Справа № 490/3854/16-а
Суддя: Гуденко О. А.
Дата ухвалення: 2023-02-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

н/п 2-а/490/160/2021 Справа № 490/3854/16-а
Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________________
Рішення

І м е н е м У к р а ї н и

26 січня 2023 року м. Миколаїв

Центральний районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого судді Гуденко О.А., за участі секретаряПозднякова Є.В.,

за участі представника позивача - адвоката Власенко С.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Миколаївської міської ради про скасування рішення,

ВСТАНОВИВ:

18.04.2016 року позивач звернулась до Центрального районного суду м. Миколаєва з адміністративним позовом до відповідача, в якому просила скасувати рішення відповідача № 340 від 11 квітня 2016 року «Про скасування містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки по АДРЕСА_1 ».

В обгрунтування позову посилався на те, що вказані умови є індивідуальним ненормативним актом, отже до повноважень виконкому міської ради віднесено право скасовувати акти Управління містобудування та архітектури лише до їх фактичного виконання тобто в даному випадку до моменту завершення робіт з розроблення проектної документації на будівництво та її затвердження замовником. Згідно даних у Декларації про початок виконання будівельних робіт «реконструкція житлової квартири АДРЕСА_2 з влаштуванням мансарди», зареєстрованою інспекцією ДАБК у Миколаївській області 21.11.2013 року, проектна документація розроблена ПП «АМБ», призначено головного архітектора. Отже, видані Управлінням містобудування та архітектури ММР містобудівні уимови від 18.11.2013 року вичерпали свою дію фактом виконання, а саме фактом розробки проекту та затвердження його замовником. Крім того, судовим рішенням у справі № 490 /4765/15-а було встановлено правомірність видачі містобудівних умов і обмежень забудови земельної ділянки від 18.11.2013 року № 77/15-3740.

В травні 2016 року представником відповідача надані заперечення на адімністартивний позов , в якому відповідач не погоджється з позвоними вимогами. Так, під час розгляду численних скарги від мешканців будинку АДРЕСА_3 , виконокомом було з`ясовано, що Управління надало імстобудівні умови без достатніх правових підстав. Так, зі змісту положень ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності» та положень Порядку надання містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки, їх склад та зміст , затв. Наказом 07.07.2011 N 109Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України вбачається, що містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки не можуть стсоуватися реконструкції квартири у багатоквартирному будинку. Також до проведення реконструкції приватних квратир не застосоуваютьяс положення ч.4 ст. 34 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності» .Отже, відповідно до п.3 ч.2 ст. 52 ЗУ «Про імсцеве самоврядування в Україні» оскаржуване рішення є законним та обгрунтовано необхідністю неухильного дотримання норм чинного законодвства.

29.09.2021 року від представника відповідача при новому розгляді справи на адресу суду надійшов відзив з доданими доказами на позовну заяву, в якому він просив в задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Посилаючись на положення ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності» зазначають, що видача містобудівних умво можлива лише щодо замовника такого будівництва. Натомість згадувані містобудівні умвои стосуються не лише реконструкції квратири замовника глонзи Т.Є., але і будинку багатоквартирного, в якому містяться і ініші приватизовані квартири, проте згоди інших співвласників надано не було. Отже виконком прийняв оскаржуване рішення в межах наданих цому повноваженгь , обгрунтовано , добросовісно ат пропорційно.

05.10.2021 року від представника позивача - адвоката Власенко С.О на адресу суду надійша відповідь на відзив. Звернув увагу сууд на те, що викладене у відзиві не узгоджується з викладеними у п.п.11- 21 Постанови Верховного Суду висновками . Так, з окаржуваного рішення відповідача вбачається, що підставою для його прийняття стали звернення мешканців будинку пел.Декабристів, 21, проте єдиною підставою для скасування таких умов може бути лише невідповідність намірів забудови земельної ділянки положенням містобудівної документації на місцевому рівні- про що відповідачем не зазначено взагалі.

Постановою Центрального районного суду м. Миколаєва від 10.10.2016 року вищезазначений адміністративний позов задоволено.

Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 14.12.2016 року вищезазначену Постанову суду від 10.10.2016 року скасовано та прийнято нову постанову, якою у задоволенні вказаного адміністративного позову відмовлено в повному обсязі.

Постановою Верховного суду від 17.06.2020 року Постанову Центрального районного суду м. Миколаєва від 10.10.2016 року та Постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 14.12.2016 року скасовано, а справу направлено на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

02.07.2020 року матеріали справи надійшли до канцелярії Центрального районного суду м. Миколаєва.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.07.2020 року головуючим суддею по даній справі визначено суддю Гуденко О.А.

Ухвалою судді Гуденко О.А. від 20 липня 2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження , призначено підготовче судове засідання на05.11.2020року.

29.12.2021 року представником відповідача подано клопотання про долучення до матеріалів справи додаткових письмових доказів, яке задоволено судом.

12.01.2022 року від представника відповідача надішло заперечення на клопотання відповідача про долучення до матеріалів справи додаткових доказів.

Ухвалою суду від 17.02.2022 року закрито підготовчепровадження усправі та призначено справу до судового розгляду по суті .

