Справа № 420/17010/22
Суддя: Юхтенко Л.Р.
Дата ухвалення: 2023-02-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2023 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Юхтенко Л.Р.,

розглянувши в порядку письмового провадження в приміщенні Одеського окружного адміністративного суду адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 ( НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_2 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (, місцезнаходження: 65107, м. Одеса, вул. Канатна, 83) та Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (, місцезнаходження: 61022, м. Харків, майдан Свободи 5, Держпром, 3 під`їзд, 2 поверх) про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

До суду 23 листопада 2022 року надійшла позовна заява ОСОБА_1 ( НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_2 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (, місцезнаходження: 65107, м. Одеса, вул. Канатна, 83) та Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (, місцезнаходження: 61022, м. Харків, майдан Свободи 5, Держпром, 3 під`їзд, 2 поверх), в якому позивач просить:

скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області №89 від 27.01.2022 року про відмову позивачу в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах;

зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області зарахувати позивачу до загального стажу період роботи з 29.05.1990 року по 19.01.1995 року, зарахувати до загального та пільгового стажу за списком №2 період роботи з 26.01.1995 року по 31.12.1998 року та призначити позивачу пенсію за віком на пільгових умовах з 20.01.2022 року з дня звернення за пенсією, передати електронну пенсійну справу для здійснення виплати пенсії до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області;

зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області здійснювати позивачу виплату пенсії за переданою електронною пенсійною справою.

Разом з позовною заявою позивач подав заяву про звільнення від сплати судового збору, яку було задоволено ухвалою від 01 грудня 2022 року.

Ухвалою від 01 грудня 2022 року поновлено позивачу строк звернення до суду та прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення (виклику) сторін у порядку ч. 5 ст. 262 КАС України.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оскаржуваним рішенням Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області протиправно відмовило позивачу в призначенні пільгової пенсії у зв`язку з недостатністю страхового стажу.

Позивач зазначила, що пенсійним органом до стажу роботи не зараховані періоди: з 29.05.1990 року по 19.01.1995 року до загального стажу; з 26.01.1995 року по 31.12.1998 року до загального та спеціального стажу.

Позивач вказала, що рішенням Конституційного Суду України (далі КСУ) від 23.01.2020 року № 1-р/2020 визнано неконституційними статтю 13, частину другу статті 14, пункти „б-„г статті 54 Закону України „Про пенсійне забезпечення від 5 листопада 1991 року № 1788-XII зі змінами, внесеними Законом України „Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення від 2 березня 2015 року № 213-VIII.

Також у вказаному рішенні КСУ вирішив, що застосуванню підлягають стаття 13, частина друга статті 14, пункти „б-„г статті 54 Закону України „Про пенсійне забезпечення від 5 листопада 1991 року № 1788-XII в редакції до внесення змін Законом України „Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення від 2 березня 2015 року № 213-VIII для осіб, які працювали до 1 квітня 2015 року на посадах, визначених у вказаних нормах.

Зокрема, у наведеній редакції пункт «б» ст. 13 Закону України „Про пенсійне забезпечення передбачає, що працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць:

жінки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

Так, позивач зазначила, що основним документом підтвердження стажу роботи є трудова книжка.

Позивач вказала, що згідно з трудової книжки НОМЕР_2 , загальний стаж роботи позивача складає 27 років 9 місяців 25 днів, спеціальний стаж складає 18 років, а також вона досягла необхідного пенсійного віку 50 років.

Таким чином, позивач вважає, що наявні правові підстави для призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №2 відповідно до пункту «а» ст.13 Закону України „Про пенсійне забезпечення від 5 листопада 1991 року № 1788-XII в редакції до внесення змін Законом України „Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення від 2 березня 2015 року № 213-VIII.

Стосовно вимоги про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області здійснювати позивачу виплату пенсії за переданою електронною пенсійною справою, позивач посилалася на абз. 1 п. 4.10 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1 (далі Порядок №22-1), відповідно до якого після призначення пенсії, поновлення виплати раніше призначеної пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший електронна пенсійна справа засобами програмного забезпечення передається до органу, що призначає пенсію, за місцем проживання (реєстрації)/фактичного місця проживання особи для здійснення виплати пенсії.

Відповідно до відзиву на позовну заяву, відповідач Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області позовні вимоги не визнав та просив відмовити у задоволені позову повністю, посилаючись на те, що рішення КСУ від 23.01.2020 №1-р/2020 не відновлює дію Закону №1788.

