Справа № 380/16290/22
Суддя: Кедик Марія Василівна
Дата ухвалення: 2023-02-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 лютого 2023 року

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого-судді Кедик М.В., розглянувши в порядку спрощеного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Сьомого прикордонного Карпатського загону про визнання протиправним та скасування рішення, -

встановив:
ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Львівського окружного адміністративного суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 , у якому просить визнати протиправним та скасувати рішення про відмову ОСОБА_1 в перетинанні державного кордону України, яке видане начальником 4 групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби ІНФОРМАЦІЯ_2 (тип А) старшим лейтенантом - ОСОБА_2 від 22 серпня 2022 року та у зв`язку із цим, надати ОСОБА_1 дозвіл на перетинання державного кордону для виїзду за межі України в Королівство Норвегія з метою воз`єднання зі своєю сім`єю та працевлаштування.

Ухвалою від 05.12.2022 суддя прийняла позовну заяву та відкрила спрощене позовне провадження в адміністративній справі, без повідомлення сторін.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що відповідачем при винесенні оскарженого рішення не було взято до уваги тимчасове посвідчення військовозобов`язаного № НОМЕР_1 , з якого вбачається, що « 6» квітня 2022 року третім відділом ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_1 виключено з військового обліку військовозобов`язаних на підставі довідки про звільнення серії РІВ № 1783 частина «Б». Зазначає, що вироками Червоноградського міського суду Львівської області від 22 лютого 2008 року, від 12 вересня 2014 року та від 13 жовтня 2014 року позивача було засуджено за вчинення кримінальних правопорушень передбачених КК України і цим же вироком було призначено покарання у вигляді позбавлення волі. Таким чином, позивача було виключено з військового обліку у зв`язку із засудженням за вчинення кримінальних правопорушень передбачених КК України та призначення покарання у вигляді позбавлення волі, а отже, жодним чином не підлягає призову на військову службу ані в мирний, ані у військовий час.

Також вказує, що відповідач при винесенні рішення не взяв до уваги і те, що ОСОБА_1 перебуває в шлюбі з ОСОБА_3 , про що свідчить відповідне свідоцтво про шлюб і на утриманні у них перебуває двоє дітей (від її попереднього шлюбу) - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 . У зв`язку із початком повномасштабних військових дій на території України дружина разом із дітьми виїхали (як біженці) на проживання в Королівство Норвегія, де їх було поселено за адресою: АДРЕСА_1 і саме там вони проживають до цього часу. На даний час дружина бере участь у вивченні норвезької мови за що вона отримує відповідну оплату, а діти є учнями школи в м. Кабельвог. Вважає, що належить до переліку інших військовозобов`язаних або окремих категорії громадян у передбачених законом випадках, які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації, що передбачено абзацом 15 частини 1 статті 23 Закону Украйни «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», а тому, має законне право на виїзд за межі України під час дії військового стану з метою оз`єднання зі своєю сім`єю та працевлаштування.

Представник відповідача подав відзив на позовну заяву від 03.01.2023 (вх. № 585), у якому зазначає, що згідно з вимогами нормативно-правових актів, уповноважена посадова особа, яка здійснює прикордонний контроль у пунктах пропуску через державний кордон, може прийняти рішення про пропуск через державний кордон лише при документальному підтвердженні того, що громадянин не підлягає призову на військову службу під час мобілізації. Надані позивачем при перетині державного кордону документи не давали підстав для прийняття рішення про надання дозволу на перетин державного кордону України, уповноваженим посадовим особам, які здійснюють прикордонний контроль у пунктах пропуску через державний кордон України. Зауважує, що у постанові від 16.10.2018 (Справа № 9901/415/18) Велика Палата Верховного Суду зазначає, що: «відповідно до п. 18 ч. 1 ст. 4 КАС України нормативно-правовий акт - це акт управління (рішення) суб`єкта владних повноважень, який встановлює, змінює, припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин, і який розрахований на довгострокове та неодноразове застосування. З огляду на зазначені Великою Палатою Верховного Суду у вищезазначеній постанові, ознаки, властивості нормативно-правового й індивідуального актів оскаржуване Рішення про відмову в перетині державного кордону України громадянину України, який досяг 16 - річного віку від 22.08.2022 є актом індивідуальної дії, оскільки: видане уповноваженою службовою особою підрозділу охорони Державного кордону у результаті застосування вказаних у ньому нормативно-правових актів; не містить загальнообов`язкових правил поведінки, а передбачає індивідуалізовані приписи щодо відмови у перетинанні державного кордону на виїзд, з України громадянину України ОСОБА_6 22.08.2022; адресоване вказаному громадянину України, якому відмовлено в перетинанні державного кордону; не регулює певний вид суспільних відносин, а спрямоване на вчинення конкретної дії щодо ненадання дозволу на перетин державного кордону України, передбаченої в рішенні; не розраховане на багаторазове застосування, а вичерпує дію після повернення громадянина України на територію України. Отже, вищенаведене беззаперечно свідчить про те, що уповноважена особа Державної прикордонної служби України діяла лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України а тому позовні вимоги про визнання протиправним та скасування рішення є необґрунтованими. Просить у задоволенні позову відмовити.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі факти, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд встановив такі обставини та надав їм правову оцінку.