В судовому засіданні представник позивача вимоги позову підтримав , просив про його задоволення. Суду пояснив, що по-перше, виконком пррийняв оскаржуване рішення без відповідних повноважень адже ст. 41 ЗУ «Про регулюваня містобудівної діяльності» передбачено, що державний архітектурно-будівельний контроль здійснюється органами державного архітектурно-будівельного контролю в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, а саме центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну

політику з питань державного архітектурно-будівельного контролю та

нагляду, через головних інспекторів будівельного нагляду. Тобто для перевірки відповідності містобудівних умов та обмежень вимогам законодавства створено спеціальний окремий орган, така перевірка не входить до повноважень виконкому місцевої ради. По-друге, вказані умвои є актом індивідуальної дії , дія яких вичерпується їх реалізацією тобто в даному випадку подачею Декларації про початок будівельних робіт та початком цих робіт та взагалі завершенням будівництва. Отже через три роки неможливо було скасувати рішення, яке вже припинило свою дію. По-третє, підставою для прийняття оскаржуваного рішення стало виключно звернення громадян (як зазначено в самому рішенні), що жодним чином не може слугувати єдиною правовою підставою для прийняття таких рішень органом смісцевого самоврядування.

Представник відповідача подала суду заяву про розгляд справи у її відсутність, заперечувала проти задоволення позову.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши наявні у справі докази, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Власником квратири по АДРЕСА_1 , загальною площею 53,4 кв.м., є ОСОБА_1 на підставі договру дарування від 23.10.2013 року.

Судом встановлено, що 18 листопада 2013 року за №77/15-3740 Управлінням містобудування та архітектури Миколаївської міської ради було видано зпмовнику ОСОБА_1 містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки по АДРЕСА_1 . Об`єктом будівництва є реконструкція вказаної квартири з улаштуванням мансардного поверху.

Зазначений документ складається з двох частин: перша частина включає в себе загальні дані об`єкта будівництва, серед яких зазначено, що земельна ділянка під існуючим 5-ти поверховим житловим будинком знаходиться в комунальній власнсоті і для обслуговування не відведена. Цільове призначення земельної ділянки будівництва- для реконструкції та подальшогого обслуговування житлової квартири. Основні показники об`єкта будівництва загальна існуюча площа житлової квартири 53,4 кв.м., площа забудови 63,1 кв.м., кількістьквартир 1. Проектна поверховість -2, проектна загальна площа житлової квратири з надбудовою мансардного поверху 125,88 кв.м.

Друга частина - безпосередньо містобудівні вимоги та обмеження щодо здійснення реконструкції вищевказаної квартири, серед яких : висота- в межах існуючого горища. Інженерні вишукування для будівництва згідно державних норм. Об`єкт знаходиться в історичному ареалі міста.Роботи з реконструкції проводити за погодженням органу культурної спадщиниу відповідності до ЗУ «Про охорону культурної спадщини».

Вже 19.11.2013 року ОСОБА_1 була подана декларація про початок виконання будівельних робіт на об`єкті "Реконструкція житлової квартири по АДРЕСА_1 з влаштуванням мансарди» №МК 97 . Зазначено, що проект не проходив експертизи. Зазначено про одну квартиру на 4 поверсі з мансардою з забудовою земельної ділянки без зміни зовнішніх геометричних розмірів фундаментів у плані.

Робочий проект реконструкції житлової квартири з влаштуванням мансарди був розроблений на замовлення ОСОБА_1 ПП «АБМ» . З нього вбачається, що квартира на останньому поверсі багатоквартирного будинку з шиферною двоскатною покрівлею будинку.Будинок старої забудови. При цьому на копії проекту на місці узгодження з головним архітектором міста Миколаєва міститься підпис та резолюція «До доопрацювання». Тобто, можно зробити висновок, що в цілому проект узгоджений в установоленому законом порядку і не був.

Також до проекту були додані погодження від ТОВ «Центральний-1» ( документ хоча і має назву технічний висновок- але за змістом це просте просто узгодження, яке не містить жодних висновків щодо технічного стану будинку).

Згідно листа «Про надання висновку» від 26.11.2013 року Управління культури, націаональностей та релігії Миколаївської ОДА будівля не є пам`яткою ні державного, ні мсцевого значення та не включена до переліку об`єктів культурної спадщини. Але вказаний об`єкт розташовано в історичній частині міста та в кварталі міської забудови з чотирма об`єктами культурної спадщини , які взяті на державний облік. Оскільки запланована реконструкція не матиме дисонуючого впливу на візуальне сприйняття зазначеного пам`ятного знаку воїнам-визволителям м.Миколаєва та пам`яток архітектури місцевого значення ( серед яких Римо-католицький костьол) Управлння як орган охорони культурної спадщини Миколаївської ОДА вважає за можливе здійснення вказаної реконструкції. Одночасно рекомендовано доопрацювати архітекутрне рішення запроектованого мансардного поверху, а саме наблизити візуальне сприйняття до архітектурних елементів будівлі та історичного середовища квартальної забудови зі збереженням існуючих цінних архітектурних деталей будинку та погодити проектні пропозиції з головним архітектором міста.

Проте, як вбачається і з самого проекту , і доступно простому огляду ( що не потребує спеціальних знань в галузі архітектури та містобудування адже ця надбудова розташована прямо на даху чотирьохповерхового будинку 1930-х років забудови, виходить на головний проспект міста , прямо напроти однієї з історичних візитівок міста Римо-катольцького собору , напроти пам`ятного знаку, де весь цей час у день визволення Миколаєва від фашистських загарбників збиралися керівництво та гості і мешканці міста, а також ветерани Другої світової війни) вказана реконструкція фактично збудована на 63 кв.м. частини загального горища багатоквартирного будинку з демонтажем частини загальної суцільної двоскатної покрівлі будинку , з демонтажем частини цілісної огорожі по періметру фасаду будинку , безпосередньо над приміщенням кінотеатру.

