Справа № 520/8077/22
Суддя: Сліденко А.В.
Дата ухвалення: 2023-02-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Харків

02.02.2023 р. справа №520/8077/22

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Сліденка А.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без призначення судового засідання з повідомленням (викликом) сторін справу за позовом

ОСОБА_1
до Головного управління ДПС у Рівненській області
провизнання протиправними та скасування правових актів індивідуальної дії суб`єкта владних повноважень, -

встановив:

Позивач, фізична особа громадянин ОСОБА_1 (далі за текстом позивач, заявник, платник, громадянин) у порядку адміністративного судочинства заявив до ГУ ДПС у Рівненській області вимоги про: 1) визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 23.08.2022 №3399/, яким нараховано 179.971,25грн. (основне зобов`язання - 143.977,00грн.; штраф - 35.994,25грн.) з податку на додану вартість; 2) визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 23.08.2022 №3401/, яким нараховано 66,43 грн. штрафних санкцій за несвоєчасну сплату військового збору; 3) визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 23.08.2022 №3397/, яким нараховано 722,8грн. (основне зобов`язання - 578,24грн.; штраф - 144,56 грн.) військового збору; 4) визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 23.08.2022 №3395/, яким нараховано 8.673,56грн. (основне зобов`язання - 6.938,85грн.; штраф - 1.734,71грн.) з податку на доходи фізичних осіб; 5) визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 23.08.2022 №3400/, яким нараховано 924,31 грн. штрафних санкцій за несвоєчасну сплату податку на доходи фізичних осіб.

Аргументуючи ці вимоги зазначив, що у разі невірного обчислення контролюючим органом хоча б частини платежу за податковим повідомленням - рішенням підлягає скасуванню правовий акт індивідуальної дії суб`єкта владних повноважень у цілому. Наполягав, що контролюючий орган провів невірне обчислення показника обсягу господарських операцій з продажу товарів (робіт, послуг) у цілях виконання суб`єктом господарювання ФОП обов`язку з приводу реєстрації платником ПДВ, не здійснивши виключення з отриманого фінансового результату умовного арифметичного значення у розмірі ставки ПДВ - 20%. Стверджував, що у разі виключення із обсягу господарських операцій заявника з поставки товарів (робіт, послуг) на 1.016.627,21грн. суми, котра припадає на 20% (203.325,44грн.), залишок складає 813.301,77грн., тобто відсутня подія перевищення операцій з постачання понад 1.000.000,00млн. грн., а тому і відсутній обов`язок здійснення реєстрації платником податку на додану вартість. Указував, що штрафи за справляння податку на доходи фізичних осіб та військовий збір були протиправно застосовані у розмірі 25%, так як порушення мало місце до 01.01.2021р., тобто до запровадження цієї нововведеної міри юридичної відповідальності.

Відповідач, Головне управління Державної податкової служби у Рівненській області, утворене на правах відокремленого підрозділу ДПС України (далі за текстом владний су`єкт, контролюючий орган, адміністративний орган, ГУ, Управління) з поданим позовом не погодився.

Аргументуючи заперечення проти позову, зазначив, що проведена податкова перевірка показала на здійснення фізичною особою - підприємцем поставки товарів (робіт, послуг) у межах 12 послідовних календарних місяців в обсязі понад 1.000.000,00грн., відсутності подальшої реєстрації ФОП у якості платника ПДВ та несправлянні ПДВ з господарських операцій за наявності об`єкта обчислення податку на додану вартість - поставок товару, заниження ФОП грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб та грошового зобовязання з військового збору, несвоєчасну оплату податку на доходи фізичних осіб та військового збору.

Суд, повно виконавши процесуальний обов`язок зі збору доказів, перевіривши доводи сторін добутими доказами, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст належних норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів.

Установлені судом обставини спору полягають у наступному.

Заявник пройшов передбачену законодавством процедуру державної реєстрації суб`єктів господарювання, 05.04.2016р. набув правовий статус суб`єкта господарювання - підприємця, протягом періоду 05.04.2016р.-29.12.2020р. провадив власну господарську діяльність у правовому статусі фізичної особи - підприємця, здійснював оподаткування фінансових результатів господарських операцій із застосуванням правил загальної системи оподаткування, платником податку на додану вартість не реєструвався, податок на додану вартість у межах господарських операцій з постачання товарів (робіт, послуг) не справляв, 29.12.2020р. за власною ініціативою припинив статус самозайнятої особи - ФОП, про що було внесено запис до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

10.12.2021р. контролюючим органом відносно заявника було видано наказ №9415 з приводу призначення документальної позапланової виїзної перевірки у зв`язку із припиненням підприємницької діяльності із питань своєчасності, достовірності, повноти нарахування і сплати податків і зборів, виконання вимог валютного законодавства, дотримання законодавства з питань працевлаштування найманих робітників, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Результати проведеної перевірки оформлені актом від 31.01.2022р. №2187/20-40-07-16-05/ НОМЕР_1 (далі за текстом - Акт перевірки).

У тексті Акту перевірки викладені власні судження контролюючого органу про вчинення особою низки податкових правопорушень, зокрема: п.п.164.1.3 ст.164, п.177.2 ст.177 Податкового кодексу України за рахунок заниження на 225.696,27грн. оподатковуваного доходу за 2018р. і відповідно 6.938,85грн. податку на доходи фізичних осіб за 2018р.; п.п.1.2 п.161 підрозділу 10 підрозділу ХХ Податкового кодексу України в частині заниження за 2018р. грошового зобов`язання з військового збору на 578,85грн.; п.180.1 ст.180, п.181.1 ст.181, п.п.183.1 ст.183, п.п.183.2 ст.183, п.п.183.10 ст.183 Податкового кодексу України за рахунок заниження на 143.977,00грн. грошових зобов`язань з ПДВ за березень-липень 2020р.; п.57.1 ст.57 Податкового кодексу України за рахунок несвоєчасної оплати самостійно задекларованого грошового зобовязання з військового збору за 2019р.; п.57.1 ст.57 Податкового кодексу України за рахунок несвоєчасної оплати самостійно задекларованого грошового зобовязання з податку на доходи фізичних осіб за 2018-2019р.р.

23.08.2022р. контролюючим органом - ГУ ДПС у Рівненській області із посиланням на Акт перевірки були прийняті: податкове повідомлення-рішення від 23.08.2022р. №3399/ про визначення грошового зобов`язання з ПДВ у розмірі 179.971,25грн. (основний платіж - 143.977,00грн.; штраф - 35.994,25грн.); податкове повідомлення-рішення від 23.08.2022р. №3401/ про застосування 66,43грн. штрафу за несвоєчасну сплату військового збору; податкове повідомлення-рішення від 23.08.2022р. №3397/ про визначення грошового зобов`язання з військового збору у загальному розмірі 722,8грн. (основний платіж - 578,24грн.; штраф - 144,56 грн.); податкове повідомлення-рішення від 23.08.2022р. №3395/ про визначення грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб у загальному розмірі 8.673,56грн. (основний платіж - 6.938,85грн.; штраф - 1.734,71грн.); податкове повідомлення-рішення від 23.08.2022р. №3400/ про застосування 924,31грн. штрафу за несвоєчасну сплату податку на доходи фізичних осіб.

Отже, оскаржених заявником правових актів індивідуальної дії суб"єкта владних повноважень не існує як речі матеріального світу - рішення суб`єкта владних повноважень.

Утім, згідно з положеннями ч.4 ст.9 КАС України ця обставина не звільняє суд від обов`язку надати правову оцінку судженням суб"єкта владних повноважень, котрі викладені у тексті Акту перевірки.

Не погодившись із відповідністю закону податкових повідомлень-рішень ГУ ДПС у Рівненській області від 23.08.2022 №3399/, №3401/, №3397/, №3395/, №3400/, заявник ініціював даний спір, стверджуючи про безпідставність обтяження додатковим податковим обов`язком.

Вирішуючи спір по суті, суд вважає, що до відносин, які склались на підставі встановлених обставин спору, підлягають застосуванню наступні норми права.

Статтями 1 і 8 Конституції України проголошено, що Україна є правовою державою, де діє верховенство права.

У ч.2 ст.19 Конституції України згадано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

При цьому, у ч.1 ст.68 Конституції України також згадано, що кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Отже, усі без виключення суб`єкти права на території України зобов`язані дотримуватись існуючого у Державі правового порядку, а суб`єкти владних повноважень (органи публічної адміністрації) додатково обтяжені ще й обов`язком виконувати доведені законом завдання виключно за наявності приводів та способом, чітко обумовленими законом.

Стосовно доводу заявника про те, що невірне обчислення частини грошового платежу у правовому акті індивідуальної дії суб`єкта владних повноважень призводить до незаконності усього рішення контролюючого органу в цілому, суд зазначає, що у розумінні п.19 ч.1 ст.4 КАС України індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.

Критерії відповідності закону індивідуального акту суб`єкта владних повноважень сформульовані законодавцем у нормах ч.2 ст.2 КАС України.

