Справа № 380/8025/20
Суддя: Соколов В.М.
Дата ухвалення: 2023-02-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2023 року

м. Київ

справа № 380/8025/20

адміністративне провадження № К/990/18417/22

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача Соколова В.М.,

суддів: Загороднюка А.Г., Єресько Л.О.,

розглянувши у порядку письмового провадження у суді касаційної інстанції адміністративну справу № 380/8025/20

за позовом ОСОБА_1 до Львівської обласної прокуратури, Офісу Генерального прокурора, Десятої кадрової комісії прокурорів регіональних прокуратур Офісу Генерального прокурора про визнання протиправними та скасування рішення і наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку, провадження у якій відкрито

за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 17 травня 2022 року (головуючий суддя - Судова-Хомюк Н.М., судді: Онишкевич Т.В., Сеник Р.П.),

УСТАНОВИВ:

І. Короткий зміст позовних вимог

1. У вересні 2020 року ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Львівського окружного адміністративного суду з позовом до Львівської обласної прокуратури, Офісу Генерального прокурора, в якому, з урахуванням уточнень позовних вимог, просив:

- визнати протиправним і скасувати рішення № 4 Дванадцятої кадрової комісії (по тексту - Кадрова комісія) від 07 липня 2020 року про неуспішне проходження атестації ОСОБА_1 ;

- визнати протиправним і скасувати наказ прокуратури Львівської області від 20 серпня 2020 року № 1435к про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника відділу нагляду за додержанням законів органами СБУ та державної прикордонної служби прокуратури Львівської області та органів прокуратури;

- поновити ОСОБА_1 на посаді заступника начальника відділу нагляду за додержанням законів органами СБУ та державної прикордонної служби Львівської обласної прокуратури та органів прокуратури або на іншій рівнозначній посаді в структурі Львівської обласної прокуратури з 31 серпня 2020 року;

- стягнути з Львівської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу.

2. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач з 2008 року проходив службу в органах прокуратури України. За наслідками проходження позивачем атестації, проведення якої передбачено Законом України від 19 вересня 2019 року № 113-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» (далі - Закон № 113-ІХ) Кадрова комісія прийняла рішення про неуспішне проходження ним атестації. Позивач уважає вказане рішення Кадрової комісії та прийнятий на його підставі наказ про звільнення необґрунтованими та незаконними, а викладені у рішенні висновки непідтвердженими матеріалами атестації. Наполягає на тому, що вказана у наказі підстава звільнення, а саме пункт 9 частини першої статті 51 Закону України від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII «Про прокуратуру» (далі - Закон № 1697-VII) у спірних правовідносинах не мала місця з огляду на відсутність факту ліквідації, реорганізації органу прокуратури та/або скорочення кількості прокурорів. Крім того, звертає увагу на те, що наказ від 20 серпня 2020 року № 1435к виданий у період перебування позивача у відпустці.

ІІ. Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їхнього ухвалення

3. Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 06 грудня 2021 року адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково.

4. Визнано протиправним і скасовано рішення Кадрової комісії від 07 липня 2020 року № 4 про неуспішне проходження атестації ОСОБА_1 . Визнано протиправним і скасовно наказ прокуратури Львівської області від 20 серпня 2020 року №1435к про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника відділу нагляду за додержанням законів органами СБУ та державної прикордонної служби прокуратури Львівської області та органів прокуратури. Поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника начальника відділу нагляду за додержанням законів органами СБУ та державної прикордонної служби прокуратури Львівської області та органів прокуратури з 01 вересня 2020 року. Стягнуто з Львівської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01 вересня 2020 року по 06 грудня 2021 року в розмірі 454 123 (чотириста п`ятдесят чотири тисячі сто двадцять три) грн 09 коп., із проведенням необхідних відрахувань відповідно до вимог чинного законодавства. Рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та стягнення середнього заробітку за один місяць у розмірі 30 703 (тридцять тисяч сімсот три) грн 29 коп. допущено до негайного виконання з проведенням необхідних відрахувань відповідно до вимог чинного законодавства.

5. Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що висновок Кадрової комісії про неуспішне проходження позивачем атестації та невідповідність вимозі доброчесності сформований на підставі ряду обставин щодо неповноти виконання письмового завдання, приховування фактів притягнення до відповідальності, відсутності значимих результатів у роботі (відсутності підтверджень фактів участі у судових засіданнях). Водночас, для формування такого висновку оскаржуване рішення кадрової комісії, як акт індивідуальної дії, повинне відповідати вимогам обґрунтованості та вмотивованості, тобто наведення суб`єктом владних повноважень конкретних підстав прийняття (фактичних і юридичних) таких актів, а також переконливих і зрозумілих мотивів їх прийняття. Однак, оскаржуване рішення Кадрової комісії таким вимогам не відповідає, оскільки матеріали проходження позивачем атестації не підтверджують висновків комісії.

6. Також окружний суд дійшов висновку про те, що наявність у Кадрової комісії дискреційних повноважень щодо проведення атестації не означає, що рішення комісії про неуспішне проходження прокурором атестації не може бути предметом оцінки судом адміністративної юрисдикції.

7. Перевіряючи правомірність наказу прокуратури Львівської області про звільнення ОСОБА_1 , суд першої інстанції, ураховуючи правову позицію Верховного Суду, зазначив про те, що у пункті 19 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 113-ІХ вказівку на пункт 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII, як на підставу для звільнення прокурора, необхідно застосовувати до спірних правовідносин у випадках, які визначені нормами спеціального Закону №113-ІХ, що передбачають умови проведення атестації. Відтак, підставою для звільнення прокурора є настання однієї з підстав, визначених у підпунктах 1-4 пункту 19 цього розділу, зокрема й неуспішне проходження атестації; і Закон не вимагає додаткової підстави для звільнення. Поруч із тим, оскільки спірний наказ про звільнення позивача з органів прокуратури ґрунтується на рішенні Кадрової комісії №4 від 07 липня 2020 року, яке суд визнав протиправним і скасував, то наказ також підлягає скасуванню.

8. Вирішуючи позовну вимогу ОСОБА_1 про поновлення на роботі, Львівський окружний адміністративний суд керувався тим, що згідно з приписами статті 235 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) позивач підлягає поновленню на посаді, яку він обіймав до звільнення, а саме заступника начальника відділу нагляду за додержанням законів органами СБУ та державної прикордонної служби прокуратури Львівської області та органів прокуратури.

9. Розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу ОСОБА_1 , суд першої інстанції здійснив у відповідності до положень Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100). Суд установив, що загальна кількість робочих днів за період вимушеного прогулу з 01 вересня 2020 року по 06 грудня 2021 року складає 318 днів, а загальна сума середньої заробітної плати - 454 123 грн (1428,06 грн х 318 робочих днів), без урахування податків та зборів.

10. Додатковим рішенням від 10 січня 2022 року Львівський окружний адміністративний суд заяву представника позивача про ухвалення додаткового рішення задовольнив частково. Стягнув з Офісу Генерального прокурора за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000,00 (п`ять тисяч) грн. Стягнув з Львівської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000,00 (п`ять тисяч) грн. У задоволенні іншої частини заяви представника позивача відмовив.

11. При визначенні розміру судових витрат, які підлягали відшкодуванню на користь ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що при визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, слід керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг.

12. Так, суд установив, що з аналізу місту позовної заяви, відповідей на відзиви відповідачів, а також додаткових поясненнях вбачається, що правова позиція позивача обґрунтована однотипними доводами, викладеними у різних редакціях. Щодо участі адвокатів адвокатського об`єднання «Західна правова група» у судових засіданнях у справі № 380/8025/20 суд зазначив, що засідання 18 листопада 2020 року та 02 серпня 2021 року не відбулися. Крім цього, у засіданні від 28 квітня 2021 року суд закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті, тобто до цього часу аналіз спірних матеріально-правових відносин не здійснювався. Вказані обставини суд урахував у контексті співвідношення вартості оплати адвокатських послуг, які пов`язані з розглядом справи по суті, та тих, цільове призначення яких стосується збору доказового матеріалу та носить попередній (підготовчий) характер, а відтак потребує іншого рівня підготовки адвоката.