Отже, вказана надбудова йде глибоко всередину горища. При цьому ні експертизи стану будинку- чи витримають перекриття додаткове навантаження ( адже поза розумним сумнівом при проектуванні будинку не передбачалася можливість забудови даху через 70 років), ні експертизи, яким чином це вплине на дах будівлі і чи не призведени демонтаж його частини до пошкодження будинку не проводилося взагалі. І це при тому, що вказана мансарда розташована безпосередньо над приміщенням кінотеатру та над зупинкою громадського міського транспорту, тобто місця масового скупчення та відпочинку містян отже в разі її обвалу ( адже і експертиза проекту реконструкції також не проводилася) можуть постраждати прості перехожі.

В лютому 2016 року на адресу Миколаївського міського голови надійшла колективне звернення мешканців будинку по АДРЕСА_3 стосовно незаконного будівництва та видачі містобудівних умов з посиланням на численні порушення вимог діючого законодавства при їх видачі Управлінням архітектури та містобудування ММР , також звертали увагу що йдеть не про забудову земельної ділянки, а забудову горища багатоквартирногобудинку, яке є допоміжним приміщенням та перебуває у спільній сумісній власності всіх співвласників квартир у будинку.

Рішенням виконавчого комітету Миколаївської міської ради № 340 від 11 квітня 2016 року були скасовані містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки по АДРЕСА_1 від 18 листопада 2013 року № 77/15-3740, видані Управлінням містобудування та архітектури Миколаївської міської ради.Рішення притйнято на підставі розгляду звернення громадян, які мешкають по АДРЕСА_3 , керуючись ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності», п.3 ч.2 ст. 52 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні».

Згідно відповіді Управління з питань культури та охорони культурної спадщини ММР вказаний будинок не відноситься до об`єктів культурної спадщини. Проте згадана будівля розташована в історичній частині міста Миколаєва, межі якої затверджені історико-архітектурним опорним планом , затв. Рішенням ММР від 04.04.1995 року № 4/7. Відповідно до п.4 ст. 32 ЗУ «Про охорону культурної спадщини» - у межах історичних ареалів населених місць забороняються містобудівні та архітекутрні перетворення , будівельні роботи без дозволу відповідного органу охорони культурної спадщини.

Дійсно, ст. 32 вказаного Закону ( в редакції, що діяла в 2013-2016 роках) , з метою захисту традиційного характеру середовища окремих пам`яток, їх комплексів (ансамблів), історико-культурних заповідників, історико-культурних заповідних територій навколо них

мають встановлюватися зони охорони пам`яток: охоронні зони, зони

регулювання забудови, зони охоронюваного ландшафту, зони охорони

археологічного культурного шару. Межі та режими використання зон охорони пам`яток визначаються відповідною науково-проектною документацією і затверджуються

відповідним органом охорони культурної спадщини. Порядок визначення та затвердження меж і режимів використання зон охорони пам`яток та внесення змін до них встановлюється

центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування

державної політики у сфері охорони культурної спадщини. На охоронюваних археологічних територіях, у межах зон охорони пам`яток, історичних ареалів населених місць, занесених до

Списку історичних населених місць України, забороняються містобудівні, архітектурні чи ландшафтні перетворення, будівельні, меліоративні, шляхові, земляні роботи без дозволу відповідного органу охорони культурної спадщини.

Так, хоча замовником ОСОБА_1 і отримано листа «Про надання висновку» від 26.11.2013 року Управління культури, національностей та релігії Миколаївської ОДА , відповідно до якого Управління як орган охорони культурної спадщини Миколаївської ОДА вважає за можливе здійснення вказаної реконструкції. Проте таке погодження надано з одночасною рекомендацією доопрацювати архітекутрне рішення запроектованого мансардного поверху, а саме наблизити візуальне сприйняття до архітектурних елементів будівлі та історичного середовища квартальної забудови зі збереженням існуючих цінних архітектурних деталей будинку та погодити проектні пропозиції з головним архітектором міста.

Вказані рекомендації ОСОБА_1 дотримано не було. Проект не погоджено. Навіть фасад мансарди пофарбовано в зовсім інший колір, ніж фасад будинку що чітко видно будь-кому, хто проходить чи проїзжає центральним проспектом міста Миколаєва.

Відповідно до п.8 ст. 1 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" - містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки (далі - містобудівні умови та обмеження) - документ, що містить комплекс планувальних та архітектурних вимог до проектування і будівництва щодо поверховості та щільності забудови земельної ділянки, відступів будинків і споруд від червоних ліній, меж земельної ділянки, її благоустрою та озеленення, інші вимоги до об`єктів будівництва, встановлені законодавством та містобудівною документацією.

Статтею 29 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" передбачено, що основними складовими вихідних даних є містобудівні умови та обмеження; технічні умови; завдання на проектування.

Фізична або юридична особа, яка подала виконавчому органові сільської, селищної, міської ради або у разі розміщення земельної ділянки за межами населених пунктів - районній державній адміністрації заяву про намір щодо забудови земельної ділянки, що перебуває у власності або користуванні такої особи, повинна одержати містобудівні умови та обмеження для проектування об`єкта будівництва.

Як вбачається зі змісту постанови Центрального районного суду м.Миколаєва від 03.09.2015 року у справі № 490 /4765/15-а, яка залишена без змін ухвалою Одеського апеляційного адімністартивного суду від 10.11.2015 року , за адміністративним позовом за адміністративним позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до Управління містобудування та архітектури Миколаївської міської ради, третя особа ОСОБА_1 про визнання протиправним, скасування та визнання нечинним з моменту затвердження рішення щодо видачі містобудівних умов і обмежень забудови земельної ділянки №77/15-3740 від 18 листопада 2013 року в задоволенні позову було відмовлено з тих підстав, що не вбачається , що видача містобудівних умов і обмежень забудови земельної ділянки від 18 листопада 2013 року позбавляють позивачів ( які є сусідами позивача у вказаному багатоквартирному житловому будинку) захисту на житло і права власності , отже якщо вони вважають, що видачею відповідних умов порушено їх права, вони не позбавлені можливості звернутись до суду за їх захистом.