У силу правових висновків постанови Верховного Суду від 20.12.2019р. у справі №820/3914/17: 1) саме по собі порушення процедури прийняття акту адміністративного органу може бути підставою для скасування рішення суб`єкта владних повноважень лише за тієї умови, що таке порушення вплинуло або могло вплинути на правильність оскаржуваного рішення; 2) певні дефекти адміністративного акту можуть не пов`язуватись з його змістом, а стосуватися процедури його ухвалення. У такому разі можливі дві ситуації: внаслідок процедурного порушення такий акт суперечитиме закону (тоді акт є нікчемним), або допущене порушення не вплинуло на зміст акта (тоді наслідків для його дійсності не повинно наставати взагалі); 3) саме по собі порушення процедури прийняття акту не повинно породжувати правових наслідків для його дійсності, крім випадків, прямо передбачених законом; 4) виходячи із міркувань розумності та доцільності, деякі вимоги до процедури прийняття акту необхідно розуміти не як вимоги до самого акту, а як вимоги до суб`єктів владних повноважень, уповноважених на їх прийняття; 5) дефектні процедури прийняття адміністративного акту, як правило, тягнуть настання дефектних наслідків (ultra vires action invalid act). Разом із тим, не кожен дефект акту робить його неправомірним; 6) стосовно процедурних порушень, то в залежності від їх характеру такі можуть мати наслідком нікчемність або оспорюваність акту, а в певних випадках, коли йдеться про порушення суто формальні, взагалі не впливають на його дійсність; 7) у відповідності до практики Європейського Суду з прав людини, скасування акту адміністративного органу з одних лише формальних мотивів не буде забезпечувати дотримання балансу принципу правової стабільності та справедливості; 8) ключовим питанням при наданні оцінки процедурним порушенням, допущеним під час прийняття суб`єктом владних повноважень рішення, є співвідношення двох базових принципів права: протиправні дії не тягнуть за собою правомірних наслідків і, на противагу йому, принцип формальне порушення процедури не може мати наслідком скасування правильного по суті рішення; 9) межею, що розділяє істотне (фундаментальне) порушення від неістотного, є встановлення такої обставини: чи могло бути іншим рішення суб`єкта владних повноважень за умови дотримання ним передбаченої законом процедури його прийняття; 10) така правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 10 липня 2019 року у справі №804/639/18.

Отже, Верховний Суд чітко сформулював правові позиції, за якими не кожен дефект індивідуального акту субєкта владних повноважень призводить до неправомірності рішення, а межею, що розділяє істотне (фундаментальне) порушення від неістотного, є встановлення такої обставини: чи могло бути іншим рішення суб`єкта владних повноважень за умови дотримання ним передбаченої законом процедури його прийняття.

Крім того, у постанові Верховного Суду від 01.11.2022р. у справі №640/6452/19 зазначено, що: 1) кожен суб`єкт приватного права зобов`язаний добросовісно виконувати свої обов`язки, передбачені законодавством, а у випадку невиконання відповідних приписів - зазнавати встановлених законодавством негативних наслідків; 2) підхід Верховного Суду, застосований у постанові від 19.05.2021р. у справі №210/5129/17, зводиться до того, що формальні порушення, допущені суб`єктом владних повноважень під час проведення перевірки суб`єкта господарювання, а також розгляду щодо нього справи про порушення законодавства, за умови, що під час судового розгляду справи судами не було встановлено необґрунтованості висновків органу державного контролю по суті виявленого порушення, мають ознаки «правового пуризму» та не можуть слугувати самостійною підставою для скасування рішення суб`єкта владних повноважень.; 3) «Правовий пуризм» - невідступне слідування вимогам процесуальних та/або процедурних норм; надмірно формально сурове (бюрократичне) застосування правових норм й вчинення дій, що мають юридичне значення, без врахування їх доцільності (розумності, добросовісності), обставин конкретної справи, а також необхідності забезпечення ефективної реалізації та/або захисту прав особи та суспільних (публічних) інтересів.; 4) Будь-які процесуальні та/або процедурні порушення, пов`язані із самим оформлення результатів діяльності суб`єктів владних повноважень по фіксації недотримання суб`єктом приватного права вимог законодавства оцінюється судом з урахуванням всіх обставин справи та необхідністю досягненням балансу між інтересами особи, яка звинувачується у правопорушенні, та суспільними (публічними) інтересами. Зазначене, особливо стосується фіксації порушень з боку суб`єктів приватного права у публічній сфері, зокрема, питань охорони земель, захисту довкілля, благоустрою населених пунктів, розпорядження комунальною та державною власністю, запобігання виникнення техногенних катастроф тощо. Не є «правовим пуризмом» врахування суттєвих порушень процедури прийняття рішень суб`єктом владних повноважень, у тому числі недотримання встановленої форми відповідного рішення.; 5) під час оцінки рішень суб`єктів владних повноважень на їх відповідність критеріям, визначеним частиною другою статті 2 КАС України, суди повинні уникати надмірного формалізму. Вказане узгоджується із практикою Верховного Суду щодо застосування принципу правової визначеності та уникнення під час розгляду судами адміністративних справ надмірного формалізму, застосованого у постановах від 31.05.2019р. у справі №826/9758/17, від 20.06.2019р. у справі №809/1018/18, від 11.07.2019р. у справі №182/634/17(6-а/0182/32/2018), від 11.07.2019р. у справі №805/2621/18-а, від 10.09.2019р. у справі №640/1374/19, від 21.05.2021р. у справі №1.380.2019.006107, від 22.07.2021р. у справі №340/141/21, від 13.08.2021р. у справі №440/5178/20, від 16.09.2021р. у справі №240/10995/20, від 17.12.2021р. у справі №460/713/21 та від 10.02.2022р. у справі №560/11791/21, де судом було зазначено, що формалізм є явищем позитивним та необхідним, оскільки забезпечує чітке дотримання судами процесу (процедури). Надмірний ж формалізм заважає практичному та ефективному доступу до суду та забезпечення законності як одному з важливих елементів верховенства права.

Підпункт п.п.14.1.157 ст.14 Податкового кодексу України містить визначення про те, що податкове повідомлення-рішення - письмове повідомлення контролюючого органу (рішення) про обов`язок платника податків сплатити суму грошового зобов`язання, визначену контролюючим органом у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законодавчими актами, контроль за виконанням яких покладено на контролюючі органи, або внести відповідні зміни до податкової звітності.

Відповідно до п.п.14.1.39 ст.14 Податкового кодексу України грошове зобов`язання платника податків - сума коштів, яку платник податків повинен сплатити до відповідного бюджету або на єдиний рахунок як податкове зобов`язання та/або інше зобов`язання, контроль за сплатою якого покладено на контролюючі органи, та/або штрафну (фінансову) санкцію, що справляється з платника податків у зв`язку з порушенням ним вимог податкового законодавства та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також санкції за порушення законодавства у сфері зовнішньоекономічної діяльності та пеня.

Згідно з п.п.14.1.156 ст.14 Податкового кодексу України податкове зобов`язання - сума коштів, яку платник податків, у тому числі податковий агент, повинен сплатити до відповідного бюджету або на єдиний рахунок як податок або збір на підставі, в порядку та строки, визначені податковим законодавством (у тому числі сума коштів, визначена платником податків у податковому векселі та не сплачена в установлений законом строк), та/або сума коштів, сформована за рахунок податкових пільг, що були використані платником податків не за цільовим призначенням чи з порушенням порядку їх надання, встановленим цим Кодексом та/або Митним кодексом України.

Як то указано у п.п.14.1.265 ст.14 Податкового кодексу України, штрафна санкція (фінансова санкція, штраф) - плата у вигляді фіксованої суми та/або відсотків, що справляється з осіб, що вчинили податкове правопорушення або порушення іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також штрафні санкції за порушення у сфері зовнішньоекономічної діяльності.

Таким чином, категорія грошове зобов`язання платника податків та категорії податкове зобов`язання платника податків і штрафна (фінансова) санкція співвідносяться як загальна сума платежу на користь Держави та структурні елементи (компоненти) цієї суми.

За правилом п.п.54.3.2 ст.54 Податкового кодексу України контролюючий орган зобов`язаний самостійно визначити суму грошових зобов`язань, зменшення (збільшення) суми бюджетного відшкодування та/або зменшення (збільшення) від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток або від`ємного значення суми податку на додану вартість платника податків, передбачених цим Кодексом або іншим законодавством, або зменшення суми податку на доходи фізичних осіб, задекларовану до повернення з бюджету у зв`язку із використанням платником податку права на податкову знижку, якщо дані перевірок результатів діяльності платника податків, крім електронної перевірки, свідчать про заниження або завищення суми його податкових зобов`язань та/або іншого зобов`язання, контроль за сплатою якого покладено на контролюючі органи, суми бюджетного відшкодування та/або від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток або від`ємного значення суми податку на додану вартість платника податків, або завищення суми податку на доходи фізичних осіб, що підлягає поверненню з бюджету у зв`язку із використанням платником податку права на податкову знижку, заявлених у податкових (митних) деклараціях, уточнюючих розрахунках.

Пунктом 58.2 ст.58 Податкового кодексу України передбачено, що податкове повідомлення-рішення надсилається (вручається) за кожним окремим податком, збором та/або разом із штрафними санкціями, передбаченими цим Кодексом, а також за кожною штрафною (фінансовою) санкцією за порушення норм іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на такий контролюючий орган, та/або пенею за порушення строків розрахунків у сфері зовнішньоекономічної діяльності.