13. За таких обставин окружний суд дійшов висновку про те, що сума судових витрат на правничу допомогу, яку позивач просить стягнути за рахунок відповідачів, підлягає зменшенню у зв`язку з відсутністю ознак співмірності, визначених частиною п`ятою статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України (по тексту - КАС України). З огляду на це суд вирішив стягнути на користь позивача судові витрати у загальній сумі 10 000,00грн - по 5 000,00 грн із кожного відповідача.

14. За результатами апеляційного розгляду справи Восьмий апеляційний адміністративний суд прийняв постанову від 17 травня 2022 року, якою апеляційні скарги Офісу Генерального прокурора та Львівської обласної прокуратури задовольнив. Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 06 грудня 2021 року у справі №380/8025/20 скасував та прийняв постанову, а в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовив.

15. Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив із того, що Кадрова комісія надає оцінку професійної компетентності, професійної етики та доброчесності прокурора. Такі повноваження належить до її виключної компетенції. Кадрова комісія за результатами співбесіди має можливість на власний розсуд шляхом голосування прийняти рішення - про успішне проходження прокурором атестації або про неуспішне проходження атестації, яке повинно бути мотивованим із зазначенням обставин, що вплинули на його прийняття.

16. На переконання апеляційного суду, Кадрова комісія належним чином мотивувала наявність обґрунтованих сумнівів про те, що ОСОБА_1 не відповідає вимогам професійної компетентності, професійної етики та доброчесності, з огляду на що не може обіймати посаду прокурора в обласній прокуратурі. Тому, оскільки рішення Кадрової комісії № 4 від 07 липня 2020 року суд уважає правомірним, то прийнятий на його підставі наказ прокуратури Львівської області від 20 серпня 2020 року №212ц про звільнення позивача з посади для звільнення прокурора на підставі пункт 9 частини першої статті 51 Закону №1697-VII також є обґрунтованим і не підлягає скасуванню.

17. За наведених обставин суд апеляційної інстанції констатував відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

18. Окремо, постановою від 17 травня 2022 року Восьмий апеляційний адміністративний суд скасував додаткове рішення Львівського окружного адміністративного суду від 10 січня 2022 року з тих мотивів, що за результатами розгляду справи по суті прийняв постанову, якою відмовив у задоволенні позову.

ІІІ. Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційної скарги та її рух у касаційній інстанції. Позиція інших учасників справи

19. 18 липня 2022 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на обидві постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 17 травня 2022 року, в якій скаржник просить скасувати вказані рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення Львівського окружного адміністративного суду від 06 грудня 2021 року та додаткове рішення цього ж суду від 10 січня 2022 року.

20. В обґрунтування вимог касаційної скарги позивач посилається на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права - абзац 3 пункту 12 Порядку № 233, підпункт 2 пункту 19 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-IX та пункт 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII. Зазначає, що Восьмий апеляційний адміністративний суд помилково оминув в оскаржуваній постанові питання дослідження відповідності рішення Кадрової комісії від 07 липня 2020 року № 4 вимозі обґрунтованості та фактично змінив акцент в обсязі своїх повноважень, вказавши на відсутність правомочностей щодо встановлення відповідності прокурора вимогам професійної компетентності, професійної етики та доброчесності. Касатор стверджує, що рішення кадрової комісії про неуспішне проходження прокурором атестації є законодавчо визначеною підставою для звільнення прокурора з посади, тобто спричиняє для особи негативні юридичні наслідки у вигляді її звільнення з публічної служби, а відтак, у силу приписів частини другої статті 2 та частини першої статті 19 КАС України підлягає перевірці адміністративним судом не лише на предмет його законності, але й з точки зору дотримання інших критеріїв, перелік яких наведено у частині другій статті 2 КАС України.

21. Також, на думку автора касаційної скарги, в оскаржуваній постанові суд апеляційної інстанції фактично процитував зміст рішення Кадрової комісії без будь-якого співвідношення наведених у ньому висновків та доказів, що були подані на їх спростування. Тобто, судом апеляційної інстанції не надано наявним у матеріалах справи письмовим доказам будь-якої оцінки, не наведено будь-яких підстав їх відхилення, що призвело до неправильного застосування абзацу 3 пункту 12 Порядку № 233 (щодо встановлення відповідності рішення кадрової комісії вимозі вмотивованості та зазначення обставин, що вплинули на його прийняття) і, як наслідок, до неправильного застосування підпункту 2 пункту 19 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-IX та пункту 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII, які передбачають, що звільнення прокурорів повинне відбуватись за умови наявності рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації прокурором.

22. Позивач зазначає, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному рішенні не врахував висновки Верховного Суду щодо застосування указаних норм права у подібних правовідносинах, викладені у постановах від 07 жовтня 2021 року у справі № 640/449/20, від 23 грудня 2021 року у справі № 120/112/20-а, від 27 жовтня 2021 року у справі №340/3563/20, від 27 січня 2022 року у справі № 500/2670/20, від 26 січня 2022 року у справі № 360/3469/20, від 21 грудня 2021 року у справі № 640/458/20.

23. Ухвалою Верховного Суду від 02 серпня 2022 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 з підстави, передбаченої пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України.

24. 11 серпня 2022 року до суду касаційної інстанції надійшов відзив Офісу Генерального прокурора, в якому відповідач просить касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а оскаржувані постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду - без змін.

25. У відзиві зазначено про те, що завданням кадрової комісії є не доведення того, що прокурор порушив закон, а визначення наявності обґрунтованих сумнівів щодо його рівня компетентності, відповідність вимогам професійної компетентності, професійної етики і доброчесності прокурора. Своєю чергою, суди не наділені повноваженнями здійснювати переоцінку дотримання прокурором правил професійної етики та доброчесності, а також рівня їх професійної компетентності, та, відповідно, встановлювати відповідність прокурора цим вимогам, оскільки такі дискреційні повноваження мають лише члени кадрової комісії.

26. На переконання відповідача, доводи касаційної скарги не спростовують висновки суду апеляційної інстанції, а тому її вимоги задоволенню не підлягають.

27. У відповіді на відзив, яка надійшла до Суду 13 жовтня 2022 року, ОСОБА_1 зауважив про те, що предметом спору у цій справі є, зокрема, вимоги про визнання протиправними та скасування рішення кадрової комісії та наказу прокуратури про звільнення, а не вимоги про визнання особи такою, що відповідає вимогам професійної компетентності/етики/доброчесності. Тобто, скаржник звернувся до суду про оцінку рішень суб`єктів владних повноважень (що цілком і повністю відповідає обсягу повноважень адміністративного суду), а не про оцінку власних дій (що здійснювалось суб`єктом владних повноважень в межах реалізації своїх дискреційних повноважень). Відтак, і потенційний результат розгляду справи несе правовий наслідок у формі встановлення відповідності законодавчим приписам рішення суб`єкта владних повноважень. У письмових поясненнях, які надійшли до Суду 03 лютого 2023 року, позивач вкотре наголосив на тому, що висновки Кадрової комісії про його невідповідність критерію доброчесності ґрунтуються виключно на припущення і спростовуються довідками про проходження таємної перевірки доброчесності.

28. Ухвалою від 06 лютого 2023 року Верховний Суд у складі судді Касаційного адміністративного суду Соколова В.М. провів необхідні дії з підготовки справи до касаційного розгляду та призначив її до розгляду у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

ІV. Установлені судами попередніх інстанцій обставини

29. ОСОБА_1 проходив службу в органах прокуратури з 26 серпня 2008 року, а на підставі наказу № 2069а від 06 грудня 2019 року обіймав посаду заступника начальника відділу нагляду за додержанням законів органами СБУ та державної прикордонної служби прокуратури Львівської області.

30. У зв`язку із прийняттям Закону №113-ІХ розпочато процедуру атестації прокурорів.

31. В межах проходження атестації позивач пройшов етапи складання іспиту у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора (перший етап) та складання іспиту у формі анонімного тестування на загальні здібності та навички з використанням комп`ютерної техніки (другий етап).

32. За наслідками проведення співбесіди (третій етап) Кадрова комісія ухвалила рішення №4 від 07 липня 2020 року про неуспішне проходження позивачем атестації.