Отже, суд відхиляє посилання позивача, що цими судовими рішеннями була встановлена правомірність видачі вказаних містобудівних умов, оскільки вони є наслідком неправильного тлумачення позивачем змісту судового рішення.

До того ж, суд зауважує, що відповідно до частини четвертої статті 78 КАС України, обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Передбачене вказаною нормою процесуального права звільнення від доказування не має абсолютного характеру і не може сприйматись судом як неможливість спростування під час судового розгляду обставин, які зазначені в іншому судовому рішенні. Адміністративний суд не повинен сприймати як обов`язкові висновки щодо фактичних обставин справи, наведені у чинних судових рішеннях за інших адміністративних, цивільних чи господарських справ.

Більше того, частиною сьомою статті 78 КАС України передбачено, що правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду.

Суд також повинен враховувати вимоги частини четвертої статті 9 КАС України, щодо необхідності офіційного з`ясування всіх обставин справи і у відповідних випадках витребувати ті докази, яких, на його думку, не вистачає для належного встановлення обставин у справі, що розглядається.

Якщо суд дійде висновку про те, що обставини у справі, що розглядається, є інакшими, ніж установлені під час розгляду іншої адміністративної, цивільної чи господарської справи, то справу належить вирішити відповідно до тих обставин, які встановлені безпосередньо судом, який розглядає справу. Аналогічна правова позиція відображена в постанові Верховного Суду від 28.04.2020 у справі № 815/94/16.

Норми частини 2 статті 19 Конституції України гарантують, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

На час спірних правовідносин процедура видачі містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки була врегульована Законом України "Про регулювання містобудівної діяльності" від 17.02.2011 №3038-VI (надалі - Закон №3038-VI) та Порядком надання містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки, їх склад та зміст, що затверджений Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 07.07.2011 №109, зареєстрований у Міністерстві юстиції України 22.07.2011 за №912/19650 (надалі - Порядок №109).

Пунктом 8 частини 1 статті 1 Закону №3038-VI (в редакції чинній на час спірних правовідносин) визначено, що містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки (далі - містобудівні умови та обмеження) - документ, що містить комплекс планувальних та архітектурних вимог до проектування і будівництва щодо поверховості та щільності забудови земельної ділянки, відступів будинків і споруд від червоних ліній, меж земельної ділянки, її благоустрою та озеленення, інші вимоги до об`єктів будівництва, встановлені законодавством та містобудівною документацією.

Згідно з частиною 2 статті 29 Закону №3038-VI (в редакції чинній на час спірних правовідносин), фізична або юридична особа, яка подала виконавчому органові сільської, селищної, міської ради або у разі розміщення земельної ділянки за межами населених пунктів - районній державній адміністрації заяву про намір щодо забудови земельної ділянки, що перебуває у власності або користуванні такої особи, повинна одержати містобудівні умови та обмеження для проектування об`єкта будівництва.

Частиною 3 цієї статті у вказаній редакції передбачено, що містобудівні умови та обмеження надаються відповідними спеціально уповноваженими органами містобудування та архітектури на безоплатній основі. Перелік об`єктів будівництва, для проектування яких містобудівні умови та обмеження не надаються, визначає центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері будівництва, містобудування та архітектури.

Частиною 5 статті 29 Закону №3038-VI (в редакції чинній на час спірних правовідносин) встановлено, що розгляд заяви і надання містобудівних умов та обмежень або прийняття рішення про відмову у їх наданні здійснюються спеціально уповноваженим органом містобудування та архітектури протягом семи робочих днів з дня реєстрації заяви. Рішення про відмову у наданні містобудівних умов та обмежень приймається у разі невідповідності намірів щодо забудови земельної ділянки вимогам містобудівної документації на місцевому рівні.

В силу вимог частини 8 цієї статті Закону №3038-VI у вказаній редакції містобудівні умови та обмеження є чинними до завершення будівництва об`єкта незалежно від зміни замовника. Зміни до містобудівних умов та обмежень можуть вноситися тільки за згодою замовника. Приписи аналогічного змісту передбачені пунктами 1.3, 2.1-2.4 Порядку №109.

У той же час, ні нормами Закону №3038-VI, ні нормами Порядку №109, в редакції чинній на час спірних правовідносин, не було визначено підстав для скасування містобудівних умов та обмежень після їх видачі.

Згідно з частиною 5 статті 29 Закону №3038-VI і пунктом 2.4 Порядку №109 у вказаній редакції, підставою для відмови у видачі містобудівних умов та обмежень є невідповідність намірів забудови земельної ділянки положенням відповідної містобудівної документації на місцевому рівні.

Таким чином, підставою для скасування виданих певній особі містобудівних умов та обмежень могла слугувати виключно невідповідність намірів забудови земельної ділянки положенням відповідної містобудівної документації на місцевому рівні.

Так, як вбачається з оскаржуваного Рішення №340 , воно прийняте Виконкомом за наслідками розгляду звернення громадян, які мешкають по АДРЕСА_3 та керуючись нормами Закону №3038-VI, пункту 3 частини 2 статті 52 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" від 21.05.1997 №280/97-ВР (надалі - Закон №280/97-ВР). При цьому, конкретні підстави для скасування виданих позивачу містобудівних умов та обмежень у даному Рішенні №340 не зазначені.

Відповідно до пункту 3 частини 2 статті 52 Закону №280/97-ВР, виконавчий комітет ради має право змінювати або скасовувати акти підпорядкованих йому відділів, управлінь, інших виконавчих органів ради, а також їх посадових осіб.