Звідси слідує, що у кожному податковому повідомленні рішенні контролюючий орган окремо обчислює загальну суму грошового зобов`язання платника податків, окремо обчислює суму заниженого податкового зобов`язання (недоплати), окремо обраховує суму штрафної (фінансової) санкції і таке обчислення відбувається за кожною окремою виявленою унаслідок проведення заходу податкового контролю подією (епізодом) вчинення платником податків кожного окремого податкового правопорушення у розумінні п.109.1 ст.109 Податкового кодексу України.

Тому помилка, дефект, похибка в обчисленні контролюючим органом у тексті податкового повідомлення рішення загальної суми грошового зобов`язання платника податків чи окремих структурних елементів (компонентів) цієї суми, а саме: суми податкового зобов`язання (недоплати) чи суми штрафної (фінансової) санкції не мають наслідком неправомірності податкового повідомлення - рішення у цілому.

Закон такого наслідку не запроваджує.

Згідно з ч.5 ст.242 КАС України окреслені вище правові позиції Верховного Суду підлягають застосуванню у даному спорі, а відтак, оскільки відповідно до положень ст.ст.54 і 58 Податкового кодексу України контролюючим органом спочатку за правилами справляння відповідного податку (збору) розраховується сума заниженого податкового зобов`язання платника податків (недоплата), а вже потім згідно з ст.113 Податкового кодексу України обчислюється сума штрафу, то помилки (дефекти, недоліки) в організації органом публічної адміністрації управлінської функції в частині обчислення суми штрафу обєктивно не здатні призвести до неправильного обчислення заниженого податкового зобов`язання платника податків (недоплати).

Тому усі доводи представника заявника про зворотне (протилежне) слід визнати юридично неспроможними.

Стосовно епізоду заниження грошового зобовязання з податку на додану вартість

З 01.01.2011р. правовідносини з приводу справляння податку на додану вартість унормовані приписами розділу V Податкового кодексу України.

Так, за змістом п.185.1 ст.185 Податкового кодексу України об`єктом оподаткування податком на додану вартість є операції платників податку з: а) постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з безоплатної передачі та з передачі права власності на об`єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об`єкта фінансового лізингу у володіння та користування лізингоодержувачу/орендарю; б) постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу; в) ввезення товарів на митну територію України; г) вивезення товарів за межі митної території України; е) постачання послуг з міжнародних перевезень пасажирів і багажу та вантажів залізничним, автомобільним, морським і річковим та авіаційним транспортом.

Відповідно до п.188.1 ст.188 Податкового кодексу України база оподаткування ПДВ операцій з постачання товарів/послуг за загальним правилом визначається виходячи з їх договірної вартості з урахуванням загальнодержавних податків та зборів (крім акцизного податку, який нараховується відповідно до підпунктів 213.1.9 і 213.1.14 пункту 213.1 статті 213 цього Кодексу, збору на обов`язкове державне пенсійне страхування, що справляється з вартості послуг стільникового рухомого зв`язку, податку на додану вартість та акцизного податку на спирт етиловий, що використовується виробниками - суб`єктами господарювання для виробництва лікарських засобів, у тому числі компонентів крові і вироблених з них препаратів (крім лікарських засобів у вигляді бальзамів та еліксирів).

Відповідно до п.п.а п.193.1 ст.193 Податкового кодексу України ставка податку встановлюються від бази оподаткування у розмірі 20 відсотків.

Звідси слідує, що ПДВ входить до складу загальної вартості не будь-якого товару (роботи, послуги), а лише складу загальної вартості товару (роботи, послуги), господарська операція з постачання якого здійснюється виключно платником ПДВ і який до договірної вартості товару (роботи, послуги; тобто до досягнутої за домовленістю із іншою стороною правочину ціни), розрахунково додає 20% ПДВ, формуючи у такий спосіб остаточну вартість.

Отже, довід представника заявника про те, що позивач, який не мав статусу платника ПДВ все одно постачав товари та послуги з урахуванням ПДВ у вартості товару (послуги) є юридично неспроможним.

У спірних правовідносинах заявник у якості платника ПДВ не реєструвався, до ціни проданого товару ПДВ не включав, а тому із обсягу проведених господарських операцій товару не підлягає виключенню сума умовно розрахованого ПДВ.

Підпунктом п.п.2 п.180.1 ст.180 Податкового кодексу України передбачено, що для цілей оподаткування платником податку є будь-яка особа, яка зареєстрована або підлягає реєстрації як платник податку.

Згідно з п.181.1 ст.181 Податкового кодексу України у разі якщо загальна сума від здійснення операцій з постачання товарів/послуг, що підлягають оподаткуванню згідно з цим розділом, у тому числі операцій з постачання товарів/послуг з використанням локальної або глобальної комп`ютерної мережі (зокрема, але не виключно шляхом встановлення спеціального застосунку або додатку на смартфонах, планшетах чи інших цифрових пристроях), нарахована (сплачена) такій особі протягом останніх 12 календарних місяців, сукупно перевищує 1000000 гривень (без урахування податку на додану вартість), така особа зобов`язана зареєструватися як платник податку у контролюючому органі за своїм місцезнаходженням (місцем проживання) з дотриманням вимог, передбачених статтею 183 цього Кодексу, крім особи, яка є платником єдиного податку першої - третьої групи.

Відповідно до п.п. а п.184.1 ст.184 Податкового кодексу України реєстрація діє до дати анулювання реєстрації платника податку, яка проводиться шляхом виключення з реєстру платників податку і відбувається у разі якщо будь-яка особа, зареєстрована як платник податку протягом попередніх 12 місяців, подала заяву про анулювання реєстрації, якщо загальна вартість оподатковуваних товарів/послуг, що надаються такою особою, за останні 12 календарних місяців була меншою від суми, визначеної статтею 181 цього Кодексу, за умови сплати суми податкових зобов`язань у випадках, визначених цим розділом.

Отже, приписи п.181.1 ст.181 Податкового кодексу України прямо кореспондують положенням п.п. а п.184.1 ст.184 Податкового кодексу України, а тому словосполучення сукупно перевищує 1000000 гривень (без урахування податку на додану вартість) охоплює випадок, коли особа спочатку була зареєстрована у якості платника ПДВ і за 12 послідовних минулих календарних місяців у хронологічному вимірі не досягла показника обсягу поставок товару (робіт, послуг) (котрі є об`єктом справляння ПДВ) понад 1.000.000,00грн., прийняла рішення про анулювання реєстрації платника ПДВ, але у подальшому на протязі проміжку часу у 12 послідовних майбутніх календарних місяців знов досягла сукупного показника обсягу поставок товару (робіт, послуг) (котрі є об`єктом справляння ПДВ) понад 1.000.000,00грн. з урахуванням результатів минулих господарських операцій у межах 12 послідовних календарних місяців.

Виключно у такому випадку обсяг показника здійснених особою поставок товарів (послуг) підлягає обрахуванню без ПДВ, оскільки такий ПДВ у минулому був реально включений особою до структури загальної вартості товару (послуги).

Згідно з відомостями Акту перевірки протягом 01.01.2019р.-28.02.2020р. заявником через реєстратори розрахункових операцій було отримано виручки за продані товари у сумі - 744.223,54грн.

Отже, обсяг поставки товарів за цим напрямом склав - 744.223,54.

Заявник ані у позові, ані у ході розгляду справи цієї обставини не заперечував, хоча у разі незгоди із цією обставиною у силу положень п.9 ч.3 ст.2, ч.2 ст.44, ч.1 ст.45, ч.2 ст.79, ч.4 ст.161 КАС України повинен був подати докази на її спростування.

Окрім того, згідно з відомостями Акту перевірки від постачання маркетингових послуг за цей же самий період часу заявником було додатково отримано на рахунок в установі банку - 272.403,67грн.

Заявник ані у позові, ані у ході розгляду справи цієї обставини не заперечував, , хоча у разі незгоди із цією обставиною у силу положень п.9 ч.3 ст.2, ч.2 ст.44, ч.1 ст.45, ч.2 ст.79, ч.4 ст.161 КАС України повинен був подати докази на її спростування.

Таким чином, загальний розмір показника обсягу постачання товарів (робіт, послуг), котрі є об`єктом справляння ПДВ протягом 12 послідовних минулих календарних місяців склав 1.016.627,21грн.

Заявник ані у позові, ані у ході розгляду справи цієї обставини не заперечував, хоча у разі незгоди із цією обставиною у силу положень п.9 ч.3 ст.2, ч.2 ст.44, ч.1 ст.45, ч.2 ст.79, ч.4 ст.161 КАС України повинен був подати докази на її спростування.

Викладена у позові арифметична дія заявника з приводу вирахування із цієї суми 20% ПДВ не має правового підгрунтя, позаяк заявник правового статусу платника ПДВ не набував, а тому до ціни поставленого протягом 12 послідовних минулих календарних місяців товару (робіт, послуг) у розмірі 1.016.627,21грн. ПДВ не включав, а відтак, і права на проведення згаданого виключення не набув.

Суд відзначає, що згідно з відомостями Акту перевірки протягом 11.03.2020р.-29.12.2020р. заявником через реєстратори розрахункових операцій було отримано виручки за продані товари у сумі - 719.884,36грн.

Отже, обсяг поставки товарів за цим напрямом склав - 719.884,36грн.