Також відповідач звернув увагу, що у березні 2022 року позивач досягла 50-річного віку, однак в той час Закон №1788 втратив чинність та під час прийняття оскаржуваного рішення Головним управлінням не застосовувався.

Відповідач вважає Закон №1058 єдиним законом, який регулює правовідносини у сфері призначення, перерахунку і виплати пенсій за віком, призначених на пільгових умовах за Списком №2.

Таким чином, відповідач вважає, що діяв правомірно та на підставі чинного законодавства України.

Електронною поштою до суду надійшов відзив позовну заяву від Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (вхід. ЕП/37781/22 від 22.12.2022 року), відповідно до якого відповідач дотримується такої ж правової позиції, як ГУ ПФУ в Одеській області. Також до вказаного відзиву на позовну заяву ГУ ПФУ в Харківській області додало належним чином завірені копії документів пенсійної справи позивача по спірному питанню.

Позивач не надав відповіді на відзиви відповідачів.

На виконання ухвали суду відповідачем Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області надана суду належним чином засвідчена копія пенсійної справи позивача (вхід. 38500/22 від 16.12.2022 року).

Вивчивши матеріали справи, а також обставини, якими обґрунтовуються вимоги, докази, якими вони підтверджуються, судом встановлено таке.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджено паспортом громадянина України.

Відповідно до довідки від 20.01.2022 року №6331- про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, ОСОБА_1 є внутрішньо переміщеною особою, зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 .

Згідно з записами трудової книжки серії НОМЕР_2 , ОСОБА_1 з 29.05.1990 року була прийнята в цех учнем збирача верху взуття, пропрацювала до 19.01.1995 року та була звільнена за власним бажанням, з 26.01.1995 року прийнята лампувальником в Шахту імені Космонавтів державного підприємства «Ровенькиантрацит» та 29.12.2011 року була звільнена по переводу в відокремлений підрозділ «Шахта імені Космонавтів» ООО «ДТЕК Ровенькиантрацит» та 30.12.2011 року знов була прийнята лампувальником, з 01.04.2013 року була переведена табельником відділу по адмініструванню персоналу і пропрацювала на цій посаді до 23.03.2017 року та була звільнена за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП України.

Також у трудовій книжці позивача містяться записи №15,16, які засвідчені печаткою, відповідно до якої за результатами атестації робочих місць за умовами праці підтверджено право позивача на пенсію на пільгових умовах за Списком №2.

Згідно з кваліфікаційної книжки, затвердженої Міністерством вугільної промисловості СРСР на ім`я ОСОБА_2 , позивач з 27.01.1995 по 04.04.1995 року навчалась за професією лампувальниця.

Свідоцтвом про укладення шлюбу НОМЕР_3 від 01 липня 1995 року підтверджено, що ОСОБА_2 після укладення шлюбу присвоєнно прізвище ОСОБА_3 .

Розрахунком стажу, який міститься у пенсійній справі позивача підтверджено, що вказаний період навчання зараховано до страхового стажу позивача.

Разом з тим, з вказаного розрахунку стажу вбачається, що відповідачем ГУПФУ в Одеській області до страхового стажу позивача не враховано період роботи з 29.05.1990 року по 19.01.1995 року.

Також, порівнюючи записи трудової книжки НОМЕР_2 та розрахунку стажу позивача, суд встановив, що період роботи на посаді лампувальника з 26.01.1995 року по 31.12.1998 року ГУ ПФУ в Одеській області врахувало до страхового стажу позивача частково, а саме з 27.01.1995 року по 04.04.1995 року.

Матеріалами пенсійної справи підтверджено, що 20.01.2022 року позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області із заявою за призначенням пенсії, в якій просив призначити пенсію за віком за Списком №2.

До заяви додано: паспорт, довідка про присвоєння ідентифікаційного номеру, трудова книжка та інші документи, про що свідчить розписка-повідомлення.

Також суд встановив, що за результатами розгляду заяви за призначенням пенсії, за принципом екстериторіальності, рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області №89 від 27.01.2022 року відмовлено у призначенні пенсії.

На обґрунтування відмови в рішенні зазначено, що у відповідності до підпункту 2 пункту 2 ст. 114 Закону №1058 (зі змінами 2148), право на пенсію за віком на пільгових умовах незалежно від місця останньої роботи мають працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 55 років і за наявності страхового стажу не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

Вік заявника 50 років 9 місяців.