33. 20 серпня 2020 року прокуратура Львівської області прийняла наказ № 1435к, яким ОСОБА_1 звільнено з посади заступника начальника відділу нагляду за додержанням законів органами СБУ та державної прикордонної служби прокуратури Львівської області та органів прокуратури на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону №1697-VII, з 31 серпня 2020 року. Підставою прийняття наказу вказано рішення Кадрової комісії від 07 липня 2020 року №4.

34. Вважаючи рішення про неуспішне проходження атестації та наказ про звільнення незаконними, позивач звернувся до суду з цим позовом.

V. Джерела права й акти їх застосування

35. Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

36. Статтею 4 Закону № 1697-VII встановлено, що організація та діяльність прокуратури України, статус прокурорів визначаються Конституцією України, цим та іншими законами України, чинними міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Законом № 1697-VII забезпечуються гарантії незалежності прокурора, зокрема щодо особливого порядку його призначення на посаду, звільнення з посади, притягнення до дисциплінарної відповідальності тощо.

37. Законом №113-IX, який набрав чинності 25 вересня 2019 року) до Закону № 1697-VII були внесені зміни. Зокрема, в тексті Закону № 1697-VII слова «Генеральна прокуратура України», «регіональні прокуратури», «місцеві прокуратури» замінено відповідно на «Офіс Генерального прокурора», «обласні прокуратури», «окружні прокуратури».

38. Згідно з пунктами 6, 7 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-ІХ, з дня набрання чинності цим Законом, усі прокурори Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур вважаються такими, що персонально попереджені у належному порядку про можливе майбутнє звільнення з посади на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру». Прокурори, які на день набрання чинності цим Законом займають посади прокурорів у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, можуть бути переведені на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах лише у разі успішного проходження ними атестації, яка проводиться у порядку, передбаченому цим розділом.

39. Пунктом 10 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-ІХ визначено, що прокурори Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур (у тому числі ті, які були відряджені до Національної академії прокуратури України для участі в її роботі на постійній основі) мають право в строк, визначений Порядком проходження прокурорами атестації, подати Генеральному прокурору заяву про переведення на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах. У заяві також повинно бути зазначено про намір пройти атестацію, надано згоду на обробку персональних даних, на застосування процедур та умов проведення атестації. Форма та порядок подачі заяви визначаються Порядком проходження прокурорами атестації.

40. Відповідно до пункту 11 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-IX атестація прокурорів проводиться кадровими комісіями офісу Генерального прокурора, кадровими комісіями обласних прокуратур.

41. Пунктом 14 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-IX обумовлено, що графік проходження прокурорами атестації встановлює відповідна кадрова комісія. Атестація проводиться прозоро та публічно, у присутності прокурора, який проходить атестацію. Перебіг усіх етапів атестації фіксується за допомогою технічних засобів відео- та звукозапису.

42. На виконання вимог Закону №113-IX наказом Генерального прокурора № 221 від 03 жовтня 2019 року затверджено Порядок проходження прокурорами атестації.

43. За визначенням, що міститься у пункті 1 розділу І Порядку № 221, атестація прокурорів - це встановлена розділом II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-IX та цим Порядком процедура надання оцінки професійній компетентності, професійній етиці та доброчесності прокурорів Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур і військових прокуратур.

44. Відповідно до пунктів 2, 4 розділу І Порядку № 221 атестація прокурорів Генеральної прокуратури України (включаючи прокурорів Головної військової прокуратури, прокурорів секретаріату Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів), регіональних, місцевих прокуратур та військових прокуратур проводиться відповідними кадровими комісіями. Порядок роботи, перелік і склад кадрових комісій визначаються відповідними наказами Генерального прокурора.

45. Атестація прокурорів проводиться кадровими комісіями прозоро та публічно у присутності прокурора, який проходить атестацію.

46. Предметом атестації є оцінка: 1) професійної компетентності прокурора (у тому числі загальних здібностей та навичок); 2) професійної етики та доброчесності прокурора.

47. Пунктами 6-8 розділу I Порядку № 221 визначено, що атестація включає в себе три етапи:

1) складання іспиту у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора;

2) складання іспиту у формі анонімного тестування на загальні здібності та навички з використанням комп`ютерної техніки;

3) проведення співбесіди з метою виявлення відповідності прокурора вимогам професійної компетентності, професійної етики та доброчесності. Для оцінки рівня володіння практичними уміннями та навичками прокурори виконують письмове практичне завдання.

48. За результатами атестації прокурора відповідна кадрова комісія ухвалює одне із таких рішень:

1) рішення про успішне проходження прокурором атестації;

2) рішення про неуспішне проходження прокурором атестації. Форми типових рішень визначені у додатку 1 до цього Порядку.

49. Відповідно до пункту 11 розділу І Порядку №221, особиста участь прокурора на всіх етапах атестації є обов`язковою. Перед кожним етапом атестації прокурор пред`являє кадровій комісії паспорт або службове посвідчення прокурора. У разі неявки прокурора для проходження відповідного етапу атестації у встановлені кадровою комісією дату, час та місце, кадрова комісія ухвалює рішення про неуспішне проходження атестації таким прокурором. Факт неявки прокурора фіксується кадровою комісією у протоколі засідання, під час якого мав відбуватися відповідний етап атестації такого прокурора. У виключних випадках, за наявності заяви, підписаної прокурором або належним чином уповноваженою ним особою (якщо сам прокурор за станом здоров`я не може її підписати або подати особисто до комісії) про перенесення дати іспиту у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора, або дати іспиту у формі анонімного тестування на загальні здібності та навички з використанням комп`ютерної техніки, або дати співбесіди з метою виявлення відповідності прокурора вимогам професійної компетентності, професійної етики та доброчесності, кадрова комісія має право протягом трьох робочих днів з дня отримання такої заяви ухвалити рішення про перенесення дати складення відповідного іспиту, проведення співбесіди для такого прокурора. Заява має бути передана безпосередньо секретарю відповідної кадрової комісії не пізніше трьох днів з дати, на яку було призначено іспит, співбесіду відповідного прокурора. До заяви має бути долучена копія документу, що підтверджує інформацію про поважні причини неявки прокурора на складення відповідного іспиту, проходження співбесіди. У разі неможливості надати документальне підтвердження інформації про причини неявки в день подання заяви, прокурор має надати таке документальне підтвердження в день, на який комісією було перенесено проходження відповідного етапу атестації, однак до початку складення відповідного іспиту, проходження співбесіди. Якщо прокурор не надасть документальне підтвердження інформації про поважні причини його неявки до початку перенесеного складення відповідного іспиту, проходження співбесіди, комісія ухвалює рішення про неуспішне проходження атестації таким прокурором. Якщо заява прокурора подана до кадрової комісії з порушенням строку, визначеного цим пунктом, або якщо у заяві не вказані поважні причини неявки прокурора на складення відповідного іспиту, проведення співбесіди кадрова комісія ухвалює рішення про відмову у перенесенні дати та про неуспішне проходження атестації таким прокурором. Інформація про нову дату складення відповідного іспиту, проведення співбесіди для такого прокурора оприлюднюється на офіційному веб-сайті Генеральної прокуратури України (Офісу Генерального прокурора). З моменту оприлюднення відповідної інформації прокурор вважається повідомленим належним чином про нову дату проведення відповідного етапу атестації.

50. Згідно з пунктом 7 розділу І Порядку № 221 повторне проходження одним і тим самим прокурором атестації або одного з її етапів не допускається. Якщо складання відповідного іспиту було перервано чи не відбулося з технічних або інших причин, незалежних від членів комісії та прокурора, комісія призначає новий час (дату) складання відповідного іспиту для прокурора.

51. Відповідно до пунктів 1, 2, 4 розділу IV Порядку №221 у разі набрання прокурором за результатами складання іспиту у формі анонімного тестування на загальні здібності та навички з використанням комп`ютерної техніки кількості балів, яка дорівнює або є більшою, ніж прохідний бал, прокурор допускається до співбесіди.

52. До початку співбесіди прокурор виконує практичне завдання з метою встановлення комісією його рівня володіння практичними уміннями та навичками.

53. Для виконанням практичного завдання прокурору видається чистий аркуш (аркуші) паперу з відміткою комісії. Комісія, у разі наявності технічної можливості, може забезпечити виконання прокурорами практичного завдання за допомогою комп`ютерної техніки.