Заявник ані у позові, ані у ході розгляду справи цієї обставини не заперечував, хоча у разі незгоди із цією обставиною у силу положень п.9 ч.3 ст.2, ч.2 ст.44, ч.1 ст.45, ч.2 ст.79, ч.4 ст.161 КАС України повинен був подати докази на її спростування.

Ці господарські операції є об`єктом справляння ПДВ відповідно до п.п. а п.185.1 ст.185 Податкового кодексу України.

Базою справляння ПДВ у розумінні п.188.1 ст.188 Податкового кодексу України є договірна вартість поставлених товарів, тобто - 719.884,36грн.

Ставка ПДВ у даному випадку визначена п.п. а п.193.1 ст.193 Податкового кодексу України у розмірі 20 відсотків від бази оподаткування.

Тому, сума ПДВ, котру заявник повинен був додатково нарахувати на договірну вартість поставленого товару (719.884,36грн.) складає 143.977,00грн.

Вчинок заявника із продажу товару на суму 719.884,36грн. через реєстратори розрахункових операцій у період 11.03.2020р.-29.12.2020р. без нарахування 143.977,00грн. ПДВ є заниженням податкового зобов`язання з податку на додану вартість, спричинив недоплату ПДВ, за своєю суттю та змістом є податковим правопорушенням у розумінні п.109.1 ст.109 Податкового кодексу України.

Релевантних правових висновків Верховного Суду у спорах, котрі поза розумним сумнівом можуть бути кваліфіковані як подібні/аналогічні/ідентичні судом не виявлено.

Відтак, відображену в Акті перевірки подію заниження заявником податкового зобовязання з ПДВ (тобто існування недоплати з основного платежу) слід визнати доведеною, що призводить до відмови у позові за цим епізодом.

Стосовно епізоду заниження грошового зобовязання з податку на доходи фізичних осіб

У спірних правовідносинах правила справляння податку на доходи фізичних осіб були унормовані приписами розділу IV Податкового кодексу України.

Так, відповідно до п. 177.1 ст. 177 Податкового кодексу України доходи фізичних осіб - підприємців, отримані протягом календарного року від провадження господарської діяльності, оподатковуються за ставкою, визначеною пунктом 167.1 статті 167 цього Кодексу.

За правилом п. 177.2 ст. 177 Податкового кодексу України об`єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов`язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

З наведеної норми кодексу чітко та однозначно слідує, що показник одержаних підприємцем доходів у цілях справляння податку на доходи фізичних осіб може бути зменшений виключно на показник реально понесених витрат (а не зобов`язань, котрі підлягають виконанню у майбутніх періодах) та за умови, що такі витрати мають безпосередній стосунок до одержаного у межах провадження господарської діяльності доходу.

Відсутність будь-якої з наведених кваліфікуючих ознак (1 реальність видатків, 2 пов`язаність видатків із одержанням доходу) унеможливлює зменшення показника доходу підприємця.

При цьому, у силу застереження п.п. 177.4.5 ст. 177 Податкового кодексу України не включаються до складу витрат підприємця: витрати, не пов`язані з провадженням господарської діяльності такою фізичною особою - підприємцем; витрати на придбання, самостійне виготовлення основних засобів та витрати на придбання нематеріальних активів, які підлягають амортизації; витрати на придбання та утримання основних засобів подвійного призначення, визначених цією статтею; документально не підтверджені витрати.

Оскільки нормами Податкового кодексу України не надано чіткого та поза розумним сумнівом достатньо конкретизованого визначення ані терміну прибуток, ані суміжному терміну дохід, то суд вважає за можливе керуватись у даному питанні нормами Закону України Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні.

Відповідно до змісту ст. 1 згаданого закону доходи - збільшення економічних вигод у вигляді збільшення активів або зменшення зобов`язань, яке призводить до зростання власного капіталу (за винятком зростання капіталу за рахунок внесків власників); витрати - зменшення економічних вигод у вигляді зменшення активів або збільшення зобов`язань, що призводить до зменшення власного капіталу (за винятком зменшення капіталу за рахунок його вилучення або розподілення власниками); активи - ресурси, контрольовані підприємством у результаті минулих подій, використання яких, як очікується, приведе до отримання економічних вигод у майбутньому; зобов`язання - заборгованість підприємства, що виникла внаслідок минулих подій і погашення якої в майбутньому, як очікується, приведе до зменшення ресурсів підприємства, що втілюють у собі економічні вигоди; господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства.

З приписів наведеної норми закону чітко і безумовно слідує, що для обрахунку показника розміру доходу особи обов`язково належить з`ясувати як вартість активу, котра залежить від умов конкретної господарської операції, так і розмір зобов`язань та вимушеність їх виникнення, а також існування причинно-наслідкового зв`язку між подією понесенням витрат і ймовірністю (вірогідністю) одержання доходу унаслідок настання цієї події.

Вирішуючи даний спір, суд зважає також і на правовий висновок постанови Верховного Суду від 12.03.2019 р. по справі №826/14489/16 (адміністративне провадження №К/9901/58205/18), де указано, що мета отримання доходу як кваліфікуюча ознака господарської діяльності кореспондує з вимогою щодо наявності розумної економічної причини (ділової мети) під час здійснення господарської діяльності. Оскільки господарська діяльність складається із сукупності господарських операцій платника податку, які є формою здійснення господарської діяльності, то розумна економічна причина має бути наявною в кожній господарській операції. Лише в такому разі та чи інша операція може вважатись вчиненою в межах господарської діяльності платника податку та лише за таких умов платник має право на врахування в податковому обліку наслідків відповідних господарських операцій.

Таким чином, лише господарські операції, здійснені за наявності розумних економічних причин (ділової мети), є такими, що вчинені в межах господарської діяльності.

За правилами п.п. 14.1.231 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) розумна економічна причина (ділова мета) - причина, яка може бути наявна лише за умови, що платник податків має намір одержати економічний ефект у результаті господарської діяльності.

Отже, зміст поняття розумної економічної причини (ділової мети) передбачає обов`язкову спрямованість будь-якої операції платника на отримання позитивного економічного ефекту, тобто на приріст (збереження) активів платника (їх вартість), а так само створення умов для такого приросту (збереження) в майбутньому.

Згідно з відомостями Акту перевірки протягом 01.01.2018р.-31.12.2018р. заявником через реєстратори розрахункових операцій було отримано виручки за продані товари у сумі 796.652,83грн. (у тому числі і акцизний податок - 38.051,00грн.) (стор.11-12 Акту перевірки).

Отже, обсяг поставки товарів за цим напрямом склав - 758.601,83грн. (796.652,83грн. - 38.051,00грн.).

Заявник ані у позові, ані у ході розгляду справи цієї обставини не заперечував, хоча у разі незгоди із цією обставиною у силу положень п.9 ч.3 ст.2, ч.2 ст.44, ч.1 ст.45, ч.2 ст.79, ч.4 ст.161 КАС України повинен був подати докази на її спростування.

Окрім того, від постачання маркетингових послуг за цей же самий період часу заявником було із ТЗОВ «Агро-Р» додатково було отримано на рахунок в установі банку - 164.447,34грн. (стор.12 Акту перевірки)

Заявник ані у позові, ані у ході розгляду справи цієї обставини не заперечував, хоча у разі незгоди із цією обставиною у силу положень п.9 ч.3 ст.2, ч.2 ст.44, ч.1 ст.45, ч.2 ст.79, ч.4 ст.161 КАС України повинен був подати докази на її спростування.

Отже, показник загального доходу заявника від провадження господарської діяльності у період 01.01.2018р.-31.12.2018р. склав 923.049,17грн. (758.601,83грн. + 164.447,34грн.) (стор.12 Акту перевірки).

Заявник ані у позові, ані у ході розгляду справи цієї обставини не заперечував, хоча у разі незгоди із цією обставиною у силу положень п.9 ч.3 ст.2, ч.2 ст.44, ч.1 ст.45, ч.2 ст.79, ч.4 ст.161 КАС України повинен був подати докази на її спростування.

Контролюючим органом за наслідками перевірки в акті визнано витрат заявника, пов`язаних із провадженням господарської діяльності протягом 01.01.2018р.-31.12.2018р. у сумі - 877.909,92грн.

Показник оподатковуваного податком на доходи фізичних осіб доходу заявника за обчисленнями контролюючого органу у період 01.01.2018р.-31.12.2018р. склав - 45.139,25грн. (923.049,17грн. - 877.909,92грн.).

При цьому, самим заявником показник доходу за 2018р. був обчислений в 697.352,90грн. (стор.11 Акту перевірки), а показник витрат за 2018р. був обчислений в 690.762,81грн. (стор.15 Акту перевірки).

Заявник за відомостями податкової декларації про майновий стан та доходи за 2018р. задекларував оподатковуваного доходу у сумі - 6.590,09грн.

Різниця між указаними показниками оподатковуваного доходу складає - 38.549,16грн. (45.139,25грн. - 6.590,00грн.).

Отже, на 38.549,16грн. заниженого підприємцем доходу за період 01.01.2018р.-31.12.2018р. за правилами п.167.1 ст.167, п.177.1 ст.177 Податкового кодексу України припадає - 6.938,85грн. заниженого податкового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб (недоплати).