Страховий стаж особи становить 19 років 3 місяці.

Пільговий стаж особи становить 14 років 1 місяць.

Результати розгляду документів, доданих до заяви:

За даними документами:

-до страхового стажу зараховано всі періоди.

-до пільгового стажу зараховано періоди роботи згідно індивідуальних відомостей про застраховану особу.

Не погоджуючись із оскаржуваним рішенням ГУПФУ в Одеській області, позивач звернувся з позовом до суду.

Проаналізувавши положення чинного законодавства, що регулюють спірні правовідносини, обставини справи, що мають значення для розгляду та вирішення справи, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог частково, з огляду на таке.

Відповідно ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст.46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України Про пенсійне забезпечення, громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.

Статтею 2 Закону України Про пенсійне забезпечення визначено, що за цим Законом призначаються: а) трудові пенсії: за віком; по інвалідності; в разі втрати годувальника; за вислугу років; б) соціальні пенсії.

Відповідно до п. б ст.13 Закону України Про пенсійне забезпечення, працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

Відповідно до п.2 ч.2 ст.114 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, на пільгових умовах пенсія за віком призначається: працівникам, зайнятим повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 55 років і за наявності страхового стажу не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

Статтею 62 Закону України Про пенсійне забезпечення встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року №637 затверджено порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі Порядок №637).

Пунктом 1 цього Порядку №637 передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

У тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств або організацій (пункт 20 Порядку №637).

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що умовами для призначення пенсії за віком на пільгових умовах є виконання робіт із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, досягнення відповідного віку, а також наявність кількості відповідного стажу.

Пунктом 20 Порядку підтвердження наявного трудового стажу за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637 передбачено, що уточнюючі довідки підприємств або організацій для підтвердження спеціального трудового стажу, приймаються у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсію на пільгових умовах або за вислугу років.

Суд зауважує, що усі спірні періоди роботи позивача, які не зараховані Головним управлінням ПФУ в Одеській області до страхового та пільгового стажу позивача, підтверджуються записами в трудовій книжці позивача НОМЕР_2 .

Обґрунтувань щодо незарахування цих періодів до страхового та пільгового стажу позивача, відповідачі не навели.

Надаючи оцінку вказаним доводам, суд виходить з такого.

Згідно зі статтею 62 Закону № 1788, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Такі самі положення передбачені п. 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 (надалі Порядок № 637), яким передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Пунктом 3 Порядку застосування Списків № 1 і № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників при обчисленні стажу роботи, що дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 18 листопада 2005 року № 383 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 01 грудня 2005 року за № 1451/11731 (далі - Порядок № 383) встановлено, що при визначені права на пенсію за віком на пільгових умовах застосовуються Списки, що чинні на період роботи особи. До пільгового стажу зараховується весь період роботи на відповідних посадах або за професіями незалежно від дати їх внесення до Списків за умови підтвердження документами відповідних умов праці за час виконання роботи до 21.08.1992 та за результатами проведення атестації робочих місць за умовами праці після 21.08.1992.

Особливості підтвердження трудового стажу окремих категорій працівників визначені пунктом 20 Порядку № 637, згідно з яким, у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників (додаток № 5). У довідці має бути вказано: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, куди включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка.

Матеріалами справи підтверджено, що періоди роботи, які не були враховані Головним управлінням ПФУ в Одеській області до страхового та пільгового стажу записані у трудовій книжці позивача.

Дослідивши копію трудової книжки, суд встановив, що у трудовій книжки позивача здійснені записи, які містять повну інформацію: дати прийняття та звільнення, посада та місце роботи, на підставі якого документу здійснений запис у трудовій книжки, відповідні печатки та підписи уповноваженої особи.

Тому, суд доходить висновку, що відповідач ГУ ПФУ в Одеській області безпідставно не зарахував до страхового і пільгового стажу позивача спірні періоди роботи та відповідно, спірні періоди підлягають зарахуванню. З урахуванням спірних періодів роботи, суд доходить висновку про наявність у позивача необхідного страхового і пільгового стажу для призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №2.

Другою підставою у відмові в призначенні пенсії позивачу, відповідно до оскарженого рішення, є те, що позивач не досягла пенсійного віку 55 років.