Суд встановив, що ОСОБА_1 є громадянином України, що підтверджується, копією паспорта громадянина України НОМЕР_2 .

Згідно з тимчасовим посвідченням військовозобов`язаного від 06.04.2022 № 606/2022 позивач 06.04.2022 виключений з військового обліку військовозобов`язаних третім відділом ІНФОРМАЦІЯ_6 згідно з ст. 37 п. 6 пп.6 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" на підставі довідки про звільнення Серії РІВ № 1783 частина «Б».

За наслідками проведеного паспортного контролю начальник 4 групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби ІНФОРМАЦІЯ_2 (тип А) старший лейтенант ОСОБА_2 прийняв рішення від 22.08.2022 Про відмову в перетинанні державного кордону України громадянину України, який досяг 16-річного віку, відповідно до якого громадянину України ОСОБА_7 відмовлено у перетинанні державного кордону на виїзд з України у зв`язку з тим, що він не зміг надати на паспортний контроль документи, що підтверджують підставу для виїзду закордон.

Другий примірник вказаного рішення отримано позивачем особисто 22.08.2022, про що свідчить його підпис на наявній у матеріалах справи копії оскарженого рішення.

Не погоджуючись вказаним рішенням відповідача, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Даючи оцінку спірним правовідносинам суд керувався таким.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

За змістом статті 55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно з п. 16 Порядку № 921 військовий облік ведеться на підставі паспорта громадянина України та таких військово-облікових документів:

для призовників - посвідчення про приписку до призовної дільниці;

для військовозобов`язаних - військового квитка або тимчасового посвідчення військовозобов`язаного.

Пунктом 56 Порядку № 921 передбачено, що про взяття призовників і військовозобов`язаних на військовий облік, зняття та виключення з нього в їх військово-облікових документах проставляються відповідні відмітки.

Вказане кореспондується також з нормами Положення про військовий квиток осіб рядового, сержантського і старшинського складу, затвердженого указом Президента України від 30.12.2016 № 582/2016.

Так, військовий квиток осіб рядового, сержантського і старшинського складу в розумінні зазначеного вище Положення є документом, що посвідчує особу військовослужбовця (військовозобов`язаного, резервіста) та визначає належність його власника до виконання військового обов`язку.

Згідно з нормами вказаного Положення у військовому квитку, серед іншого, проставляється відмітка про зняття військовослужбовця з військового обліку.

Отже, з проведеного правового аналізу законодавчих норм, що регламентують порядок здійснення військового обліку, єдиними документами, що посвідчують факт зняття особи з військового обліку є військовий квиток або тимчасове посвідчення військовозобов`язаного з відповідною відміткою.

Частинами 1, 3 ст. 14 Закону України "Про прикордонний контроль" від 05.11.2009 №1710-VI встановлено, що іноземцю або особі без громадянства, які не відповідають одній чи кільком умовам перетинання державного кордону на в`їзд в Україну або на виїзд з України, зазначеним у частинах першій, третій статті 8 цього Закону, а також громадянину України, якому відмовлено у пропуску через державний кордон при виїзді з України у зв`язку з відсутністю документів, необхідних для в`їзду до держави прямування, транзиту, в передбачених законодавством випадках або у зв`язку з наявністю однієї з підстав для тимчасового обмеження його у праві виїзду за кордон, визначених статтею 6 Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України", відмовляється у перетинанні державного кордону лише за обґрунтованим рішенням уповноваженої службової особи підрозділу охорони державного кордону із зазначенням причин відмови. Уповноважена службова особа підрозділу охорони державного кордону про прийняте рішення доповідає начальнику органу охорони державного кордону. Таке рішення набирає чинності невідкладно. Рішення про відмову у перетинанні державного кордону оформляється у двох примірниках. Один примірник рішення про відмову у перетинанні державного кордону видається особі, яка підтверджує своїм підписом на кожному примірнику факт отримання такого рішення. У разі відмови особи підписати рішення про це складається акт.