У силу правового висновку постанови Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2020р. по справі №520/2261/19 визначений ст.77 КАС України обов`язок відповідача - суб`єкта владних повноважень довести правомірність рішення, дії чи бездіяльності не виключає визначеного частиною першою цієї ж статті обов`язку позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

Ані у тексті позову, ані у ході розгляду справи заявник не піддав сумніву, не заперечив та не спростував юридичної правильності та фактичної обґрунтованості викладених у тексті Акту власних висновків суб`єкта владних повноважень про вчинення заявником податкового правопорушення у період 01.01.2018р.-31.12.2018р., а саме: заниження податкового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб у розмірі - 6.938,85грн.

Відповідні вимоги суду стосовно виконання заявником положень п.4 ч.5 ст.160 та п.5 ч.5 ст.160 КАС України за епізодом незгоди із самостійним визначенням контролюючим органом недоплати з податку на доходи фізичних осіб були викладені в ухвалах про залишення позову без розгляду та продовження процесуального строку усунення недоліків в оформленні позову.

Між тим, заявник наполягаючи на тому, що має бути забезпечений доступ до суду, висновував свої вимоги виключно тим, що невірно обчислена контролюючим органом сума штрафу за заниження податкового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб призводить до незаконності усього обсягу відображених суб`єктом владних повноважень у податковому повідомленні рішенні грошових зобов`язань платника податків (і суми обчисленого контролюючим органом податкового зобов`язання, і суми обчисленого контролюючим органом штрафу).

З викладених вище міркувань суд доходить до переконання про юридичну неспроможність даного доводу, оскільки обставини саме даного спору дозволяють чітко ідентифікувати (відокремити) правильно обчислену контролюючим органом суму грошового зобов`язання платника податків від невірно обрахованої контролюючим органом суми грошового зобов`язання платника податків без застосування механізму будь-якої перекваліфікації чи зміни мотивів або норм права, покладених суб`єктом владних повноважень в основу оскарженого правового акту індивідуальної дії.

Відтак, відображену в Акті перевірки подію заниження заявником податкового зобовязання з податку на доходи фізичних осіб (тобто існування недоплати з основного платежу) слід визнати доведеною, що призводить до відмови у позові за цим епізодом.

Стосовно епізоду заниження грошового зобовязання з військового збору

Правила справляння військового збору визначені приписами п. 16-1 Підрозділу 10 розділу ХХ Податкового кодексу України, де указано, що тимчасово, до набрання чинності рішенням Верховної Ради України про завершення реформи Збройних Сил України, встановлюється військовий збір. 1.1. Платниками збору є особи, визначені пунктом 162.1 статті 162 цього Кодексу. 1.2. Об`єктом оподаткування збором є доходи, визначені статтею 163 цього Кодексу. 1.3. Ставка збору становить 1,5 відсотка від об`єкта оподаткування, визначеного підпунктом 1.2 цього пункту. 1.4. Нарахування, утримання та сплата (перерахування) збору до бюджету здійснюються у порядку, встановленому статтею 168 цього Кодексу, за ставкою, визначеною підпунктом 1.3 цього пункту. 1.5. Відповідальними за утримання (нарахування) та сплату (перерахування) збору до бюджету є особи, визначені у статті 171 цього Кодексу. 1.6. Платники збору зобов`язані забезпечувати виконання податкових зобов`язань у формі та спосіб, визначені статтею 176 цього Кодексу.

Отже, заниження приватною особою показника доходу у цілях справляння податку з доходів фізичних осіб автоматично та безальтернативно означає і заниження військового збору.

Тому, оскільки заниження оподатковуваного доходу заявника за 2018р. складає - 38.549,16грн. (45.139,25грн. - 6.590,00грн.), недоплата військового збору за епізодами порушень 2018р. складає - 578,24грн.

У силу правового висновку постанови Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2020р. по справі №520/2261/19 визначений ст.77 КАС України обов`язок відповідача - суб`єкта владних повноважень довести правомірність рішення, дії чи бездіяльності не виключає визначеного частиною першою цієї ж статті обов`язку позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

Ані у тексті позову, ані у ході розгляду справи заявник не піддав сумніву, не заперечив та не спростував юридичної правильності та фактичної обґрунтованості викладених у тексті Акту власних висновків суб`єкта владних повноважень про вчинення заявником податкового правопорушення у період 01.01.2018р.-31.12.2018р., а саме: заниження податкового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб у розмірі - 578,24грн.

Відповідні вимоги суду стосовно виконання заявником положень п.4 ч.5 ст.160 та п.5 ч.5 ст.160 КАС України за епізодом незгоди із самостійним визначенням контролюючим органом недоплати з податку на доходи фізичних осіб були викладені в ухвалах про залишення позову без розгляду та продовження процесуального строку усунення недоліків в оформленні позову.

Між тим, заявник наполягаючи на тому, що має бути забезпечений доступ до суду, висновував свої вимоги виключно тим, що невірно обчислена контролюючим органом сума штрафу за заниження податкового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб призводить до незаконності усього обсягу відображених суб`єктом владних повноважень у податковому повідомленні рішенні грошових зобов`язань платника податків (і суми обчисленого контролюючим органом податкового зобов`язання, і суми обчисленого контролюючим органом штрафу).

З викладених вище міркувань суд доходить до переконання про юридичну неспроможність даного доводу, оскільки обставини саме даного спору дозволяють чітко ідентифікувати (відокремити) правильно обчислену контролюючим органом суму грошового зобов`язання платника податків від невірно обрахованої контролюючим органом суми грошового зобов`язання платника податків без застосування механізму будь-якої перекваліфікації чи зміни мотивів або норм права, покладених суб`єктом владних повноважень в основу оскарженого правового акту індивідуальної дії.

Відтак, відображену в Акті перевірки подію заниження заявником податкового зобовязання з військового збору (тобто існування недоплати з основного платежу) слід визнати доведеною, що призводить до відмови у позові за цим епізодом.

Стосовно епізоду оплати самостійно задекларованих грошових зобовязань з податку на доходи фізичних осіб за 2017-2018р.р. та грошових зобов`язань з військового збору за 2018р.

Відповідно до п.п.168.1.2 ст.168 Податкового кодексу України податок сплачується (перераховується) до відповідного бюджету під час виплати оподатковуваного доходу єдиним платіжним документом.

Згідно з п.п.168.1.5 ст.168 Податкового кодексу України якщо оподатковуваний дохід нараховується податковим агентом, але не виплачується (не надається) платнику податку, то податок, який підлягає утриманню з такого нарахованого доходу, підлягає перерахуванню до бюджету податковим агентом у строки, встановлені цим Кодексом для місячного податкового періоду.

Підпунктом 177.5.2 ст.177 Податкового кодексу України визначено, що фізичні особи - підприємці, які зареєстровані протягом року в установленому законом порядку, або переходять на спрощену систему оподаткування, обліку та звітності, або перейшли із спрощеної системи оподаткування, обліку та звітності, подають податкову декларацію за результатами звітного року, в якому розпочата така діяльність або відбувся перехід на (перехід із) спрощену систему оподаткування, обліку та звітності. Платники податку розраховують та сплачують авансові платежі у строки, визначені підпунктом 177.5.1 пункту 177.5 цієї статті, що настануть у звітному податковому році.

Як то указано у п.п.177.5.3 ст.177 Податкового кодексу України, остаточний розрахунок податку на доходи фізичних осіб за звітний податковий рік здійснюється платником самостійно згідно з даними, зазначеними в річній податковій декларації, з урахуванням сплаченого ним протягом року податку на доходи фізичних осіб на підставі документального підтвердження факту його сплати.

За правилами п.57.1 ст.57 Податкового кодексу України платник податків зобов`язаний самостійно сплатити суму податкового зобов`язання, зазначену у поданій ним податковій декларації, протягом 10 календарних днів, що настають за останнім днем відповідного граничного строку, передбаченого цим Кодексом для подання податкової декларації, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У силу п.49.18 ст.49 Податкового кодексу України податкові декларації, крім випадків, передбачених цим Кодексом, подаються за базовий звітний (податковий) період, що дорівнює: 49.18.1. календарному місяцю (у тому числі в разі сплати місячних авансових внесків) - протягом 20 календарних днів, що настають за останнім календарним днем звітного (податкового) місяця; 49.18.2. календарному кварталу або календарному півріччю (у тому числі в разі сплати квартальних або піврічних авансових внесків) - протягом 40 календарних днів, що настають за останнім календарним днем звітного (податкового) кварталу (півріччя); 49.18.3. календарному року, крім випадків, передбачених підпунктами 49.18.4 та 49.18.5 цього пункту - протягом 60 календарних днів, що настають за останнім календарним днем звітного (податкового) року; 49.18.4. календарному року для платників податку на доходи фізичних осіб, у тому числі самозайнятих осіб, - до 1 травня року, що настає за звітним, крім випадків, передбачених розділом IV цього Кодексу; 49.18.5. календарному року для платників податку на доходи фізичних осіб підприємців протягом 40 календарних днів, що настають за останнім календарним днем звітного (податкового) року.

Механізм виконання податкового обов`язку із військового збору за п. 16-1 Підрозділу 10 розділу ХХ Податкового кодексу України є тотожнім процедурі справляння податку на доходи фізичних осіб.