Так, вказана норма, у її системному взаємозв`язку з гарантіями, закріпленими у частині 2 статті 19 Конституції України, наділяла Виконком повноваженнями щодо скасування виданих позивачці Управлінням містобудування та архітектури Миколаївської міської ради містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки по АДРЕСА_1 від 18.11.2013 за №77/15-3740 лише за умови наявності для цього передбачених чинним законодавством підстав.

Аналогічний висновок міститься також у Рішенні Конституційного Суду України № 7-рп/2009 від 16 квітня 2009 року, у резолютивній частині якого зазначено, що в аспекті конституційного подання положення ч. 2 ст. 19, ст. 144 Конституції України, ст. 25, ч. 1, 10 ст. 59 ЗУ "Про місцеве самоврядування в Україні", стосовно права органу місцевого самоврядування свої раніше прийняті рішення та вносити до них зміни необхідно розуміти так, що орган місцевого самоврядування має право приймати рішення, вносити до них зміни та/чи скасовувати їх на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Отже, слід встановити наявність чи відсутності у відповідача визначених статтею 29 Закону №3038-VI і пунктом 2.4 Порядку №109 підстав для скасування виданих позивачу містобудівних умов та обмежень, а саме, внаслідок невідповідності намірів забудови земельної ділянки положенням відповідної містобудівної документації на місцевому рівні.

Разом з цим, частиною 4 ст. 34 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" зокрема передбачено, що реконструкція, реставрація або капітальний ремонт об`єктів будівництва без зміни зовнішніх геометричних розмірів їхніх фундаментів у плані відповідно до містобудівної документації на замовлення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування на відповідних землях державної чи комунальної власності можуть здійснюватися за відсутності документа, що засвідчує право власності чи користування земельною ділянкою.

В даному випадку, Управлінням містобудування та архітектури Миколаївської міської ради було видано замовнику ОСОБА_1 містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки по АДРЕСА_1 .Проте при цьому чітко вбачалося що фактично замовником вирішено провести реконструкцію своєї квартири з улаштуванням мансардного поверху яка розташована в багатоквартирному будинку і забудову планувалося провести горища та даху будинку на 4 поверсі, аж ніяк не земельної ділянки. Тому видача таких містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки взагалі була абсурдною.

Вочевидь, наміри ОСОБА_1 на забудову горища багатоквартирного будинку в історичному ареалі міста в будинку 1930-х років побудови не могли відповідати положенням відповідної містобудівної документації на місцевому рівні щодо забудови земельної ділянки адже це два зовсім різних види містобудівної діяльності будівництво на земельній ділянці власника будівлі та/або ділянки та реконструкція квартири в багатоквартирному чотирьохповерховому будинку з фактичном перетворенням його частини в п`ятиповерховий зі зміною його і конструктивних елементів, і фасаду, і захопленням частини спільних допоміжних приміщень.

Щодо посилання позивача, що ненормативні правові акти органу місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, тому вони не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання.

Дійсно, містобудівні умови та обмеження є індивідуальним ненормативним актом, оскільки він адресований конкретній особі не має загальнообов`язкового значення.

У вказаному рішенні Конституційний суд України зазначає, що в Конституції України закріплений принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність (стаття 3). Органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами (стаття 74 Закону). Таким чином, органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб`єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Це є "гарантією стабільності суспільних відносин" між органами місцевого самоврядування і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існюче становище буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення, що узгоджується з правовою позицією, викладеною в абзаці другому пункту 5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп у справі щодо несумісності депутатського мандата.

Повноваження виконавчого комітету Миколаївської міської ради у спірних правовідносинах регулюються, зокрема, законами України «Про місцеве самоврядування в Україні», «;Про регулювання містобудівної діяльності» (тут і далі - у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Частиною першою статті 2 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України.

Відповідно до частини першої статті 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» органи місцевого самоврядування є юридичними особами і наділяються цим та іншими законами власними повноваженнями, в межах яких діють самостійно і несуть відповідальність за свою діяльність відповідно до закону.

Статтею 25 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.

Відповідно до підпункту 9 пункту «а» частини першої ст. 31 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до власних повноважень виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належить надання відповідно до закону містобудівних умов і обмежень забудови земельних ділянок.

Згідно з положеннями Положення про Департамент містобудування та архітектури Департамент є структурним підрозділом виконавчого комітету Миколаївської міської ради. Департамент утворюється Миколаївською міською радою, підзвітний і підконтрольний міській раді, підпорядкований її виконавчому комітету, міському голові.

Як вбачається зі змісту ухвали Одеського апеляційного адімністративного суду від 10.11.2015 року у справі № 490 /4765/15-а, що згідно відповіді Управління державної архітектурно-будівельної інспекції у Миколаївській області №1014-1576-15 від 25 березня 2015 року , 24 березня 2015 року реєстрацію декларації про початок виконання будівельних робіт на об`єкті "Реконструкція житлової квартири АДРЕСА_1 з влаштуванням мансарди" від 21 листопада 2013 року №МК 97 було скасовано.

Отже, як вірно зазначив представник позивача , посилаючись на положення ст. 41 ЗУ Про регулювання містобудівної діяльності ( в редакції, яка діяла на момент виникненя спірних правовідносин) , що державний архітектурно-будівельний контроль здійснюється спеціально уповноваженими органами державного архітектурно-будівельного контролю в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України таким чином він і був здійснений в межах наданих повноважень.

