Справа № 160/11776/22
Суддя: Прокопчук Т.С.
Дата ухвалення: 2023-02-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

01 лютого 2023 року м. Дніпросправа № 160/11776/22

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Прокопчук Т.С. (доповідач),

суддів: Шлай А.В., Кругового О.О.,

за участю секретаря судового засідання Іотової А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі розглянувши апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області

на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17 жовтня 2022 року (головуючий суддя: Голобутовський Р.З.) по адміністративній справі № 160/13156/21, розглянутої в порядку спрощеного позовного провадження

за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби в Дніпропетровській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 05.08.2022 року звернувся до суду з позовом до відповідача Головного управління Державної міграційної служби в Дніпропетровській області (далі ГУ ДМС України в Дніпропетровській області), в якому просить визнати протиправною бездіяльність посадових осіб відповідача щодо неприйняття рішення за заявою ОСОБА_1 про встановлення належності до громадянства України відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про громадянство України»; зобов`язати відповідача встановити належність позивача до громадянства України.

В обґрунтування позовної заяви зазначив, що він станом на 24.08.1991 року в неповнолітньому віці проживав на території України, що встановлено судовим рішенням, яке набуло законної сили. При зверненні 10.02.2022 року із заявою про встановлення належності до громадянства України отримав 23.02.2022 року відповідь від Межівського сектору ГУ ДМС в Дніпропетровській області про неможливість задоволення заяви до усунення невідповідностей в рішенні суду щодо встановлення факту постійного проживання на території України. Вважаючи, що ним надані всі передбачені міграційним законодавством документи, достатні для винесення відповідного рішення, а відповідач допустив протиправну бездіяльність, просить задовольнити позовні вимоги.

У відзиві на позовну заяву відповідач просить у задоволенні позову відмовити, оскільки для вирішення питання встановлення належності до громадянства України позивачу необхідно надати, зокрема, судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання саме в неповнолітньому віці на території України станом на 24.08.1991 року або проживання за станом на 13.11.1991 року.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17.10.2022 року позов задоволено частково, визнана протиправною бездіяльність посадових осіб ГУ ДМС в Дніпропетровській області щодо неприйняття рішення за заявою ОСОБА_1 про встановлення належності до громадянства України відповідно до п.1 ч.1 ст. 3 Закону України «Про громадянство України», зобов`язано відповідача розглянути заяву позивача про встановлення належності до громадянства України та прийняти рішення з урахуванням висновків суду. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

На користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача стягнуті судові витрати по справі у розмірі 496,20 грн.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій апелянт просить рішення скасувати через порушення норм матеріального права та прийняти постанову, якою відмовити в задоволенні позову.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач зазначає про правомірність прийнятого судом першої інстанції рішення, в зв`язку з чим просить залишити його без змін, а скаргу без задоволення.

Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, а також правильність застосування судом норм матеріального та процесуального, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, і зазначені обставини не заперечуються сторонами, що згідно довідки виконавчого комітету Райпільської сільської ради Межівського району Дніпропетровської області №647 від 08.08.1995 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживав разом з матір`ю ОСОБА_2 на території України в період з 18.07.1991 року по 08.08.1995 року.

Рішенням Межівського районного суду Дніпропетровської області від 04.10.2018 року у справі №181/979/18, що набрало законної сили 04.11.2018 року , встановлено факт постійного проживання на території України станом на 24.08.1991 року особою без громадянства ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , уродженця села Ніноцмінда, Сагареджойського району, Грузія.

Згідно матеріалів справи 10.02.2022 року позивач звернувся до відповідача з заявою про встановлення належності до громадянства України на підставі п.1 ч.1 ст. 3 Закону України «Про громадянство України», до якої додав передбачені законом документи, в тому числі копію рішення Межівського районного суду Дніпропетровської області від 04.10.2018 року по справі №181/979/18.

У відповіді, оформленої листом за вих. №1248-27/1248.3-22 від 23.02.2022 року Межівського сектору ГУ ДМС Дніпропетровській області позивача повідомлено про неможливість задоволення заяви до усунення невідповідностей в рішенні суду щодо встановлення факту його постійного проживання на території України в неповнолітньому віці. Дії позивача оскаржені позивачем в судовому порядку.

Відповідно до ч.2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч.1,2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

За приписами ст.3 Закону України «Про громадянство України» від 18.01.2001 № 2235-III (далі Закон № 2235-III , з наступними змінами) громадянами України є: 1) усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24.08.1991 року) постійно проживали на території України;

2) особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом № 2235-III (13.11.1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав;

3) особи, які прибули в Україну на постійне проживання після 13.11.1991 року і яким у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року органами внутрішніх справ України внесено напис «громадянин України», та діти таких осіб, які прибули разом із батьками в Україну і на момент прибуття в Україну не досягли повноліття, якщо зазначені особи подали заяви про оформлення належності до громадянства України;

4) особи, які набули громадянство України відповідно до законів України та міжнародних договорів України.