Таким чином, на відносини за участі заявника як ФОП платника податку на доходи фізичних осіб поширювалась дія п.п.49.18.5 ст.49 Податкового кодексу України, а тому документи обов`язкової податкової звітності з податку на доходи фізичних осіб та військового збору мали бути подані до контролюючого органу протягом 40 календарних днів, що настають за останнім календарним днем звітного (податкового) року (тобто або 09 лютого або до першого робочого календарного дня за цією датою), а відображені у цих документах грошові зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб та військового збору підлягали оплаті до 21.02.2019р. за 2018р. та до 19.02.2020р. за 2019р.

У тексті Акту перевірки контролюючим органом зазначено, що: 1) заявник самостійно задекларував до сплати за 2018р. - 1.186,22грн. податку на доходи фізичних осіб, який мав сплатити до 21.02.2019р., але фактично сплатив - 24.07.2019р.; 2) заявник самостійно задекларував до сплати за 2019р. - 3.202,26грн. податку на доходи фізичних осіб, який мав сплатити до 19.02.2019р., але фактично сплатив - 30.03.2019р.; 3) заявник самостійно задекларував до сплати за 2019р. - 266,85грн. військового збору, який мав сплатити до 21.02.2019р., але фактично сплатив - 24.07.2019р.

Заявник ані у позові, ані у ході розгляду справи цих обставин не заперечував, хоча у разі незгоди із цими обставинами у силу положень п.9 ч.3 ст.2, ч.2 ст.44, ч.1 ст.45, ч.2 ст.79, ч.4 ст.161 КАС України повинен був подати докази на їх спростування.

Відтак, відображені в Акті перевірки події несвоєчасної оплати заявником податку на доходи фізичних осіб за 2018-2019рр. та військового збору за 2019р. слід визнати доведеними.

Продовжуючи розгляд справи, суд відзначає, що відображені в Акті перевірки події вчинення заявником податкових правопорушень (котрі визнані підтвердженими здобутими судом доказами) мали місце до 01.01.2021р.

До 01.01.2021р. міра юридичної відповідальності за вчинення податкового правопорушення у вигляді заниження особою податкового зобовязання була передбачена ст.123 Податкового кодексу України, а міра юридичної відповідальності за вчинення податкового правопорушення у вигляді несвоєчасної оплати узгодженого податкового зобовязання була передбачена ст.126 Податкового кодексу України.

Між тим, податковим повідомленням-рішенням від 23.08.2022р. №3399/ за заниження податкового зобовязання з ПДВ на суму - 143.977,00грн. контролюючим органом відповідно до п.123.2 ст.123 Податкового кодексу України було застосовано штраф у розмірі 25%, що склало - 35.994,25грн.

Податковим повідомленням-рішенням від 23.08.2022р. №3401/ за несвоєчасну сплату заявником військового збору у сумі 265,70грн. контролюючим органом відповідно до ст.124 Податкового кодексу України було застосовано штраф у розмірі 25%, що складає - 66,43грн.

Податковим повідомленням-рішенням від 23.08.2022р. №3397/ за заниження заявником податкового зобов`язання з військового збору у сумі - 578,24грн. контролюючим органом відповідно до п.123.2 ст.123 Податкового кодексу України було застосовано штраф у розмірі 25%, що склало - 144,56 грн..

Податковим повідомленням-рішенням від 23.08.2022р. №3395/ за заниження заявником податкового зобовязання з податку на доходи фізичних осіб на суму - 6.938,85грн. контролюючим органом відповідно до п.132.2 ст.123 Податкового кодексу України було застосовано штраф у розмірі 25%, що склало - 1.734,71грн.).

Податковим повідомленням-рішенням від 23.08.2022р. №3400/ за несвоєчасну сплату заявником 3.697,24грн. податку на доходи фізичних осіб за 2018-2019р.р. контролюючим органом відповідно до ст.124 Податкового кодексу України було застосовано штраф у розмірі 25%, що складає - 924,31 грн.

Суд відмічає, що суспільні відносини з приводу суті та меж податкового обов`язку, змісту податкової дисципліни, обсягу повноважень органів публічної адміністрації у галузі податкової справи, механізмів та заходів податкового контролю, приводів та порядку і способів та підстав застосування заходів податкового примусу, складу протиправних діянь у вигляді податкових правопорушень, міри юридичної відповідальності винних осіб та правил її реалізації з 01.01.2011р. унормовані, насамперед, приписами Податкового кодексу України у редакції Закону України від 16.01.2020р. №466-IX, який набув чинності з 01.01.2021р.

Так, у розумінні абз.1 п.109.1 ст.109 Податкового кодексу України податковим правопорушенням є протиправне, винне (у випадках, прямо передбачених цим Кодексом) діяння (дія чи бездіяльність) платника податку (в тому числі осіб, прирівняних до нього), контролюючих органів та/або їх посадових (службових) осіб, інших суб`єктів у випадках, прямо передбачених цим Кодексом.

Відповідно до абз.2 п.109.1 ст.109 Податкового кодексу України діяння вважаються вчиненими умисно, якщо існують доведені контролюючим органом обставини, які свідчать, що платник податків удавано, цілеспрямовано створив умови, які не можуть мати іншої мети, крім як невиконання або неналежне виконання вимог, установлених цим Кодексом та іншим законодавством, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи.

Згідно з п.112.2 ст.112 Податкового кодексу України особа вважається винною у вчиненні правопорушення, якщо буде встановлено, що вона мала можливість для дотримання правил та норм, за порушення яких цим Кодексом передбачена відповідальність, проте не вжила достатніх заходів щодо їх дотримання. Вжиті платником податків заходи щодо дотримання правил та норм податкового законодавства вважаються достатніми, якщо контролюючий орган не доведе, що, вчиняючи певні дії або допускаючи бездіяльність, за які передбачена відповідальність, платник податків діяв нерозумно, недобросовісно та без належної обачності.

Окрім того, за приписами п.112.7 ст.112 Податкового кодексу України у разі якщо контролюючий орган не доведе, що платник податків мав можливість для дотримання правил та норм, за порушення яких цим Кодексом передбачена відповідальність, проте не вжив достатніх заходів щодо їх дотримання, платник податків не може бути притягнутий до відповідальності за таке порушення.

Звідси слідує, що у цілях застосування норм Податкового кодексу України вина та умисел є тотожними категоріями і кваліфікуючими ознаками вини як суб`єктивної сторони складу протиправного порушення платника податків є: 1) удавані дії платника податків, спрямовані на створення умов, котрі виключають намір на досягнення будь-якої мети, окрім невиконання податкового обов`язку (недотримання як податкової дисципліни, так і дисципліни в інших сферах контролю органами системи ДПС України); 2) цілеспрямовані дії платника податків, спрямовані на створення умов, котрі виключають намір на досягнення будь-якої мети, окрім невиконання податкового обов`язку (недотримання як податкової дисципліни, так і дисципліни в інших сферах контролю органами системи ДПС України); 3) існування у платника податків фізичної змоги забезпечити дотримання правил та норм у сфері податкової справи; 4) явно та очевидно нерозумні діяння платника податків; 5) явно та очевидно недобросовісні діяння платника податків; 6) діяння платника податків, явно та очевидно вчинені без належної обачності.

Суд вважає, що усі перелічені критерії охоплюються судовою доктриною неприпустимості безпідставного одержання податкової вигоди.

Пунктом 109.3 ст.109 Податкового кодексу України передбачено, що у випадках, визначених пунктом 119.3 статті 119, пунктами 123.2 - 123.5 статті 123, пунктами 124.2, 124.3 статті 124, пунктами 1251.2 - 1251.4 статті 1251 цього Кодексу, необхідною умовою притягнення особи до фінансової відповідальності за вчинення податкового правопорушення є встановлення контролюючими органами вини особи.