54. Пунктами 8-11 розділу IV Порядку №221 визначено, що співбесіда проводиться кадровою комісією з прокурором державною мовою в усній формі. Співбесіда з прокурором може бути проведена в один день із виконанням ним практичного завдання.

55. Для проведення співбесіди кадрова комісія вправі отримувати в усіх органах прокуратури, у Раді прокурорів України, секретаріаті Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів, Національному антикорупційному бюро України, Державному бюро розслідувань, Національному агентстві з питань запобігання корупції, інших органах державної влади будь-яку необхідну для цілей атестації інформацію про прокурора, в тому числі про:

1) кількість дисциплінарних проваджень щодо прокурора у Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів та їх результати;

2) кількість скарг, які надходили на дії прокурора до Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів та Ради прокурорів України, з коротким описом суті скарг;

3) дотримання прокурором правил професійної етики та доброчесності: а) відповідність витрат і майна прокурора та членів його сім`ї, а також близьких осіб задекларованим доходам, у тому числі копії відповідних декларацій, поданих прокурором відповідно до законодавства у сфері запобігання корупції; б) інші дані щодо відповідності прокурора вимогам законодавства у сфері запобігання корупції; в) дані щодо відповідності поведінки прокурора вимогам професійної етики; г) матеріали таємної перевірки доброчесності прокурора;

4) інформацію про зайняття прокурором адміністративних посад в органах прокуратури з копіями відповідних рішень.

56. Фізичні та юридичні особи, органи державної влади, органи місцевого самоврядування мають право подавати до відповідної кадрової комісії відомості, у тому числі на визначену кадровою комісією електронну пошту, які можуть свідчити про невідповідність прокурора критеріям компетентності, професійної етики та доброчесності. Кадровою комісією під час проведення співбесіди та ухвалення рішення без додаткового офіційного підтвердження можуть братися до уваги відомості, отримані від фізичних та юридичних осіб (у тому числі анонімно).

57. Дослідження вказаної інформації, відомостей щодо прокурора, який проходить співбесіду (далі - матеріали атестації), здійснюється членами кадрової комісії.

58. Перед проведенням співбесіди члени комісії можуть надіслати на електронну пошту прокурора, яка вказана у заяві про намір пройти атестацію, повідомлення із пропозицією надати письмові пояснення щодо питань, пов`язаних з матеріалами атестації. У цьому випадку протягом трьох днів з дня отримання повідомлення, але не пізніше ніж за день до дня проведення співбесіди, прокурор може подати комісії електронною поштою письмові пояснення (у разі необхідності - скановані копії документів).

59. Згідно з пунктами 12-16 розділу IV Порядку №221 співбесіда полягає в обговоренні результатів дослідження членами комісії матеріалів атестації щодо дотримання прокурором правил професійної етики та доброчесності, а також рівня професійної компетентності прокурора, зокрема, з огляду на результати виконаного ним практичного завдання.

60. Співбесіда прокурора складається з таких етапів:

1) дослідження членами комісії матеріалів атестації;

2) послідовне обговорення з прокурором матеріалів атестації, у тому числі у формі запитань та відповідей, а також обговорення питання виконаного ним практичного завдання;

61. Співбесіда проходить у формі засідання комісії.

62. Члени комісії мають право ставити запитання прокурору, з яким проводять співбесіду, щодо його професійної компетентності, професійної етики та доброчесності.

63. Після завершення обговорення з прокурором матеріалів атестації та виконаного ним практичного завдання члени комісії без присутності прокурора, з яким проводиться співбесіда, обговорюють її результати, висловлюють пропозиції щодо рішення комісії, а також проводять відкрите голосування щодо рішення комісії стосовно прокурора, який проходить атестацію. Результати голосування вказуються у протоколі засідання.

64. Залежно від результатів голосування комісія ухвалює рішення про успішне проходження прокурором атестації або про неуспішне проходження прокурором атестації.

65. Пунктом 12 Порядку роботи кадрових комісій, затвердженого наказом Генерального прокурора від 17 жовтня 2019 року № 233, передбачено, що рішення про успішне проходження прокурором атестації за результатами співбесіди ухвалюється шляхом відкритого голосування більшістю від загальної кількості членів комісії. Якщо рішення про успішне проходження прокурором атестації за результатами співбесіди не набрало чотирьох голосів, комісією ухвалюється рішення про неуспішне проходження прокурором атестації. Рішення про неуспішне проходження атестації повинно бути мотивованим із зазначенням обставин, що вплинули на його прийняття.

66. В силу приписів підпункту 2 пункту 19 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-ІХ прокурори, які на день набрання чинності цим Законом займають посади у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, звільняються Генеральним прокурором, керівником регіональної (обласної) прокуратури з посади прокурора на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України "Про прокуратуру" за умови настання однієї із наступних підстав: рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури.

67. Зазначеному кореспондують приписи пункту 6 розділу V Порядку №221, в якому визначено, що рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації є підставою для видання наказу Генерального прокурора, керівника регіональної (обласної) прокуратури про звільнення відповідного прокурора на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру».

68. Частина перша статті 235 КЗпП України визначає, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

69. Згідно з частиною другою статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час.

70. Відповідно до частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

VІ. Оцінка висновків суду, рішення якого переглядаються, та аргументів учасників справи, позиція Верховного Суду

71. За правилами частини третьої статті 3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

72. З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом належить застосовувати правила статті 341 КАС України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Одночасно, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

73. Касаційне провадження у справі відкрите з підстави, передбаченої пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України.

74. Спір у цій справі виник у зв`язку із прийняттям Кадровою комісією за наслідками проведеної співбесіди з ОСОБА_1 рішення від 07 липня 2020 року № 4 про неуспішне проходження ним атестації, яке, у свою чергу, стало підставою для винесення прокуратурою Львівської області наказу від 20 серпня 2020 року № 1435к про звільнення ОСОБА_1 із займаної посади та органів прокуратури.

75. Вирішуючи питання про обґрунтованість касаційної скарги, суд касаційної інстанції виходить з наступного.

76. У вимірі підстав заявлених позовних вимог та касаційного оскарження колегія суддів зауважує, що Верховний Суд сформував правовий висновок щодо застосування приписів Закону № 113-ІХ, Порядку № 221, Порядку № 233 у подібних правовідносинах, який викладено, зокрема, у постановах від 21 вересня 2021 року у справах № 200/5038/20-а та №160/6204/20, від 24 вересня 2021 року у справах №160/6596/20 та №280/4314/20, від 29 вересня 2021 року у справах № 440/2682/20 та №640/24727/19, від 17 листопада 2021 року у справі № 540/1456/20, від 25 листопада 2021 року у справі № 160/5745/20, від 22 грудня 2021 року у справі № 640/1208/20, від 28 грудня 2021 року у справі № 640/25705/19, від 29 грудня 2021 року у справі №420/4777/20 та багатьох інших, і який є застосовним і до обставин цієї справи та полягає у наступному.

77. Законом України від 02 червня 2016 року № 1401-VIII «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» Конституцію України доповнено статтею 131-1, відповідно до якої в Україні діє прокуратура, яка здійснює: 1) підтримання публічного обвинувачення в суді; 2) організацію і процесуальне керівництво досудовим розслідуванням, вирішення відповідно до закону інших питань під час кримінального провадження, нагляд за негласними та іншими слідчими і розшуковими діями органів правопорядку; 3) представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Організація та порядок діяльності прокуратури визначаються законом.

78. Стаття 131-1 Конституції України вказує, зокрема на те, що за новим українським конституційним правопорядком прокуратуру як інститут, що виконує функцію кримінального переслідування, структурно вмонтовано в загальну систему правосуддя.

79. Отже, Конституція України віднесла прокурорів у розділ правосуддя, змінила характер їх діяльності з загального нагляду на основну функцію кримінального обвинувачення та запровадила нові принципи в проведенні оцінювання як суддів, так і прокурорів.

80. Законом № 1697-VII забезпечуються гарантії незалежності прокурора, зокрема, щодо особливого порядку його призначення на посаду, звільнення з посади, притягнення до дисциплінарної відповідальності тощо.

