведені сторонами доводи, суд виходить з наступного.
З матеріалів справи вбачається, що між ОСОБА_1 та Міністерством оборони України в особі Міністра оборони України укладено контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України на посадах офіцерського складу строком на 5 років.
Наказом військового прокурора Південного регіону України від 10.10.2018 року №687к призначено ОСОБА_1 прокурором військової прокуратури Дніпропетровського гарнізону Південного регіону України.
Наказом Міністра оборони України (по особовому складу) від 03.03.2021 року №71 позивача звільнено з військової служби у запас за підпунктом «г» (у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів).
Наказом керівника Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону від 24.12.2021 року №1104к ОСОБА_1 з 31.12.2021 року звільнено з посади прокурора військової прокуратури Дніпропетровського гарнізону Південного регіону України та органів прокуратури, виключено зі списків особового складу військової прокуратури Південного регіону України та органів прокуратури, всіх видів забезпечення та направлено для зарахування на військовий облік до ІНФОРМАЦІЯ_1 .
При звільненні позивача, відповідач станом на день видання наказу про звільнення не виплатив грошову компенсацію за неотримане речове майно, у зв`язку із чим позивач 10.01.2022 звернувся із рапортом.
Згідно довідки №74 про вартість речового майна, що належить до видачі лейтенанту ОСОБА_1 становить 21 212грн. 53коп.
Наказом керівника Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону від 11.01.2022 року №14к внесено зміни до наказу керівника Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону від 24.12.2021 року №1104к, а саме: виплатити лейтенанту юстиції ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно, право на отримання якого наступило, відповідно до довідки військової частини НОМЕР_1 №74 у розмірі 21 212грн. 53коп.
22.08.2022 року позивачу виплачено грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно у розмірі 20 894грн. 34коп.
Вважаючи, що відповідно до положень статей 116, 117 Кодексу законів про працю України він має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, позивач звернувся до суду з відповідним позовом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.
Частиною 2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч.2 ст.24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу від 25.03.1992 №2232-XII зі змінами та доповненнями (далі - Закон №2232-XII) закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Спеціальним законом, який, відповідно до Конституції України, визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі, є Закон України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" №2011-XII від 20.12.1991 зі змінами та доповненнями (далі - Закон №2011-XII).
Відповідно до ст.1 Закону №2011-XII, соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
Згідно ст.1-2 Закону №2011-XII, військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.
У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.
Ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України (ст.2 Закону №2011-XII).
Частиною 1 ст.9-1 Закону №2011-XII передбачено, що продовольче забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що встановлюються Кабінетом Міністрів України.
Речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, у тому числі для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.
За військовослужбовцями, відрядженими до державних органів, підприємств, установ, організацій, а також державних та комунальних навчальних закладів, зберігаються продовольче, речове та інші види забезпечення, передбачені цією статтею, гарантії та пільги, що надаються за рахунок коштів, призначених у Державному бюджеті України на утримання Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів спеціального призначення та Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України.
Виплата грошової компенсації за неторимане речове майно здійснюється особам офіцерського, старшинського, сержантського і рядового складу Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони (далі - військовослужбовці).
Військовослужбовці, які звільняються в запас або відставку, за їх бажанням отримують речове майно, яке не було отримане під час проходження служби, або грошову компенсацію за нього, виходячи із закупівельної вартості такого майна.
Порядок виплати грошової компенсації здійснюється відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 року №178 Про затвердження Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно (далі Порядок №178).
Грошова компенсація замість речового майна, що підлягає видачі виплачується на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, форма якої наведена у додатку до Порядку №178.
Грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації (далі військова частина), а командирам (начальникам) віськової частини наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації. Довідка про вартість речового майна, що належить до видачі, видається речовою службою військової чистини виходячи із закупівельної вартості такого майна, розрахованої Міноборони, МВС, Головним управлінням Національної гвардії, СБУ, Службою зовнішньої розвідки, Адміністрацією Держприкордонслужби, Адміністрацією Держспецтрансслужби, Адміністрацією Держспецзв`язку, Головним управлінням розвідки Міноборони та Управлінням державної охорони станом на 1 січня поточного року, та оформлюється згідно з додатком (п.п.4-5 Порядку №178).