Отже, на час прийняття оскаржуваного рішення Декларація скасована, проект не затверджено, доказів завершення будівельних робіт не надано. Отже наведені осбавини спростовуючть твердження представника позвиача, що на той час рішення про видачу містобудівних умов від 18.11.2013 року вже фактично вичерпало свою дію адже порядок проектування та будівництва об`єктів , встановлений ст. 26 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності», позивачем так дотриманий не був. Крім того, ч.8 ст. 29 вказаного Закону передбачено, що містобудівні умови та обмеження є чинними до завершення

будівництва об`єкта незалежно від зміни замовника.

Щодо підстав прийняття відповідачем оспорюваного рішення на підставі скарг мешканців будинку АДРЕСА_3 . Так, підставою вищенаведеного скасування, у тому числі, були численні звернення власників інших квартир у зазначеному будинку, які були не згодні з реконструкцією, що була задумана позивачем.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.Частиною 2 ст. 29 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» передбачено, що обов`язок щодо видачі містобудівних умов та обмежень існує виключно у відношенні замовників будівництва.

Згідно з положеннями частини третьої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З норм діючого законодавства не вбачається, що без згоди власника можливо реконструювати будинок, який не належить на праві власності замовнику такої реконструкції. Незрозуміло, яким чином у містобудівних умовах, проекті зазначено про одну квартиру на 4-му поверсі, і жодним чином не згадується про існування ще багатьох інших приватизованихквартир, нежитлових приміщень у будинку за вказаною адресою.

Як вбачається з матеріалів справи, інші власники будинку не давали згоди позивачу на реконструкцію цього будинку , захоплення частини спільного горищного простору та демонтаж частини даху.

Допоміжними приміщеннями є всі без винятку приміщення багатоквартирного житлового будинку, незалежно від наявності або відсутності в них того чи іншого обладнання, комунікацій, адже їх призначенням є обслуговування не лише будинку, а й власників квартир, підвищення життєвого комфорту і наявність різних способів задоволення їх побутових потреб, пов`язаних із життєзабезпеченням. І лише приміщення, що з самого початку будувалися як такі, використання яких мало інше призначення (магазини, перукарні, офіси, поштові відділення тощо), залишаються тими, що не підпадають під правовий режим допоміжних приміщень. згідно зі статтею 10 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" допоміжні приміщення передаються у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир багатоквартирних будинків безоплатно і окремо приватизації не підлягають. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій. Відповідно до частини 2 статті 382 ЦК України всі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» власники квартир та нежитлових приміщень є співвласниками спільного майна багатоквартирного будинку.

До такого спільного майна відносять приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди і його прибудинкова територія.

Таким чином, допоміжні приміщення у багатоквартирному будинку на праві спільної сумісної власності належать співвласникам такого будинку.

Відповідно до ч. 2 ст. 5 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» спільне майно багатоквартирного будинку, зокрема допоміжне приміщення, не може бути поділено між співвласниками, і такі співвласники не мають права на виділення в натурі частки із спільного майна багатоквартирного будинку.

На момент прийняття та набрання чинності Цивільним кодексом України 2003 року житлові будинки за ознакою квартирності поділялися на одноквартирні та багатоквартирні (такі, що складаються з двох чи більше квартир). В розумінні статей 377, 382, 385, 812 ЦК України багатоквартирним слід вважати житловий будинок, який складається з двох чи більше квартир.

Статтею 369 ЦК України передбачено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

У рішенні від 02 березня 2004 року № 4-рп/2004 Конституційний Суд України дійшов до висновку, що допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладовки, горища, колясочні та інше) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема створення об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього.

Власник (власники) неприватизованих квартир багатоквартирного будинку є співвласником (співвласниками) допоміжних приміщень нарівні з власниками приватизованих квартир.

Питання щодо згоди співвласників допоміжних приміщень на надбудову поверхів, улаштування мансард у багатоквартирних будинках, на вчинення інших дій стосовно допоміжних приміщень (оренда тощо) вирішується відповідно до законів України, які визначають правовий режим власності.

Згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 09 листопада 2011 року у справі № 1-22/2011 власники квартир дво- або багатоквартирних житлових будинків та житлових приміщень у гуртожитку, незалежно від підстав набуття права власності на такі квартири, житлові приміщення, є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою.

Зі змісту наведених правових норм вбачається, що допоміжні приміщення у багатоквартирному житловому будинку, включаючи горища, підвали, шахти та ін., належать на праві спільної власності власниками квартир такого будинку. Особливості реалізації права власності співвласниками багатоквартирного житлового будинку визначається Законом України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» (тут і далі - у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).Даний висновок узгоджується з правовою позицією, що міститься, зокрема, у постанові Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 1304/8585/12.

Реалізація співвласником своїх прав не може порушувати права інших співвласників.

Судом встановлено , що на підставі наявних у матеріалах справи доказів, що у розділі Загальні дані містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки від 18.11.2013 року зазначено, що реконструкція здійснюється на підставі документу, що підтверджує право власності на нерухоме майно Витягу з Державного реєстру речових прав від 23.10.2013 року. Разом з тим, реконструкція квартири АДРЕСА_4 здійснюється шляхом долучення горища над цією квартирою.

Отже, для отримання містобудівних умов та обмежень на реконструкцію зазначеного об`єкта ОСОБА_1 , крім правовстанволюючих документів на право власності на квартиру АДРЕСА_4 , мала подати належним чином оформлені згоди власників суміжних приміщень/ квартир в будинку по АДРЕСА_3 . За відсутності нотаріально завіреної копії згоди співвласників приміщення загального користування, а саме - горища над квартирою АДРЕСА_4 , містобудівні умови та обмеження є такими, що видані з порушенням, встановленого законодавством порядку.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі та застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно із частиною четвертою статті 17 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" єдність системи судоустрою забезпечується, зокрема, єдністю судової практики. Єдність судової практики є фундаментальною засадою здійснення судочинства і визначається тим, що має гарантувати стабільність правопорядку, об`єктивність і прогнозованість правосуддя. Застосування ж судами різних підходів до тлумачення законодавства, навпаки, призводить до невизначеності закону, його суперечливого та довільного застосування. Також єдність судової практики є складовою вимогою принципу правової визначеності.