Згідно зо п.112.8 ст.112 Податкового кодексу України обставинами, що звільняють від фінансової відповідальності за вчинення податкових правопорушень та порушення іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, є: 112.8.1. сплив строків давності застосування штрафів за вчинення податкового правопорушення; 112.8.2. вчинення діяння (дії або бездіяльності) особою, яка діяла у відповідності до індивідуальної податкової консультації, наданої такому платнику податків у паперовій або електронній формі, за умови, що така консультація зареєстрована в єдиному реєстрі індивідуальних податкових консультацій, або до узагальнюючої податкової консультації та/або до висновку об`єднаної палати, Великої Палати Верховного Суду щодо застосування норми права, від якого в подальшому було відступлено; 112.8.3. вчинення діяння (дії або бездіяльності) особою, яка діяла у відповідності до правових висновків Верховного Суду, викладених у рішенні за результатами розгляду зразкової справи, які в подальшому було змінено за наслідками перегляду Великою Палатою Верховного Суду; 112.8.4. вчинення діяння (дії або бездіяльності) внаслідок незаконних рішень, дій або бездіяльності контролюючих органів; 112.8.5. вчинення діяння (дії або бездіяльності) з вини банку, органу, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, установи - учасника платіжної системи, еквайрія (щодо податкових правопорушень, передбачених статтями 124 і 125 1 цього Кодексу); 112.8.6. вчинення діяння (дії або бездіяльності) з вини оператора поштового зв`язку, інформація про якого міститься в Єдиному державному реєстрі операторів поштового зв`язку, за умови виконання обов`язку, визначеного абзацом другим пункту 49.6 статті 49 цього Кодексу; 112.8.7. вчинення діяння (дії або бездіяльності) внаслідок виявлення в роботі електронного кабінету технічної та/або методологічної помилки чи технічного збою в роботі електронного кабінету і визнання такої помилки/збою технічним адміністратором та/або методологом електронного кабінету або згідно з повідомленням на офіційному вебсайті центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, або підтвердження її/його існування рішенням суду, якщо порушення були зумовлені виключно технічною та/або методологічною помилкою чи технічним збоєм у роботі електронного кабінету. Ненарахування штрафів та/або пені за порушення, що були зумовлені виключно технічною та/або методологічною помилкою чи технічним збоєм у роботі електронного кабінету, закріплюється (реалізується) у програмному забезпеченні, яке застосовується для автоматичного розрахунку штрафів та/або пені за порушення податкового законодавства; 112.8.8. самостійне виправлення платником податків з дотриманням порядку, вимог та обмежень, передбачених статтею 50 цього Кодексу, помилок, що містяться у раніше поданих ним податкових деклараціях та розрахунках (уточнюючих податкових деклараціях та розрахунках), за умови сплати самостійно донарахованих податкових зобов`язань та штрафних (фінансових) санкцій (штрафів), передбачених пунктом 50.1 статті 50 цього Кодексу (щодо правопорушення, передбаченого пунктом 123.1 статті 123 цього Кодексу). Невиконання платником податків вимог, передбачених абзацами третім - п`ятим пункту 50.1 статті 50 цього Кодексу, в частині самостійного нарахування та сплати штрафу, передбаченого цим пунктом, тягне за собою накладення штрафу відповідно до пункту 120.2 статті 120 цього Кодексу; 112.8.9. вчинення діяння (дії або бездіяльності) внаслідок обставин непереборної сили (форс-мажору); 112.8.10. вчинення діяння (дії або бездіяльності) особою, яка діяла відповідно до консультації з питань практичного застосування окремих норм законодавства України з питань митної справи, наданої в письмовій або електронній формі, а також до узагальнюючої консультації, зокрема на підставі того, що у подальшому такі консультації були змінені або скасовані; 112.8.11. вчинення діяння (дії або бездіяльності) особою, яка діяла відповідно до наданого попереднього рішення митного органу про застосування окремих положень законодавства України з питань митної справи, у тому числі в разі, якщо таке рішення в подальшому було відкликано з причин, встановлених пунктами 2, 3 частини сьомої статті 23 Митного кодексу України; 112.8.12. інші випадки звільнення від фінансової відповідальності, передбачені цим Кодексом або Митним кодексом України.

За правилами ст.113 Податкового кодексу України граничні строки застосування штрафних (фінансових) санкцій (штрафів) до платників податків відповідають строкам давності для нарахування грошових зобов`язань, визначеним статтею 102 цього Кодексу (п.113.1 ст.113); Перебіг строку давності для застосування штрафних (фінансових) санкцій (штрафів) зупиняється у випадках, визначених пунктом 102.3 статті 102 цього Кодексу. (п.113.2 ст.113); У разі вчинення платником податків двох або більше порушень іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, штрафні (фінансові) санкції (штрафи) застосовуються за кожне вчинене разове та триваюче порушення окремо. (п.113.3 ст.113); Перебіг строку давності для застосування штрафних (фінансових) санкцій (штрафів) відновлюється з дня, наступного за днем усунення передбачених пунктом 102.3 статті 102 цього Кодексу обставин, що були підставою для зупинення його відліку (перебігу). (п.113.5 ст.113); У разі наявності хоча б однієї обставини, що пом`якшує відповідальність, розмір штрафу становить 50 відсотків від розміру, встановленого відповідною статтею цього Кодексу. (п.113.6 ст.113); У разі застосування контролюючими органами до платника податків штрафних (фінансових) санкцій (штрафів) за порушення законів з питань оподаткування та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, такому платнику податків надсилаються (вручаються) податкові повідомлення-рішення. (п.113.7 ст.113); За одне податкове правопорушення контролюючий орган може застосувати тільки один вид штрафної (фінансової) санкції (штрафу), передбаченої цим Кодексом та іншими законами України. (п.113.8 ст.113).

Станом на дату вчинення заявником податкового правопорушення у вигляді заниження податкового зобов`язання з податку на додану вартість, податку на доходи фізичних осіб, військового збору міра юридичної відповідальності за скоєння названого правопорушення була передбачена ст.124 Податкового кодексу України.

З 01.01.2021р. Законом України від 16.01.2020р. №466-ІХ у новій редакції були викладені положення, зокрема, ст.124 Податкового кодексу України та ст.126 Податкового кодексу України, а міра юридичної відповідальності за вчинення заявником податкового правопорушення у вигляді заниження податкового зобов`язання з податку (збору) була встановлена ст.123 Податкового кодексу України у редакції Закону України від 16.01.2020р. №466-ІХ.

Так, відповідно до ст.123 Податкового кодексу України у редакції Закону України від 16.01.2020р. №466-ІХ вчинення платником податків діянь, що зумовили визначення контролюючим органом суми податкового зобов`язання та/або іншого зобов`язання, контроль за сплатою якого покладено на контролюючі органи, зменшення суми бюджетного відшкодування та/або від`ємного значення суми податку на додану вартість платника податків на підставах, визначених підпунктами 54.3.1, 54.3.2 (крім випадків зменшення суми податку на доходи фізичних осіб, задекларованої до повернення з бюджету у зв`язку із використанням права на податкову знижку), 54.3.6 пункту 54.3 статті 54 цього Кодексу, - тягне за собою накладення на платника податків штрафу в розмірі 10 відсотків суми визначеного податкового зобов`язання та/або іншого зобов`язання, контроль за сплатою якого покладено на контролюючі органи, завищеної суми бюджетного відшкодування. (п.123.1 ст.123); Діяння, передбачені пунктом 123.1 цієї статті, вчинені умисно, - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі 25 відсотків від суми визначеного податкового зобов`язання та/або іншого зобов`язання, контроль за сплатою якого покладено на контролюючі органи, завищеної суми бюджетного відшкодування. (п.123.2 ст.123); Діяння, передбачені пунктом 123.2 цієї статті, вчинені повторно протягом 1095 календарних днів, - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі 50 відсотків суми визначеного податкового зобов`язання та/або іншого зобов`язання, контроль за сплатою якого покладено на контролюючі органи, завищеної суми бюджетного відшкодування. (п.123.3 ст.123); Використання платником податків (посадовими особами платника податків) сум, що не сплачені до бюджету внаслідок отримання (застосування) податкової пільги, не за призначенням та/або всупереч умовам чи цілям її надання згідно із законом з питань відповідного податку, збору, платежу, крім іншої відповідальності, визначеної цим Кодексом, - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі сум, що були використані не за призначенням та/або всупереч умовам чи цілям надання таких пільг. (п.123.4 ст.123); Діяння передбачені пунктом 123.4 цієї статті, вчинені умисно, - тягнуть за собою накладення штрафу у подвійному розмірі сум, що були використані не за призначенням та/або всупереч умовам чи цілям надання таких пільг. (п.123.5 ст.123).

Звідси слідує, що відмінність між собою складів податкових правопорушень, окреслених законодавцем у п.123.1 ст.123 Податкового кодексу України та у п.123.2 ст.123 Податкового кодексу України, полягає виключно в наявності або відсутності такого елементу як умисел платника податків, тобто вини (як суб`єктивної сторони складу протиправного діяння).

В аспекті вчинення особою діяння із заниження податкового зобовязання з податку (збору) наявність умислу означає, що вчинок особи із обчислення арифметичного показника податку до сплати в бюджет не може бути витлумачений інакше як свідоме прагнення та цілеспрямований намір на створення недоплати поза межами інституту конфлікту інтересів за п.п.4.1.4 ст.4 Податкового кодексу України.

Згідно з абз.2 п.109.1 ст.109, абз.2 п.112.2 ст.112 та абз.1 п.112.7 ст.112 Податкового кодексу України факт існування умислу як складового елементу податкового правопорушення має бути доведений контролюючим органом за критерієм невідповідності поведінки платника податків вимогам розумності, добросовісності, належної обачності.

Станом на дату вчинення заявником податкового правопорушення у вигляді несвоєчасної оплати узгодженої суми податкового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб та військового збору міра юридичної відповідальності за скоєння названого правопорушення була передбачена п.126.1 ст.126 Податкового кодексу України, де указувалось, що у разі якщо платник податків не сплачує узгоджену суму грошового зобов`язання (крім випадків, передбачених пунктом 126.2 цієї статті) протягом строків, визначених цим Кодексом, такий платник податків притягується до відповідальності у вигляді штрафу у таких розмірах: при затримці до 30 календарних днів включно, наступних за останнім днем строку сплати суми грошового зобов`язання, - у розмірі 10 відсотків погашеної суми податкового боргу; при затримці більше 30 календарних днів, наступних за останнім днем строку сплати суми грошового зобов`язання, - у розмірі 20 відсотків погашеної суми податкового боргу.

З 01.01.2021р. Законом України від 16.01.2020р. №466-ІХ у новій редакції були викладені положення, зокрема, ст.124 Податкового кодексу України та ст.126 Податкового кодексу України.