Відповідно до вимог Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 № 2232-XII, на військову службу за призовом під час мобілізації приймаються громадяни віком від 18 років та громадяни, які не досягли граничного віку перебування на військовій службі, тобто до 60 років.

Законом України "Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію" визначений вичерпний перелік осіб, які мають право на відстрочку від призову під час мобілізації та у кожному конкретному випадку особам, які не підлягають призову у разі перетину кордону необхідно надати підтверджуючі документи.

Згідно з п. 6 ч. 6 ст. 37 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" виключенню з військового обліку у районних (міських) військових комісаріатах (військовозобов`язаних Служби безпеки України у Центральному управлінні або регіональних органах Служби безпеки України, військовозобов`язаних Служби зовнішньої розвідки України у відповідному підрозділі Служби зовнішньої розвідки України) підлягають громадяни України, які були раніше засуджені до позбавлення волі за вчинення тяжкого або особливо тяжкого злочину.

При цьому, суд звертає увагу на те, що згідно з п.п. 2-6 Правил перетинання державного кордону громадянами України, у разі введення на території України надзвичайного або воєнного стану право на перетин державного кордону, крім осіб, зазначених у пунктах 2-1 та 2-2 цих Правил, також мають інші військовозобов`язані особи, які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації.

Суд зауважує, що чинне законодавство України не обумовлює прийняття на військову службу та її проходження громадянами України, які були засуджені до позбавлення волі за вчинення тяжкого або особливо тяжкого злочину.

Тому, позивач не є військовозобов`язаним у розумінні Закону "Про військовий обов`язок і військову службу".

Разом з тим, суд відхиляє доводи позивача, що останній не підлягає призову на військову службу під час мобілізації, з огляду на те, що в контексті зазначеної норми права "інші військовозобов`язані особи, які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації" слід розуміти осіб, визначених Законом України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію".

При цьому, громадяни України, які були раніше засуджені до позбавлення волі за вчинення тяжкого або особливо тяжкого злочину, котрі відповідно до пп. 6 п. 6 ст. 37 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" підлягають виключенню з військового обліку у відповідних районних (міських) територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки (військовозобов`язаних та резервістів Служби безпеки України - у Центральному управлінні або регіональних органах Служби безпеки України, військовозобов`язаних та резервістів Служби зовнішньої розвідки України - у відповідному підрозділі Служби зовнішньої розвідки України) не входять до кола осіб, визначених Законом України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", як такі, що не підлягають призову на військову службу під час мобілізації.

Крім того, сам факт зняття/виключення з військового обліку на підставі пп. 6 п. 6 ст. 37 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" не є підставою (у передбачених законом випадках) для виїзду за кордон у період введення на території України воєнного стану.

Тимчасове посвідчення військовозобов`язаного, як документ сам по собі не є достатнім підтверджуючим документом для перетину державного кордону позивачем.

Тому суд дійшов висновку, що оскільки позивач при перетині кордону не надав документів, які б підтверджували, його право на перетин кордону, а також, те що він не підлягає призову на військову службу під час мобілізації, оскаржуване рішення про відмову в перетині державного кордону України громадянину України, який досяг 16 - річного віку від є правомірним.

Також суд зазначає, що оскаржене рішення про заборону виїзду є разовим і при пред`явленні позивачем документів, які надають право на виїзд з України, оскаржене рішення жодним чином не створить перешкод для перетину кордону України за наявності на це законних підстав.

Щодо позовної вимоги про надання ОСОБА_1 дозволу на перетинання державного кордону для виїзду за межі України в королівство Норвегія з метою воз`єднання зі своєю сім`єю та працевлаштування, то така є похідною вимогою, тому суд також відмовляє в задоволенні вказаної вимоги.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі РуїзТорія проти Іспанії, параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

У рішенні Петриченко проти України (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи позивача у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Інші зазначені позивачем в позовній заяві обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 77 КАСУ України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи вищевикладене, суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Щодо судового збору, то такий на підставі статті 139 КАС України покладається на позивача.

Керуючись статтями 6, 14, 242, 243, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

вирішив:
1. У задоволенні позову ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправним та скасування рішення відмовити.

2. Судові витрати покласти на позивача.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 03.02.2023.

Суддя Кедик М.В.