Як зазначено у Постанові від 25 травня 2021 року , справа № 461/9578/15-ц (провадження № 14-175 цс 20) Великої Палати Верховного Суду, ключовим аргументом на користь визнання згоди-дозволу одностороннім правочином є відповідність цієї дії ознакам, закріпленим у частині першій статті 202 ЦК України, адже вона спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Динаміка відповідних правовідносин при цьому полягає в тому, що надання згоди-дозволу переводить право її адресата вчинити відповідну дію з потенційного в реальний стан, а відмова в наданні такої згоди створює абсолютну перешкоду на шляху накопичення необхідного юридичного складу й таким чином практично позбавляє особу права вчинити відповідну дію. Допоміжні приміщення багатоквартирного будинку не можуть бути окремо відчужені як такі, не можуть бути сформовані як окремий об`єкт нерухомості й речове право на них не може бути зареєстроване (у тому числі й за власниками квартир в будинку). Тобто допоміжні приміщення багатоквартирного будинку, як і елементи спільного майна такого будинку взагалі, є обмежено оборотоздатними.

Як зазначено, у постанові від 13 вересня 2019 року у справі № 344/4760/15-а Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду - системний аналіз нижченаведених правових норм дає підстави дійти до висновку про те, що виконавчий комітет міської ради уповноважений скасовувати акти підпорядкованих їм органів, у тому числі з питань містобудівної діяльності, якщо такі прийнятті з порушенням законодавства.

Статтею 6 Закон України «Про регулювання містобудівної діяльності» визначено що серед інших органів, управління у сфері містобудівної діяльності здійснюється органами місцевого самоврядування.

Управління у сфері містобудівної діяльності здійснюється шляхом контролю за дотриманням законодавства у сфері містобудівної діяльності, вимог будівельних норм, державних стандартів і правил, положень містобудівної документації всіх рівнів, вихідних даних для проектування об`єктів містобудування проектної документації (стаття 7 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»).

Згідно з положеннями статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» міська рада є колегіальним органом, проводить роботу сесійно, рішення ради приймається на її пленарному засіданні. Рішення виконавчого комітету ради з питань, віднесених до власної компетенції виконавчих органів ради, можуть бути скасовані відповідною радою.

Відповідно до частини другої статті 52 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виконавчий комітет міської ради має право змінювати або скасовувати акти підпорядкованих йому відділів, управлінь, інших виконавчих органів ради, а також посадових осіб.

Судом встановлено на підставі наявних у матеріалах справи доказів, що голові Миколаївської міської ради було направлено звернення мешканців будинку АДРЕСА_3 , у якому зазначалось, що містобудівні умови та обмеження на реконструкцію вказаного об`єкта видано з порушенням, оскільки усі співвласники багатоквартирного будинку не надавали своєї згоди на приєднання горища.

Дане питання перебувало на розгляді у виконавчому комітеті починаючи з лютого 2016 року, витребувані необхідні висновки як Управління архітекутри, так і юридичного департаменту.

За такого, оскаржуване рішення виконавчого комітету Миеколаївської міської ради № 340 від 11 квітня 2016 року прийняте у межах повноважень, визначених Законом, є правомірним, оскільки скасовані цим рішенням містобудівні умови та обмеження було видано з порушенням встановленого законодавством порядку та за відсутності документів, що підтверджують право на долучення до квартири горищ житлового будинку, які знаходяться у спільній власності власників житлового будинку.

Як зазначено в Постанові від 18 січня 2023 року, у справі № 826/10888/18 Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, суд, в контексті спірних правовідносин, вважає за доцільне також звернути увагу, що саме по собі порушення процедури прийняття акту не повинно породжувати правових наслідків для його правомірності, крім випадків, прямо передбачених законом. Виходячи з міркувань розумності та доцільності, деякі вимоги до процедури прийняття акту необхідно розуміти не як вимоги до самого акту, а як вимоги до суб`єктів владних повноважень, уповноважених на його прийняття. Дефектні процедури прийняття адміністративного акту, як правило, тягнуть настання дефектних наслідків.

Разом з тим, не кожен дефект акту робить його неправомірним. Фундаментальне порушення - це таке порушення суб`єктом владних повноважень норм права, допущення суттєвої, істотної помилки при прийнятті певного рішення, яке мало наслідком прийняття незаконного рішення .

Стосовно ж процедурних порушень, то в залежності від їх характеру такі можуть мати наслідком нікчемність або оспорюваність акту, а в певних випадках, коли йдеться про порушення суто формальні, взагалі не впливають на його правомірність.

Отже, порушення такої процедури може бути підставою до скасування рішення суб`єкта владних повноважень лише за тієї умови, що воно вплинуло або могло вплинути на правильність рішення.

Так, у оскаржуваному рішенні зазначено, що воно прийнято на підставі розгляду звернення громадян, що мешкають по АДРЕСА_3 . Дійсно, такий немотивований виклад підстав прийняття рішення , що є предметом дослідження в рамках цієї справи, не повинен розцінюватися як належний, чи бути звичною практикою суб`єктів владних повноважень щодо виправлення/усунення своїх помилок. Але оцінюючи таке «мотивування» у контексті обставин цієї справи з позиції їхніх юридичних наслідків суд виходить з того, що таке «недосконале та усічене» зазначення підстав прийнтого рішення, яке фактично за своєю суттю все ж таке відображає мотиви прийнятого рішення не може впливати на правомірність прийнятого рішення та слугувати підставою для його скасування.