Так, згідно з ст.124 Податкового кодексу України у редакції Закону України від 16.01.2020р. №466-ІХ передбачено, що у разі якщо платник податків не сплачує узгоджену суму грошового зобов`язання (крім грошового зобов`язання у вигляді штрафних (фінансових) санкцій, застосованих до нього на підставі цього Кодексу чи іншого законодавства, контроль за яким покладено на контролюючі органи, а також пені, застосованої до нього на підставі цього Кодексу чи іншого законодавства, контроль за яким покладено на контролюючі органи) протягом строків, визначених цим Кодексом, такий платник податків притягується до відповідальності у вигляді штрафу в таких розмірах: при затримці до 30 календарних днів включно, наступних за останнім днем строку сплати суми грошового зобов`язання, - у розмірі 5 відсотків погашеної суми податкового боргу; при затримці більше 30 календарних днів, наступних за останнім днем строку сплати суми грошового зобов`язання, - у розмірі 10 відсотків погашеної суми податкового боргу. Якщо зарахування коштів з електронного рахунку в системі електронного адміністрування податку на додану вартість в оплату узгодженої суми грошового зобов`язання, визначеного в уточнюючому розрахунку до податкової декларації, здійснюється на наступний операційний (банківський) день, штрафи, визначені у цьому пункті, не застосовуються. (п.124.1 ст.124); Діяння, передбачені пунктом 124.1 цієї статті вчинені умисно, - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі 25 відсотків від суми несплаченого (несвоєчасно сплаченого) грошового зобов`язання. (п.124.2 ст.124); Діяння, передбачені пунктом 124.2 цієї статті, вчинені повторно протягом 1095 календарних днів або які призвели до прострочення сплати грошового зобов`язання на строк більше 90 календарних днів, - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі 50 відсотків від суми несплаченого (несвоєчасно сплаченого) грошового зобов`язання. (п.124.3 ст.124).

Таким чином, з 01.01.2021р. міра юридичної відповідальності платника податків за несвоєчасну оплату узгодженого грошового зобов`язання з податків (зборів) почала визначатись ст.124 Податкового кодексу України у редакції Закону України від 16.01.2020р. №466-ІХ.

Звідси слідує, що відмінність між собою складів податкових правопорушень, окреслених законодавцем у п.124.1 ст.124 Податкового кодексу України та у п.124.2 ст.124 Податкового кодексу України полягає виключно в наявності або відсутності такого елементу як умисел платника податків, тобто вини (як суб`єктивної сторони складу протиправного діяння).

За визначенням п.36.1 ст.36 Податкового кодексу України податковим обов`язком визнається обов`язок платника податку обчислити, задекларувати та/або сплатити суму податку та збору в порядку і строки, визначені цим Кодексом, законами з питань митної справи.

Згідно з п.38.1 ст.38 Податкового кодексу України виконанням податкового обов`язку визнається сплата в повному обсязі платником відповідних сум податкових зобов`язань у встановлений податковим законодавством строк.

Відповідно до п.57.1 ст.57 Податкового кодексу України платник податків зобов`язаний самостійно сплатити суму податкового зобов`язання, зазначену у поданій ним податковій декларації, протягом 10 календарних днів, що настають за останнім днем відповідного граничного строку, передбаченого цим Кодексом для подання податкової декларації, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За загальним правилом та змістом визначення п.1.24 ст.1 Закону України від 05.04.2001р. №2346-III "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" правова категорія "сплата коштів" є тотожній правовій категорії "переказ коштів" як руху певної суми коштів з метою її зарахування на рахунок отримувача або видачі йому у готівковій формі.

Згідно з п.п."1" п.21.1 ст.21 Закону України від 05.04.2001р. №2346-III "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" ініціювання переказу проводиться шляхом подання ініціатором до банку, в якому відкрито його рахунок, розрахункового документа.

Відповідно до п.22.1 ст.22 Закону України від 05.04.2001р. №2346-III "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" ініціювання переказу здійснюється за такими видами розрахункових документів: 1) платіжне доручення; 2) платіжна вимога-доручення; 3) розрахунковий чек; 4) платіжна вимога; 5) меморіальний ордер.

Зміст наведених норм права дозволяє суду дійти до висновку про те, що умисне діяння платника податків із несвоєчасної оплати податків (зборів) на користь Держави Україна може мати місце виключно у випадку неініціювання переказу коштів за обов`язкової умови: 1) фізичної наявності у власності платника безготівкових коштів на рахунку в установі банку (або фізичної наявності готівкових коштів у касі субєкта господарювання юридичної особи, володінні громадянина підприємця); 2) відсутності перешкод/перепон у визначенні юридичної долі цих коштів; 3) відсутності невиконаних грошових зобов`язань, котрі мають законодавчий пріоритет над податковим обов`язком (тобто усвідомлення фізичної змоги проведення платежу, усвідомлення потреби в ініціюванні переказу коштів та усвідомлення відсутності об`єктивних перешкод у передачі права власності на активи у вигляді коштів Державі Україна в особі компетентного суб`єкта права-органу публічної адміністрації, але неповажне та нерозумне ухилення від спрямування платіжного доручення до установи банку).

Між тим, суд зважає, що оскільки саме у тексті Акту перевірки не викладено суджень контролюючого органу з приводу обчислення розміру застосованих штрафів, оскаржених заявником податкових повідомлень - рішень не існує як речі матеріального світу - правового акту індивідуальної дії суб"єкта владних повноважень, спір виник з відносин, де заявник брав участь у якості ФОП, позов було подано фахівцем у галузі права - адвокатом, то відсутні підстави для застосування положень ч.2 ст.9 КАС України і виходу за межі позову.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Тлумачення змісту цієї норми процесуального права викладено у постанові Верховного Суду від 07.11.2019р. по справі № 826/1647/16 (адміністративне провадження № К/9901/16112/18), де указано, що обов`язковою умовою визнання протиправним управлінського волевиявлення субєкта владних повноважень є доведеність приватною особою факту порушення власних прав та і інтересів у поєднанні із доведеністю факту невідповідності закону оскарженого управлінського волевиявлення.

Оцінивши добуті по справі докази в їх сукупності за правилами ст.ст.72-78, 90, 211 КАС України, суд зазначає, що оскаржені заявником правові акти індивідуальної дії не існують у якості речі матеріального світу - рішення контролюючого органу.

Так, позивачем заявлені вимоги про визнання протиправними та скасування: податкового повідомлення-рішення від 23.08.2022 №3399/, податкового повідомлення-рішення від 23.08.2022 №3401/, податкового повідомлення-рішення від 23.08.2022 №3397/, податкового повідомлення-рішення від 23.08.2022 №3395/, податкового повідомлення-рішення від 23.08.2022 №3400/.

Доказів існування таких рішень у ході розгляду справи судом не знайдено, позаяк із посиланням на акт від 31.01.2022р. №2187/20-40-07-16-05/ контролюючим органом у спірних правовідносинах були прийняті: податкове повідомлення-рішення від 23.08.2022р. №3399/, податкове повідомлення-рішення від 23.08.2022р. №3401/, податкове повідомлення-рішення від 23.08.2022р. №3397/, податкове повідомлення-рішення від 23.08.2022р. №3395/, податкове повідомлення-рішення від 23.08.2022р. №3400/.

Відсутність оскарженого правового акту індивідуальної дії субєкта владних повноважень як речі матеріального світу - рішення контролюючого органу зумовлює відмову у позові в цілому, адже неіснуюче податкове повідомлення - рішення обєктивно не здатне призвести до порушення прав та інтересів платника податків.

При розв`язанні спору, суд, зважаючи на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом - Конвенція; рішення від 21.01.1999р. у справі Гарсія Руїз проти Іспанії, від 22.02.2007р. у справі Красуля проти Росії, від 05.05.2011р. у справі Ільяді проти Росії, від 28.10.2010р. у справі Трофимчук проти України, від 09.12.1994р. у справі Хіро Балані проти Іспанії, від 01.07.2003р. у справі Суомінен проти Фінляндії, від 07.06.2008р. у справі Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії), вичерпно реалізував існуючі правові механізми з`ясування об`єктивної істини; надав належну оцінку усім юридично значимим факторам і обставинам справи; дослухався до усіх ясно і чітко сформульованих та здатних вплинути на результат вирішення спору аргументів сторін; виклав власні мотиви конкретного тлумачення змісту належних норм матеріального і процесуального права та оцінки обставин фактичної дійсності.

Розгорнуті і детальні мотиви та висновки суду з приводу юридично значимих аргументів, доводів учасників справи та обставин справи викладені у тексті судового акту.

Решта доводів сторін окремій оцінці у тексті судового акту не підлягає, позаяк не впливає на правильність розв`язання спору по суті.

Розподіл судових витрат по справі слід здійснити відповідно до ст.139 КАС України та Закону України "Про судовий збір".

Керуючись ст.ст.8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст.6-9, ст.ст.241-243, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

вирішив:

Позов - залишити без задоволення.

Роз`яснити, що рішення виготовлено у повному обсязі у порядку ч.3 ст.243 КАС України - 06.02.2023 року; набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України (після закінчення строку подання скарги усіма учасниками справи або за наслідками процедури апеляційного перегляду); підлягає оскарженню до Другого апеляційного адміністративного суду у строк згідно з ч.1 ст.295 КАС України (протягом 30 днів з дати виготовлення повного судового рішення).

Суддя А.В. Сліденко