Згідно з п.15 розділу ІІІ Інструкції з організації речового забезпечення в Національній гвардії України в мирний час та особливий період, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.06.2017 року №475, військовослужбовці, які звільняються з віськової служби в запас або відставку, отримують грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно в порядку визначеному постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 року №178 «Про затвердження Порядку виплати військовослужбовцями Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно».
З матеріалів справи вбачається, що позивача звільнено 31.12.2021 року з посади прокурора військової прокуратури Дніпропетровського гарнізону Південного регіону України та органів прокуратури, виключено зі списків особового складу військової прокуратури Південного регіону України та органів прокуратури, всіх видів забезпечення та направлено для зарахування на військовий облік до ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Водночас, матеріали справи не містять доказів звернення позивача з заявою про виплату компенсації за неотримане речове майно до його звільнення зі служби.
Зі змісту поданої позовної заяви та матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся лише 10.01.2022 року із рапортом про внесення змін до наказу керівника Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону від 24.12.2021 року №1104к, добавити наступний абзац: виплатити лейтенанту юстиції ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно, право на отримання якого наступило, відповідно до довідки командира військової частини НОМЕР_1 №74 у розмірі 21 212грн. 53коп.
Наказом керівника Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону від 11.01.2022 року №14к внесено зміни до наказу керівника Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону від 24.12.2021 року №1104к, а саме: виплатити лейтенанту юстиції ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно, право на отримання якого наступило, відповідно до довідки військової частини НОМЕР_1 №74 у розмірі 21 212грн. 53коп.
З урахуванням наведеного, позивачу 22.08.2022 року виплачено грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно у розмірі 20 894грн. 34коп., що не заперечується сторонами по справі.
Суд бере до уваги, що на день звільнення зі служби, позивачем не було надано довідку про виплату грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна та не подано заяву в порядку передбаченому законом про виплату компенсації за неотримане речове майно, що свідчить про відсутність у відповідача підстав для виплати при звільненні 31.12.2021 року компенсації за неотримані предмети речового майна.
В свою чергу, за правилами статті 116 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Статтею 117 КЗпП України обумовлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Відповідно до ст.94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.
Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами.
Так, економічні, правові та організаційні засади оплати праці працівників, які перебувають у трудових відносинах, на підставі трудового договору з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання, а також з окремими громадянами та сфери державного і договірного регулювання оплати праці, визначає Закон України від 24.03.1995 року №108/95-ВР «Про оплату праці», відповідно до статті 1 якого заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу; розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства.
Статтею 2 «Структура заробітної плати» зазначеного Закону, надані такі визначення.
Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.
Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.
Інші заохочувальні та компенсаційні виплати - це виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.
Речове забезпечення не має характеру винагороди за виконану працю, а спрямоване насамперед на задоволення потреб осіб під час несення ними військової або іншої служби.
Такі гарантії щодо забезпечення предметами речового майна доречно порівняти із подібними категоріями трудового законодавства, а сааме: пунктом 3 частини першої статті 29 КЗпП України, відповідно до якого власник або уповноважений ним орган зобов`язаний до початку роботи за укладеним трудовим договором забезпечити працівника необхідними для роботи засобами.
Варто також мати на увазі, що речове майно може бути різноманітним: майном особистого користування (предмети військової форми одягу, взуття та спорядження, які видаються у власне користування військовослужбовців) та інвентарним майном, яке є власністю військової частини та використовується особовим складом тимчасово під час проведення спеціальних робіт, несення бойового чергування, варти тощо. Лише перший вид майна, у разі його неотримання, підлягає грошовій компенсації.