81. 19 вересня 2019 року прийнято Закон № 113-ІХ, яким внесено зміни до кодексів та законів України не стільки щодо форми чи змісту діяльності прокуратури, а скільки щодо реформи органів прокуратури в частині кадрових питань. Встановлена Законом переатестація не має систематичного характеру, відбувається одноразово за окремим законом, є винятковою. У Пояснювальній записці до цього законопроекту було зазначено, що він спрямований на запровадження першочергових і, багато в чому, тимчасових заходів, пов`язаних передусім із кадровим перезавантаженням органів прокуратури шляхом атестації чинних прокурорів, а також надання можливості всім доброчесним кандидатам, які мають належні теоретичні знання та практичні навички, на конкурсних засадах зайняти посаду прокурора у будь-якому органі прокуратури.

82. Відтак, проведення атестації прокурорів було визначено на законодавчому рівні як умова реформування органів прокуратури, що стосувалась, зокрема, усіх без винятку прокурорів, які мали бажання продовжувати працювати у органах прокуратури.

83. Пунктом 19 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-ІХ визначено, що прокурори, які на день набрання чинності цим Законом займають посади у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, звільняються Генеральним прокурором, керівником регіональної (обласної) прокуратури з посади прокурора на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону №1697-VII за умови настання однієї із наступних підстав:

1) неподання прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури у встановлений строк заяви до Генерального прокурора про переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури та про намір у зв`язку із цим пройти атестацію;

2) рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури;

3) в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах відсутні вакантні посади, на які може бути здійснено переведення прокурора Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури, який успішно пройшов атестацію;

4) ненадання прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури, у разі успішного проходження ним атестації, згоди протягом трьох робочих днів на переведення на запропоновану йому посаду в Офісі Генерального прокурора, обласній прокуратурі, окружній прокуратурі.

84. Посилання у пункті 19 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-ІХ на нормативний припис - пункт 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII, як на підставу для звільнення прокурора, містить інший зміст положень цієї статті, які визначають загальні підстави для звільнення прокурорів, визначені Законом № 1697-VII. Зокрема, відповідно до пункту 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

85. Водночас, оскільки Закон № 113-ІХ визначає першочергові заходи із реформи органів прокуратури, то він є спеціальним законом до спірних правовідносин, а тому пункт 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII, який визначає загальні підстави для звільнення, не є застосовним у розв`язанні спірних правовідносин щодо оскарження рішення атестаційної комісії, незгоди з результатами атестації та наказом про звільнення з посади прокурора за результатами такого рішення.

86. Як зазначено у Рішенні Конституційного Суду України від 18 червня 2020 року №5-рп(II)/2020, до судів різних видів юрисдикції висунуто вимогу застосовувати класичні для юридичної практики формули (принципи): «закон пізніший має перевагу над давнішим» (lex posterior derogat priori) - «закон спеціальний має перевагу над загальним» (lex specialis derogat generali) - «закон загальний пізніший не має переваги над спеціальним давнішим» (lex posterior generalis non derogat priori speciali). Якщо суд не застосовує цих формул (принципів) за обставин, що вимагають від нього їх застосування, то принцип верховенства права (правовладдя) втрачає свою дієвість.

87. Використовуючи згаданий принцип верховенства права (правовладдя), можна зробити висновок, що до спірних правовідносин застосовним є пункт 19 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-ІХ, оскільки він передбачає процедуру атестації прокурорів і є спеціальним, прийнятий пізніше у часі, а отже, згідно з правилом конкуренції правових норм у часі має перевагу над загальним Законом № 1697-VII.

88. У пункті 19 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-ІХ вказівку на пункт 9 частини першої статті 51 Закону №1697-VII, як на підставу звільнення прокурора, необхідно застосовувати до спірних правовідносин у випадках, які визначені нормами спеціального Закону №113-ІХ, що передбачають умови проведення атестації (а саме три етапи, визначені пунктом 6 розділу І Порядку відповідно до Закону №113-ІХ:

1) складання іспиту у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора;

2) складання іспиту у формі анонімного тестування на загальні здібності та навички з використанням комп`ютерної техніки;

3) проведення співбесіди з метою виявлення відповідності прокурора вимогам професійної компетентності, професійної етики та доброчесності. Для оцінки рівня володіння практичними уміннями та навичками прокурори виконують письмове практичне завдання).

89. Із системного аналізу положень абзацу першого пункту 19 Закону № 113-IX слідує, що підставою для звільнення прокурора є настання однієї з підстав, визначених у підпунктах 1- 4 пункту 19 вказаного Закону, зокрема й неуспішне проходження атестації прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури і цей Закон не вимагає додаткової підстави для звільнення.

90. Отже, підставою для звільнення є одна з підстав, передбачених підпунктами 1- 4 пункту 19 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-IX, а нормативною підставою є пункт 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII.

91. Зважаючи на висловлену Верховним Судом правову позицію щодо застосування положень пункту 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII у зіставленні з пунктом 19 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №113-IХ, колегія суддів констатує, що неуспішне проходження атестації (оформлене відповідним рішенням кадрової комісії) може бути підставою для звільнення з посади прокурора на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII (постанови від 21 вересня 2021 року у справах № 200/5038/20-а та № 160/6204/20, від 29 вересня 2021 року у справах № 440/2682/20 та № 640/24727/19, від 17 листопада 2021 року у справі №540/1456/20, від 25 листопада 2021 року у справі №160/5745/20, від 13 вересня 2022 року у справі №640/1219/20).

92. Практика Верховного Суду щодо застосування указаних норм права є сталою та послідовною, а висновки, наведені у вищевказаних постановах, є релевантними до обставин цієї справи, тож колегія суддів не вбачає підстав для відступу від них.

93. Таким чином суди першої та апеляційної інстанцій правильно застосували норми пункту 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII у зіставлення з підпунктом 2 пункту 19 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-IХ та дійшли до обґрунтованого висновку про те, що юридичним фактом, який зумовив звільнення позивача є рішення Кадрової комісії про неуспішне проходження ним атестації.

94. Другим ключовим питанням, яке потребує відповіді Верховного Суду, є дискреційність кадрової комісії щодо оцінки прокурора на предмет дотримання правил професійної етики, доброчесності та рівня його професійної компетентності, позаяк саме такі судження суду апеляційної інстанції, з-поміж іншого, покладено в основу мотивів оскаржуваного судового рішення.

95. Оцінюючи вказаний висновок апеляційного суду, колегія суддів звертає увагу на те, що Верховний Суд неодноразово висловлював правову позицію щодо застосування пунктів 7, 9, 11, 12, 15, 17 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-ІХ в аспекті дискреційних повноважень кадрових комісій (в рамках атестації прокурорів) і меж судового контролю у справах про оскарження рішень останніх за наслідками третього етапу атестації (співбесіди). Приміром, у постановах від 10 квітня 2020 року (справа № 819/330/19), від 10 січня 2020 року (справа № 2040/6763/18), від 21 жовтня 2021 року (справа № 640/154/20), від 02 листопада 2021 року (справи № № 120/3794/20-а, 640/1598/20), від 04 листопада 2021 року (справа № 640/537/20), від 02 грудня 2021 року (справа № 640/25187/19), від 16 грудня 2021 року (справа № 640/26168/19), від 22 грудня 2021 року (справа № 640/1208/20) Верховний Суд висловився щодо обґрунтованості і вмотивованості рішення кадрової комісії про неуспішне проходження прокурором атестації як необхідної умови його відповідності критеріям, визначеним статтею 2 КАС України, а також, що рішення цього органу (кадрової комісії) можуть піддаватися судовому контролю, що аж ніяк не заперечує й не протирічить дискреційним повноваженням цього органу під час атестування прокурорів й ухвалення на наслідками цієї процедури відповідних рішень.

96. У постановах від 29 червня 2022 року (справа № 420/10211/20), від 11 серпня 2022 року (справа № 160/8111/20), від 07 липня 2022 року (справа № 560/214/20), не заперечуючи наявність у кадрової комісії дискреційних повноважень надавати оцінку дотримання прокурором правил професійної етики та доброчесності, а також рівня професійної компетентності та ухвалювати рішення за наслідками проходження прокурорами атестації, Верховний Суд зазначив, що така дискреція не може бути свавільною, а повинна ґрунтуватися на приписах закону.