Особи, зазначені у п. 1 ч.1 цієї статті, є громадянами України з 24.08.1991 року, зазначені у п. 2 - з 13.11.1991 року, а у п. 3 - з моменту внесення відмітки про громадянство України.

Положеннями ст.6 Закону № 2235-III передбачено, що громадянство України набувається, зокрема: 3) внаслідок прийняття до громадянства; 8) у зв`язку з перебуванням у громадянстві України одного чи обох батьків дитини;10) за іншими підставами, передбаченими міжнародними договорами України.

Указом Президента України від 27.03.2001 року №215 затверджено Перелік документів, які подаються для встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України, а також процедуру подання цих документів та провадження за ними, виконання прийнятих рішень з питань громадянства України передбачено Порядком провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень(далі - Порядок №215).

Відповідно до п.1,3,4,7 Порядку №215 для встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України, виходу з громадянства України особа подає заяву у письмовій формі із зазначенням дати її складання, яка підписується заявником, а також інші документи передбачені розділом II цього Порядку;

заяви та інші документи з питань громадянства подаються, зокрема, особою, яка проживає в Україні на законних підставах - до територіального підрозділу Державної міграційної служби України за місцем проживання особи в Україні;

встановлення належності до громадянства України стосується: а) громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24.08.1991 року або проживання в Україні за станом на 13.11. 1991 року ; б) осіб, які за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року не досягли повноліття і батьки яких належать до категорій, зазначених у пп. «а» цього пункту.

Оформлення належності до громадянства України стосується осіб, які прибули в Україну на постійне проживання після 13.11.1991 року і яким у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року органами внутрішніх справ України внесено напис «громадянин України», та дітей таких осіб, які прибули разом із батьками в Україну і на момент прибуття в Україну не досягли повноліття.

Положеннями п. 10 Порядку №215 передбачено, що для встановлення відповідно до п.1,2 ч.1 ст. 3 Закону № 2235-III належності до громадянства України особа, яка за станом на 24.08.1991 року або на 13.11.1991 року не досягла повноліття та проживала в Україні разом із батьками (одним із них) або іншим її законним представником, подає документи за переліком, в тому числі судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи в неповнолітньому віці на території України станом на 24.08.1991 року або факту її проживання в неповнолітньому віці в Україні станом на 13.11.1991 року.

Матеріали справи свідчать, що позивач звернувся до відповідача із відповідною заявою згідно Порядку №215 для прийняття рішення про встановлення належності до громадянства України, при цьому ним подані передбачені цим Порядком №215 документи, та рішення Межівського районного суду Дніпропетровської області від 04.10.2018 (справа №181/979/18), яке набрало законної сили, про встановлення юридичного факту його постійного проживання на території України станом на 24.08.1991 року як особою без громадянства, при цьому в резолютивній частині рішення зазначена дата його народження ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Викладене свідчить про правомірність висновку суду першої інстанції ,що вищезазначеним рішенням по справі встановлено юридичний факт постійного проживання ОСОБА_1 в неповнолітньому віці в України станом на 24.08.1991 року, яке підлягає виконанню згідно ст.14 КАС України всіма органами, та не потребує додаткового рішення суду щодо встановленні належності позивача до громадянства України.

Здійснивши аналіз чинного законодавства, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що відповідач у відповідності до приписів п. 89, 90 Порядку №215 має право перевірки відповідності встановлення або оформлення поданих документів належності до громадянства України вимогам законодавства, та прийняття рішення про встановлення або оформлення належності особи до громадянства України, або вмотивованого рішення про відмову в задоволенні клопотання про встановлення або оформлення належності особи до громадянства України.

Із матеріалів справи вбачається, що всупереч Порядку №215 відповідачем не прийнято ніякого рішення за заявою позивача, а тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність порушення відповідачем процедури розгляду заяви, в силу чого позовна вимога про зобов`язання встановити належність позивача до громадянства України є передчасною.

З метою ефективного захисту прав позивача суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог та зобов`язав відповідача розглянути заяву ОСОБА_1 про встановлення належності до громадянства України за п.1 ч.1 ст. 3 Закону № 2235-III, про що прийняти відповідне рішення.

Зазначені обставини належними та допустимими доказами відповідачем не спростовані.

У відповідності до положень ст.139 КАС України на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача правомірно стягнуті документально підтверджені судові витрати на оплату судового збору в розмірі 496,20 грн.

Доводами апеляційної скарги зазначені обставини не спростовані.

За таких обставин суд апеляційної інстанції вважає, що судом першої інстанції в достатньому обсязі з`ясовано обставини справи, рішення суду першої інстанції прийнято з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому підстави для скасування судового рішення відсутні.

Керуючись ст. 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17 жовтня 2022 року по адміністративній справі № 160/11776/22 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати прийняття, та не підлягає касаційному оскарженню відповідно до п.2 ч.5 ст.328 КАС України.

Головуючий - суддя Т.С. Прокопчук

суддя А.В. Шлай

суддя О.О. Круговий