Отже, речове майно не можна ототожнювати із заробітною платою або грошовим забезпеченням.
Щодо правової природи компенсації за неотримане речове майно, то таку слід розглядати як особливий, окремий вид належних особі сум.
Як вже зазначено, стаття 116 КЗпП оперує поняттям «всі суми, що належать працівнику», а стаття 117 цього Кодексу передбачає санкцію за невиплату відповідних сум при звільненні.
Чинне законодавство передбачає обов`язок виплати військовослужбовцю, який звільняється зі служби, грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно на день звільнення.
Умовою для виникнення такого обов`язку є подання такою особою відповідної заяви під час проходження служби.
Отже, компенсація вартості за неотримане речове майно, у разі подання особою відповідної заяви під час проходження служби, належить до складу належних звільненому працівникові сум у розумінні статті 116 КЗпП України.
Таким чином, застосування передбаченої статтею 117 КЗпП України відповідальності здійснюється у разі невиплати згаданої компенсації на день звільнення особи зі служби.
Виключенням із цього правила є надання особою на те відповідної згоди.
Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 30 листопада 2020 року зазначив правові висновки, які корелюються з позицією Великої Палати Верховного Суду, наведеною в постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17, згідно з якою під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Таким чином, Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 30 листопада 2020 року в справі № 480/3105/19 дійшов висновку, що компенсація вартості за неотримане речове майно належить до складу належних звільненому працівникові сум у розумінні статті 116 КЗпП України та застосування передбаченої статтею 117 КЗпП України відповідальності здійснюється у разі невиплати згаданої компенсації на день звільненні або виключення особи зі списків особового складу.
В той же час судова палата зауважила, що умовою для виникнення обов`язку виплатити військовослужбовцю, який звільняється зі служби, грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно на день виключення зі списків особового складу військової частини є подання військовослужбовцем відповідного рапорту під час проходження служби.
В даному випадку, судом встановлено, що позивач звернувся з рапортом щодо виплати грошової компенсації за неотримане речове майно після його звільнення 10.01.2022 року.
Натомість, позивачем не надано суду доказів подання заяви щодо виплати грошової компенсації за неотримане речове майно під час проходження служби до його звільнення.
Таким чином, у зв`язку з неподанням ОСОБА_1 до Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону заяви щодо виплати грошової компенсації за неотримане речове майно під час проходження служби, у відповідача не виникло правових підстав для виплати такої компенсації під час звільнення позивача.
Отже, суд приходить до висновку, що з огляну за відсутність у відповідача правових підстав щодо виплати грошової компенсації за неотримане речове майно позивачу під час звільнення, через відсутність відповідної заяви позивача поданої під час проходження служби, відповідальність для відповідача, передбачена приписами статті 117 КЗпП України, не настає.
Аналогічна правова позиція з даного питання була викладена Верховним Судом у постанові від 27.01.2021 року в адміністративній справі №340/680/20.
Згідно до ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку щодо відсутності підстав для задоволення позову, оскільки позивачем під час проходження служби не було подано відповідної заяви про отримання грошової компенсації за неотримане речове майно.
Згідно частин 1 та 2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтується її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
З урахуванням принципу змагальності, диспозитивності та офіційного з`ясування всіх обставин у справі (ст.9 КАС України), положення Кодексу адміністративного судочинства України передбачають не лише обов`язок суб`єкта владних повноважень (відповідача у справі) щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності (ч.2 ст.77 КАС України), але й обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення (ч.1 ст.77 КАС України).
Відповідно до ч.3 ст.90 КАС України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Враховуючи викладене, суд приходить висновку, що позов задоволенню не підлягає.
У зв`язку з відмовою у задоволенні позову, судові витрати на користь позивача відшкодуванню не підлягають.
Керуючись ст.ст.9, 72-77, 90, 139, 241-246, 262, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльність протиправною, стягнення коштів відмовити повністю.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Г. В.Кадникова