97. За загальним правилом під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин. Тобто дискреційним є право суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною.

98. Належна мотивація рішення (як форма зовнішнього вираження дискреційних повноважень) дає можливість перевірити, як саме (за якими ознаками) відбувалася процедура атестації і чи була дотримана процедура його прийняття.

99. Обсяг і ступінь мотивації рішення залежить від конкретних обставин, які були предметом обговорення, але у будь-якому випадку має показувати, приміром, що доводи/пояснення прокурора взято до уваги і, що важливо, давати розуміння чому і чим керувалася Комісія, коли оцінювала прокурора під час проведення співбесіди, тобто встановити мотиви ухваленого рішення. Особливо-виняткової значимості обґрунтованість/вмотивованість рішення набуває тоді, коли йдеться про непроходження прокурором атестації, з огляду на наслідки, які це потягне.

100. Загальними вимогами, які висуваються до актів індивідуальної дії, як актів правозастосування, є їх обґрунтованість та вмотивованість, тобто наведення суб`єктом владних повноважень конкретних підстав його прийняття (фактичних і юридичних), а також переконливих і зрозумілих мотивів його прийняття.

101. З приводу зазначеного є сталою позиція Верховного Суду про те, що вмотивоване рішення демонструє особі, що вона була почута, дає стороні можливість апелювати проти нього. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватися належний публічний та, зокрема, судовий контроль за адміністративними актами суб`єкта владних повноважень. І навпаки, ненаведення мотивів прийнятих рішень «суб`єктивізує» акт державного органу і не дає змоги суду встановити дійсні підстави та причини, з яких цей орган дійшов саме таких висновків, надати їм правову оцінку, та встановити законність, обґрунтованість, пропорційність рішення (постанови Верховного Суду від 18 вересня 2019 року у справі № 826/6528/18, від 10 квітня 2020 року у справі № 819/330/18, від 10 січня 2020 року у справі № 2040/6763/18).

102. Відповідно, в аспекті порушених у касаційній скарзі питань та з огляду на існуючу правозастосовну практику Верховного Суду у цій категорії спорів колегія суддів уважає помилковими твердження відповідачів, з якими погодився Восьмий апеляційний адміністративний суд, про дискреційність повноважень кадрових комісій та відсутності повноважень в адміністративного суду здійснювати оцінку предмету атестації.

103. Нагадаємо, що на виконання вимог Закону № 113-IX та Порядку № 221 ОСОБА_1 на ім`я Генерального прокурора подав заяву про переведення на посаду прокурора в обласній прокуратурі та про намір пройти атестацію, у якій підтвердив своє бажання пройти атестацію, вказав на ознайомлення та погодження з усіма умовами та процедурами її проведення, зокрема і щодо того, що у разі неуспішного проходження будь-якого з етапів атестації його буде звільнено з посади. Позивач успішно пройшов перші два етапи атестації - іспит у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора та іспит у формі анонімного тестування на загальні здібності та навички з використанням комп`ютерної техніки. У зв`язку із цим позивача було допущено до наступного етапу атестації - проведення співбесіди з метою виявлення відповідності прокурора вимогам професійної компетентності, професійної етики та доброчесності.

104. Як зазначалося вище, порядок проведення співбесіди з метою виявлення відповідності прокурора вимогам професійної компетентності, професійної етики та доброчесності і виконання практичного завдання для оцінки рівня володіння практичними уміннями та навичками прокурора врегульовано розділом ІV Порядку №221.

105. Так, за пунктом 12 розділу ІV Порядку № 221 співбесіда полягає в обговоренні результатів дослідження членами комісії матеріалів атестації щодо дотримання прокурором правил професійної етики та доброчесності, а також рівня професійної компетентності прокурора, зокрема, з огляду на результати виконаного ним практичного завдання.

106. Співбесіда прокурора складається з таких етапів: 1) дослідження членами комісії матеріалів атестації; 2) послідовне обговорення з прокурором матеріалів атестації, у тому числі у формі запитань та відповідей, а також обговорення питання виконаного ним практичного завдання. Співбесіда проходить у формі засідання комісії (пункт 13 розділу ІV Порядку № 221).

107. Відповідно до пунктів 14- 16 розділу IV Порядку № 221 члени комісії мають право ставити запитання прокурору, з яким проводять співбесіду, щодо його професійної компетентності, професійної етики та доброчесності.

108. Після завершення обговорення з прокурором матеріалів атестації та виконаного ним практичного завдання члени комісії без присутності прокурора, з яким проводиться співбесіда, обговорюють її результати, висловлюють пропозиції щодо рішення комісії, а також проводять відкрите голосування щодо рішення комісії стосовно прокурора, який проходить атестацію. Результати голосування вказуються у протоколі засідання (пункт 15 розділу ІV Порядку №221).

109. Залежно від результатів голосування комісія ухвалює рішення про успішне проходження прокурором атестації або про неуспішне проходження прокурором атестації.

110. Своєю чергою, пунктом 12 Порядку № 233 передбачено, що рішення про неуспішне проходження атестації повинно бути мотивованим із зазначенням обставин, що вплинули на його прийняття.

111. З огляду на наведені правові норми рішення кадрової комісії, ухвалене за результатами атестації, зокрема її третього етапу, має містити обґрунтований висновок про те, за якими саме критеріями (компетентності, професійної етики або доброчесності) та на підставі яких доведених фактів, прокурор не відповідає займаній посаді та, відповідно, підлягає звільненню.

112. Із цього висновується, що рішення кадрової комісії про неуспішне проходження прокурором атестації може бути предметом оцінки судом адміністративної юрисдикції, зокрема, на відповідність його обґрунтованості та вмотивованості, тобто дотриманню пункту 12 Порядку № 233.

113. Повертаючись до обставин цієї справи зауважимо, що за наслідками проведення співбесіди Кадровою комісією прийнято рішення від 07 липня 2020 року № 4 про неуспішне проходження позивачем атестації.

114. Аналізуючи приписи пункту 5 та підпункту 3 пункту 6 розділу І Порядку № 221 у постанові від 23 грудня 2021 року у справі № 120/112/20-а Верховний Суд дійшов висновку, що встановлення рівня професійної компетентності прокурора (у тому числі загальних здібностей та навичок) та перевірка дотримання ним професійної етики та доброчесності мають різні критерії. Відтак, ухвалюючи рішення про неуспішне проходження атестації з підстав недостатнього рівня професійної компетентності прокурора, чи за наявності сумнівів у його доброчесності та професійної етики, комісія має зазначити на чому базуються такі висновки, тобто обґрунтувати своє рішення належним чином.

115. Окрім того варто зауважити, що визначення відповідності або невідповідності прокурора критеріям має відбуватися на основі сумарної оцінки всієї інформації, яка свідчить про порушення вимог професійної компетентності, професійної етики і доброчесності (за винятком грубих порушень, наявності яких самих по собі є достатньою для твердження про невідповідність прокурора критеріям професійної компетентності, професійної етики чи доброчесності).

116. Як установлено судами попередніх інстанцій та підтверджено матеріалами справи, підставою для прийняття Кадровою комісією спірного рішення слугували обґрунтовані сумніви її членів щодо відповідності ОСОБА_1 критеріям професійної компетентності та етики.

117. Зокрема, обґрунтовані сумніви членів комісії щодо відповідності позивача критерію професійної компетентності побудовані на тому, що в ході співбесіди ОСОБА_1 не зміг навести конкретних значимих прикладів результатів своєї роботи в органах прокуратури, хоч із 2012 року обіймав керівні посади у прокуратурі Львівської області. Так, із результатів своєї роботи на посаді начальника відділу нагляду за додержанням законів при розслідуванні злочинів проти життя управління нагляду у кримінальному провадженні прокуратури області (лютий 2017 року - лютий 2019 року) ОСОБА_1 назвав лише одне кримінальне провадження про вбивство, у якому після встановлення осіб, причетних до його скоєння (серед яких був неповнолітній), організація подальшого процесуального керівництва доручена іншому підрозділу прокуратури області.