Так, позивач зазначила, що в оскаржуваному рішенні ГУ ПФУ в Одеській області протиправно посилається на пп.2 п.2 ст. 114 Закону №1058 та не враховує положень пункту «б» ст. 13 Закону України Про пенсійне забезпечення, в редакції, яка діяла до ухвалення Закону України від 02 березня 2015 року № 213-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення».

Позивач посилалась на те, що набуття нею права на призначення згаданої пенсії з досягненням 50 років підтверджується Рішенням Конституційного Суду України від 23 січня 2020 року № 1-р/2020 (далі - Рішення № 1-р/2020, КСУ відповідно), яким зміни до пункту «б» статті 13 Закону № 1788-ХІІ щодо збільшення пенсійного віку, внесені Законом № 213-VІІІ, були визнані неконституційними.

Проте ГУПФУ в Одеській області відмовило у призначенні пільгової пенсії у зв`язку з недосягненням пенсійного віку (55 років), посилаючись на пункт 2 частини другої статті 114 Закону № 1058-IV у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2148-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» (далі - Закон № 2148-VIII), яким, зокрема, підвищено вік виходу на пенсію на пільгових умовах на 5 років.

Відповідачі вважають, що виключно Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» визначаються, зокрема: умови набуття права та порядок визначення розмірів пенсійних виплат; пенсійний вік чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на призначення пенсії за віком.

У якості нормативного обґрунтування своєї позиції відповідачі наголосили, що в пункті 16 розділу XV «Прикінцевих положень» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» зазначено, що до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом, закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Надаючи оцінку вказаним доводам та запереченням сторін, суд виходить з такого.

Відповідно до статті 1 Конституції України Україна є суверенна і незалежна, демократична, соціальна, правова держава.

Офіційне тлумачення положення статті 1 Конституції України міститься у рішенні Конституційного Суду України № 3-рп/2012 від 25 січня 2012 року, згідно з яким «Основними завданнями соціальної держави є створення умов для реалізації соціальних, культурних та економічних прав людини, сприяння самостійності і відповідальності кожної особи за свої дії, надання соціальної допомоги тим громадянам, які з незалежних від них обставин не можуть забезпечити достатній рівень життя для себе і своєї сім`ї».

Згідно із статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення.

Водночас у пункті 5 рішення № 8-рп/2005 від 11.10.2005 Конституційний Суд України зазначив, що право на пенсійне забезпечення є складовою конституційного права на соціальний захист.

За приписами пунктів 1, 6 частини першої статті 92 Конституції України права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

У преамбулі Закону України від 05.11.1991 № 1788-XII «Про пенсійне забезпечення» (далі - Закон № 1788-XII) зазначено, що цей Закон відповідно до Конституції України гарантує всім непрацездатним громадянам України право на матеріальне забезпечення за рахунок суспільних фондів споживання шляхом надання трудових і соціальних пенсій.

Згідно із статтею 2 Закону № 1788-XII за цим Законом призначаються трудові пенсії: до яких відносяться пенсії за віком; по інвалідності; в разі втрати годувальника; за вислугу років.

За приписами статті 12 Закону № 1788-XII право на пенсію за віком мають чоловіки - після досягнення 60 років і при стажі роботи не менше 25 років, жінки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 20 років.

Згідно з пунктом «б» статті 13 Закону № 1788-XII в редакції, чинній до внесення змін Законом України від 02 березня 2015 року № 213-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» (далі - Закон № 213-VІІІ), на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи: працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, що затверджений Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць: чоловіки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 25 років, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах;

жінки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

Статтею 13 Закону № 1788-XII було передбачено зменшення пенсійного віку для чоловіків і жінок відносно загального пенсійного віку (60 років для чоловіків і 55 років для жінок) з урахуванням різниці між пенсійним віком у чоловіків і жінок на 10 років для працівників, зайнятих повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, та на 5 років для працівників, зайнятих повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці; зменшення пенсійного віку та стажу для чоловіків і жінок стосовно загального пенсійного віку з урахуванням різниці між пенсійним віком у чоловіків і жінок на 5 років.

Отже, за змістом наведеної норми пенсія за віком на пільгових умовах є особливим видом пенсії, яка призначається конкретній особі на підставі наявного страхового стажу, залежить від праці такої особи в особливих умовах, певно визначений час, призначення якої має відбуватись при досягненні нижчого пенсійного віку.