У статті 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 319 ЦК України визначено, що власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Особливості здійснення права власності на культурні цінності встановлюються законом.

Отже, частина друга статті 382 ЦК України визначає правовий режим допоміжних приміщень і приміщень загального користування житлового будинку у дво- або багатоквартирному будинку. Зокрема, за власниками квартир у таких будинках на праві спільної сумісної власності закріплюються приміщення загального користування, опорні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання за межами або всередині квартири, яке обслуговує більше ніж одну квартиру. Ця норма спрямована на врегулювання порядку користування мешканцями квартир зазначеними приміщеннями та обладнанням. Усі зазначені об`єкти становлять єдине ціле з квартирами і житловим будинком, призначені вони для постійного обслуговування і забезпечення відповідної експлуатації всього будинку. Відповідно до частини другої статті 383 ЦК України власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку.

Статтею 10 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР) визначено, що громадяни зобов`язані дбайливо ставитися до будинку, в якому вони проживають, використовувати жиле приміщення відповідно до його призначення, додержувати правил користування жилими приміщеннями, економно витрачати воду, газ, електричну і теплову енергію. Жилі будинки і жилі приміщення не можуть використовуватися громадянами на шкоду інтересам суспільства.

Згідно зі статтею 152 ЖК УРСР (у редакції на час виникнення спірних правовідносин) переобладнання і перепланування жилого будинку (квартири), що належить громадянинові на праві приватної власності, провадяться з дозволу виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів.

Порядок здійснення переобладнання та перепланування жилого приміщення визначено у Правилах утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17 травня 2005 року № 76 (далі - Правила).

Пунктом 3.2.1 Правил установлено, що на горищах та технічних поверхах повинен забезпечуватися: температурно-вологісний режим горищних приміщень, що перешкоджає випаданню конденсату на поверхні захисних конструкцій; доступ до всіх елементів і чистота горищного приміщення. Горищні приміщення не повинні бути захаращені будівельним сміттям, домашніми й іншими речами та обладнанням; використання горищних приміщень під майстерні, для сушіння білизни і під складські приміщення не допускається (пункти 3.2.5, 3.2.7 Правил).

Аналіз зазначених норм права дає можливість дійти висновку про те, що співвласники горища - власники квартир у багатоквартирному будинку, зобов`язані дбайливо ставитися до будинку, у якому вони проживають, використовувати жиле приміщення відповідно до його призначення. Допоміжні приміщення, а саме горище, яке призначене для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців, не підлягає приватизації та не може бути поділене і виділене власнику квартири в багатоквартирному житловому будинку без втрати його функціонального призначення.

У пункті 1.3 Рішення Конституційного Суду України від 02 березня 2004 року № 4-рп/2004 зазначено, що питання щодо згоди співвласників допоміжних приміщень на надбудову поверхів, улаштування мансард у багатоквартирних будинках, на вчинення інших дій стосовно допоміжних приміщень (оренда тощо) вирішується відповідно до законів України, які визначають правовий режим власності.

Як зазначено у Постанові від 25 травня 2021 року , справа № 461/9578/15-ц (провадження № 14-175 цс 20) Великої Палати Верховного Суду, системний аналіз наведених правових норм свідчить про те, що будь-які переобладнання або перепланування допоміжних приміщень у жилих багатоквартирних будинках можуть проводитися тільки за згодою співвласників і за умови, що такі зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир у багатоквартирному житловому будинку. Отже, щоб не порушувався принцип спільності здійснення права спільної сумісної власності, будь-яка дія стосовно переобладнання чи реконструкції допоміжних приміщень вимагає погодження всіх співвласників. Для проведення власником приватного житлового фонду переобладнання і перепланування житлових приміщень, зокрема тих, які передбачають втручання в несучі конструкції та/або інженерні системи загального користування, необхідний дозвіл власника будинку (квартири). На підставі дозволу співвласників на проведення переобладнання і перепланування житлових приміщень власник звертається до виконавчого комітету місцевої ради.

Крім того, суд враховує, що судовому захисту підлягає лише дійсне порушене право. Натомість сама позивачка при зверненні до виконкому за видачею містобудівних умов та обмежень порушила вимоги законодавства щодо порядку проведення реконструкції належної ій квартири, в подальшому також при будівництві цієї мансарди не дотримувалася необхідних рекомендацій, знехтувала правами інших співвласників спільного сумісного горищного простору, безпекою мешканців міста. За такого, скасування видачі їй містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки жодним чином не порушує її прав та законних інтересів- оскільки при встановлених судом обставинах отримання нею таких умов таке право у неї було відсутнє відпочатку.

Натомість відповідач, приймаючи оскаржуване рішення про скасування містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки, виправивши у такій спосіб помилку свого структурного підрозділу, діяв у інтересах та на захист прав та охоронюваних законом інтересів як мешканців будинку по АДРЕСА_3 , так і всієї територіальної громади міста Миколаєва, реалізуючи основне завдання місцевого самоврядування - створення умов для забезпечення життєво важливих потреб і законних інтересів населення.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav.) серія A. 303-A; пункт 29).

Відповідно до ст. 131 КАС України, судові витрати відшкодуванню на користь позивачки не підлягають.

Керуючись ст.ст. 2, 5-6, 9, 72, 77, 90, 241-246, 293 КАС України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до виконавчого комітету Миколаївської міської ради про скасування рішення№ 340 від 11 квітня 2016 року «Про скасування містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки по АДРЕСА_1 » - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення суду складено 07 лютого 2023 року

Суддя О.А. Гуденко