118. Вивченням відомостей сайту «Судова влада України», розділ «Стан розгляду справ» установлено, що ОСОБА_1 , як прокурор, у справах не зазначений.

119. Також установлено, що ОСОБА_1 , відповідаючи на перше питання письмового практичного завдання про те, чи відповідають вимогам Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України) дії прокурора та чи наявні підстави для направлення до суду клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру, не надав ствердної відповіді щодо дій прокурора, а лише зазначив, що є підставою для звернення до суду з таким клопотанням. Таким чином відповідь оцінюється, як неповна.

120. Відповідаючи на друге питання про те, чи повинен суд викликати у підготовче засідання особу, щодо якої буде розглядатися клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру, ОСОБА_1 лише процитував положення частини першої статті 512 КПК України, чим не надав ствердної відповіді на поставлене запитання.

121. Відповідаючи на третє питання, зміст якого полягав у з`ясуванні, яке рішення повинен ухвалити суд за результатами підготовчого судового засідання та які порушення вимог КПК України допущено, ОСОБА_1 вказав, що суд повинен повернути клопотання прокурору. Водночас така відповідь є неповною, оскільки суд, враховуючи вимоги частини другої статті 506 та статті 507 КПК України, спочатку повинен відкласти підготовче судове засідання у зв`язку з неявкою особи та захисника, щодо якої буде розглядатись клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру.

122. На підставі вищенаведеного, у Кадрової комісії виникли обґрунтовані сумніви щодо відповідності ОСОБА_1 критерію «професійна компетентність», за індикаторами: відсутність конкретних значимих прикладів результатів своєї роботи в органах прокуратури, а також неповного та частково невірного виконання практичного завдання.

123. Отже, приймаючи рішення про неуспішне проходження прокурором атестації за критерієм невідповідності прокурора вимогам професійної компетентності Кадрова комісія виходила з того, що за результатами виконаного позивачем практичного завдання комісією було виявлено неналежний рівень знань та практичних навичок у застосуванні законодавства України.

Як слідує зі змісту оскаржуваної постанови від 17 травня 2022 року, Восьмий апеляційний адміністративний суд лише констатував, що зазначені висновки Кадрової комісії є вмотивованими та достатніми для наявності сумнівів відповідності позивача критерію професійної компетентність.

124. Понад те, колегія суддів уважає передчасними такі судження апеляційного суду, враховуючи наступне.

125. Розкриваючи питання професійної компетентності прокурора у рамках процедури атестування відповідно до Закону № 113-IX принагідно зауважити про те, що у постановах від 28 квітня 2022 року у справі № 640/1160/20, від 17 липня 2022 року у справі №640/948/20, від 14 липня 2022 року у справі № 420/8235/20, від 12 жовтня 2022 року у справі №580/4018/20 та багатьох інших Верховний Суд наголосив на тому, що сумніви з приводу достовірності результатів іспиту чи наявності інших недоліків рівня знань у позивача мають бути належним чином обґрунтовані, адже саме на Кадрову комісію покладається обов`язок довести, що рівень володіння практичними уміннями та навичками позивача є настільки низьким і непрофесійним, що дає підстави вважати його прокурором, який не здатний виконувати передбачені законом функції та завдання прокуратури. Незгода окремих членів комісії із розв`язанням окремих завдань практичного завдання ще не може свідчити про невідповідність позивача вимогам професійної компетенції у частині рівня знань та практичного застосування законодавства.

126. Зі змісту оскаржуваного рішення Кадрової комісії слідує, що висновки про професійну некомпетентність позивача у зв`язку із виконанням практичного завдання ґрунтуються лише на короткій констатації сумніву та суб`єктивному сприйнятті її членами наданих ним відповідей. Оцінка професійної компетентності позивача здійснена Кадровою комісією без урахування того, що позивач успішно пройшов попередні етапи атестації.

127. На переконання Суду, надання позивачем можливо неточних, але в цілому правильних відповідей на деякі питання членів Кадрової комісії під час співбесіди не може беззаперечно свідчити про його неспроможність до аргументування і переконання у прокурорській діяльності, ураховуючи виконане письмово практичне завдання та успішне проходження позивачем попередніх етапів атестації, на яких він підтвердив свою професійну компетентність.

128. Стосовно аргументів Кадрової комісії про ненаведення ОСОБА_1 під час співбесіди конкретних значимих прикладів результатів своєї роботи в органах прокуратури та відсутності його, як прокурора, у розділі «Стан розгляду справ» сайту «Судова влада України», то колегія суддів погоджується з позицією Львівського окружного адміністративного суду про те, що відомості з названого вебпорталу не можуть вважатися належним підтвердженням відсутності фактів участі позивача у судових засіданнях під час підтримання державного обвинувачення. Більше того, під час розгляду справи суд першої інстанції з наявних у матеріалах справи роздруківок судових рішень з Єдиного державного реєстру судових рішень установив факт особистої участі позивача при їх ухваленні. Зокрема, позивач підтримував державне обвинувачення у кримінальних провадженнях №463/3595/20, №466/420/40, №450/1246/20, №450/1080/20, які завершилися постановленням вироків про затвердження угод про визнання винуватості.

129. Окрім того, колегія суддів зауважує, що вжите Кадровою комісією у спірному рішенні поняття «значимості» прикладів результатів роботи ОСОБА_1 є абстрактним і нечітким, позаяк незрозуміло, чи в даному випадку йдеться мова про результати роботи позивача, як прокурора, в кримінальних провадженнях під час підтримання державного обвинувачення, чи про інші його організаційні досягнення на керівних посадах в органі прокуратурі. В даному випадку, для ОСОБА_1 був значимим, тобто таким, що запам`ятався, приклад його роботи у кримінальному провадженні про вбивство, у якому після встановлення осіб, причетних до його скоєння, виявився неповнолітній. Однак, розцінення указаної відповіді, як недостатньої, свідчить лише про різне сприйняття прокурором та членами Кадрової комісії поняття «значимості» такого прикладу і не вказує на професійну некомпетентність позивача.

130. У підсумку Верховний Суд погоджується з позицією суду першої інстанції, що наведені в спірному рішенні Кадрової комісії висновки в описаній частині є недостатньо вмотивованими, щоб резюмувати невідповідність ОСОБА_1 критерію професійної компетентності.

131. Щодо висновків Кадрової комісії про невідповідність позивача критерію професійної етики, то такі побудовані на тому, що при з`ясуванні індикаторів відповідності зазначеного критерію встановлено намагання ОСОБА_1 приховати випадки фактів притягнення до адміністративної відповідальності. Так, при вивченні питання про складання стосовно ОСОБА_1 протоколів про скоєння адміністративних правопорушень останній повідомив, що хоч такі протоколи і складалася (за порушення Правил дорожнього руху), проте були оскаржені, та уточнив, що скарги задовольнялися. Будучи повідомленим комісією про результати вивчення рішень, прийнятих судом за результатами розгляду його ( ОСОБА_1 ) скарг, а саме: ухвал Личаківського районного суду м. Львова у справах № 463/5256/16-а та №463/5605/16-а, ОСОБА_1 факт притягнення до адміністративної відповідальності визнав, при цьому не повідомив причини з яких спершу надавав комісії іншу інформацію з цього приводу. Про причини незазначення вищевказаних відомостей у Анкетах доброчесності прокурора за 2017 та 2018 роки ОСОБА_1 вказав, що в цій анкеті повинні зазначатися лише факти вчинення правопорушення, пов`язаного з корупцією. Разом з тим відповідно до Порядку проведення таємної перевірки доброчесності прокурорів в органах прокуратури України, затвердженого наказом Генеральної прокуратури України від 16 червня 2016 року № 205 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 17 червня 2016 року №875/29005, в Анкеті доброчесності прокурора передбачено можливість повідомлення і будь-яких інших компрометуючих відомостей, що дає підстави обґрунтовано сумніватися у знанні прокурором вимог цього Порядку.

132. Насамперед, варто відмітити про суперечності у наведених висновках Комісії, зокрема в тій частині, що позивач спершу надавав іншу інформацію щодо фактів притягнення до адміністративної відповідальності, адже як зазначено у спірному рішенні ОСОБА_1 повідомив, що відносно нього складалися протоколи про адміністративні правопорушення (за порушення Правил дорожнього руху), проте були оскаржені, та його скарги задовольнялися.

133. По-друге, суд першої інстанції установив, що надані позивачем пояснення про оскарження ним постанов у справі про адміністративне правопорушення та часткове задоволення його вимог у цих судових справах, підтверджуються матеріалами справи. При цьому, в даному випадку йдеться мова про обставини періоду 2016-2017 років, а тому судом взято до уваги приписи статті 39 Кодексу України про адміністративні правопорушення, відповідно до яких, якщо особа, на яку було накладено адміністративне стягнення, протягом року з дня закінчення виконання стягнення не скоїла нового адміністративного правопорушення, то ця особа вважається такою, яка не притягувалася до адміністративної відповідальності.

134. Додатково суд першої інстанції урахував, що ОСОБА_1 неодноразово проходив таємну перевірку доброчесності прокурора, яка проводилася компетентним органом, а саме відділом запобігання правопорушенням в органах прокуратури управлінь внутрішньої безпеки Генеральної інспекції Офісу Генерального прокурора, що підтверджується довідками про проходження таємної перевірки від 18 січня 2017 року №3987, від 08 серпня 2017 року №25/2-33ра-17, від 13 серпня 2018 року №3749. Окрім цього, проходження позивачем перевірки на відповідність критерію доброчесності також підтверджується Анкетами доброчесності прокурора від 08 липня 2016 року, від 16 січня 2017 року, від 05 січня 2018 року.

135. У цьому зв`язку Львівський окружний адміністративний суд обґрунтовано зауважив про те, що наслідком неповноти заповнення Анкети доброчесності прокурора є службове розслідування, однак відповідач-1 не надав будь-якого документального підтвердження того, що незазначення позивачем в анкетах за 2017 та 2018 рік будь-яких відомостей про притягнення його до адміністративної відповідальності досліджувалося у межах процедури службового розслідування.

136. За таких обставин суд першої інстанції дійшов вмотивованого висновку, що з наведеного не вбачається факт приховування ОСОБА_1 обставин притягнення до адміністративної відповідальності.

137. Враховуючи зазначене, суд касаційної інстанції погоджується з позицією суду першої інстанції про те, що наведені у спірному рішенні Кадрової комісії висновки про невідповідність прокурора вимогам професійної компетентності та етики є необґрунтованими, суб`єктивними і такими, що зроблені винятково на підставі припущень та за відсутності будь-яких належних доказів, які б окремо або в сукупності свідчили про невідповідність ОСОБА_1 законодавчо визначеним критеріям для зайняття посади прокурора, перевірка на наявність яких здійснюється в межах атестації прокурорів, що є достатнім та самостійним підґрунтям для визнання такого рішення протиправним і скасування.

138. У підсумку Верховний Суд констатує, що за результатами проходження заступником начальника відділу нагляду за додержанням законів органами СБУ та державної прикордонної служби прокуратури Львівської області ОСОБА_1 атестації прокурорів, передбаченої Законом №113-ІХ, Кадрова комісія ухвалила рішення від 07 липня 2020 року № 4, яке не відповідає критеріям обґрунтованості та законності, що, у свою чергу, зумовило видання прокуратурою Львівської області протиправного наказу від 20 серпня 2020 року № 1435к про звільнення позивача з посади та з органів прокуратури. Зважаючи на це ОСОБА_1 у відповідності до положень статті 235 КЗпП України підлягає поновленню на посаді, з якої його було незаконного звільнено, з одночасним стягненням середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

139. Колегія суддів зауважує, що суд апеляційної інстанції не переглядав в апеляційному порядку рішення Львівського окружного адміністративного суду від 06 грудня 2021 року в частині задоволення позовних вимог про поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки відмовив у задоволенні позову за основними позовними вимогами. Також касаційна скарга ОСОБА_1 не містить доводів щодо незгоди з рішенням суду першої інстанції у частині вирішення означених вимог і, відповідно, вимог про його скасування. З огляду на це Суд не надає оцінку рішенням судів першої та апеляційної інстанцій у частині позовних вимог про поновлення позивача на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

140. Надаючи оцінку доводам касаційної скарги позивача на постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 17 травня 2022 року, якою скасовано додаткове рішення Львівського окружного адміністративного суду від 10 січня 2022 року, Верховний Суд зазначає наступне.

141. Відповідно до статті 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

142. Згідно з частиною першою статті 252 КАС України, суд, що ухвалив судове рішення, може за заявою учасника справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 1) щодо однієї із позовних вимог, з приводу якої досліджувалися докази, чи одного з клопотань не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не визначив способу виконання судового рішення; 3) судом не вирішено питання про судові витрати.

143. Отже, за загальним правилом, питання розподілу судових витрат вирішується судом у судовому рішенні, яким закінчується розгляд справи. Разом із тим, КАС України передбачені випадки, коли суд може вирішити питання розподілу судових витрат після ухвалення рішення по суті позовних вимог, зокрема, якщо це питання не було вирішено. У такому випадку суд виносить додаткове рішення в порядку, визначеному статтею 252 цього Кодексу.

144. Додаткове рішення у справі є невід`ємною частиною рішення по суті позовних вимог, оскільки вирішує питання, які не пов`язані із вимогами адміністративного позову, але в обов`язковому порядку мають бути вирішені судом.

145. У цій справі розподіл судових витрат було здійснено додатковим рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 10 січня 2022 року. Проте, це додаткове рішення було скасоване постановою суду апеляційної інстанції від 17 травня 2022 року, яка наразі є предметом касаційного перегляду.

146. Тож ураховуючи, що за наслідками касаційного розгляду справи Верховний Суд дійшов висновку про необхідність скасування постанови суду апеляційної інстанції, якою було вирішено спір по суті, то постанова Восьмого апеляційного адміністративного суду від 17 травня 2022 року, якою скасовано додаткове рішення Львівського окружного адміністративного суду від 10 січня 2022 року, також підлягає скасуванню, оскільки не може бути відмежована від тієї постанови, якою відмовлено в задоволенні позову.

147. Відтак, перевірені Судом доводи касаційної скарги позивача знайшли своє підтвердження, натомість наведені Офісом Генерального прокурора у відзиві на касаційну скаргу аргументи не спростовують наведених у цій постанові висновків.

148. За змістом частини першої статті 352 КАС України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

149. Таким чином касаційну скаргу ОСОБА_1 необхідно задовольнити, скасувати оскаржувані постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 17 травня 2022 року та в порядку статті 352 КАС України залишити в силі рішення Львівського окружного адміністративного суду від 06 грудня 2021 року та додаткове рішення цього суду від 10 січня 2022 року.

VІІ. СУДОВІ ВИТРАТИ

150. Ураховуючи, що суд касаційної інстанції ухвалює рішення на користь сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, в силу частини першої статті 139 КАС України з відповідача стягуються всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

151. Згідно з квитанцією № 0.0..1 від 08 червня 2022 року за подання касаційної скарги у цій справі позивач сплатив судовий збір у розмірі 1 682,00 грн.

152. Ураховуючи результат касаційного розгляду, понесені ОСОБА_1 судові витрати у вигляді судового збору необхідно стягнути на його користь у загальній сумі 1 682,00 грн. пропорційно з кожного відповідача по 841,00 грн.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 352, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 17 травня 2022 року, якою скасовано рішення Львівського окружного адміністративного суду від 06 грудня 2021 року у справі №380/8025/20, скасувати.

Постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 17 травня 2022 року, якою скасовано додаткове рішення Львівського окружного адміністративного суду від 10 січня 2022 року у справі №380/8025/20, скасувати.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 06 грудня 2021 року та додаткове рішення Львівського окружного адміністративного суду від 10 січня 2022 року залишити в силі.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Офісу Генерального прокурора (01011, м. Київ, вул. Різницька, 13/15, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) судовий бір у розмірі 841,00 грн (вісімсот сорок одна гривня).

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Львівської обласної прокуратури (79005, м.Львів, пр-т. Шевченка, 17/19, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) судовий бір у розмірі 841,00 грн (вісімсот сорок одна гривня).

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

СуддіВ.М. Соколов А.Г. Загороднюк Л.О. Єресько