У постанові від 18 лютого 2020 року у справі № 1840/3344/18 Верховний Суд зазначив, що «пенсія за віком» - це свого роду «державний депозит» (примусовий та індивідуальний) кожної особи, який залежить від праці такої особи, та підлягає безумовному поверненню з боку держави у встановленому розмірі протягом всього життя пенсіонера після досягнення певного віку.

Верховний Суд в рішенні від 21.04.2021 року у зразковій справі №360/3611/20 дійшов висновку про те, що зазначений правовий висновок необхідно розповсюдити також і на «пенсії за віком на пільгових умовах».

Законом № 213-VІІІ, який набрав чинності з 01 квітня 2015 року, збільшено раніше передбачений пунктом «б» статті 13 Закону № 1788-ХІІ вік набуття права на пенсію на пільгових умовах, зокрема, жінкам з 50 років до 55 років.

09 липня 2003 року було ухвалено Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 1058-ІV).

03 жовтня 2017 року Верховною Радою України було ухвалено Закон «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» № 2148-VIII, яким Закон України від 09 липня 2003 року № 1058-ІV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» доповнено розділом XIV-1, який передусім, у контексті предмету спору, містить пункт 2 частини другої статті 114 такого змісту:

2) працівникам, зайнятим повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 55 років і за наявності страхового стажу не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

Також зазначена норма передбачає зміст ідентичний пункту «б» статті 13 Закону № 1788-XII в редакції Закону України від 2 березня 2015 року № 213-VIII щодо підвищення на 5 років віку виходу на пенсію на пільгових умовах.

За конституційним поданням народних депутатів України Закон № 213-VIII перевірявся на відповідність Конституції України.

Рішенням Конституційного Суду України від 23 січня 2020 року у справі N 1-р/2020 визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), стаття 13, частина друга статті 14, пункти «б» - «г» статті 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 5 листопада 1991 року N 1788-XII зі змінами, внесеними Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року № 213-VIII (пункт 1 Рішення1-р/2020).

Саме це Рішення Конституційного Суду України у справі № 1-р/2020 покладено в основу позовних вимог (далі - Рішення № 1-р/2020).

Позивач вважає, що за наявності необхідного стажу роботи та досягненням 50 років вона має право на пенсію на пільгових умовах.

Натомість відповідачі керуються Законом № 1058-ІV (в редакції Закону №2148-VIII), за яким пенсійний вік становить 55 років.

Водночас Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2148-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій», що містить ідентичні правові норми щодо збільшення пенсійного віку, на предмет конституційності не перевірявся.

Згідно із частиною першою статті 92 Закону України від 13 липня 2017 року № 2136-VIII «Про Конституційний Суд України» (далі - Закон № 2136-VIII) юридичну позицію Конституційний Суд викладає у мотивувальній та/або резолютивній частині рішення, висновку.

Вирішуючи спір, суд бере до уваги, що у рішенні від 23 січня 2020 року Конституційний Суд України зробив висновок щодо неконституційності підвищення на 5 років віку виходу на пенсію на пільгових умовах та визнав неконституційною, зокрема, статтю 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 5 листопада 1991 року № 1788-XII зі змінами, внесеними Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року № 213-VIII (пункт 1 Рішення № 1-р/2020).

Статтею 151-2 Конституції України встановлено, що рішення та висновки, ухвалені Конституційним Судом України, є обов`язковими, остаточними і не можуть бути оскаржені.

Конституційний Суд України в рішенні від 8 червня 2016 року у справі № 4-рп/2016 зауважив, що закони, інші правові акти або їх окремі положення, визнані неконституційними, не можуть бути прийняті в аналогічній редакції, оскільки рішення Конституційного Суду України є «обов`язковими до виконання на території України, остаточними і не можуть бути оскаржені» (частина друга статті 150 Конституції України). Повторне запровадження правового регулювання, яке Конституційний Суд України визнав неконституційним, дає підстави стверджувати про порушення конституційних приписів, згідно з якими закони та інші нормативно-правові акти ухвалюються на основі Конституції України і повинні відповідати їй (частина друга статті 8 Основного Закону України, пункт 7 рішення № 4-рп/2016).

З огляду на наведене, правова норма, яка регулює правовідносини аналогічно нормі, що визнана Конституційним Судом України неконституційною, або дублює таку правову норму (незалежно від періоду її прийняття та виду нормативного акту, в якому вона втілена), не підлягає застосуванню. У такому разі суд застосовує норми Конституції України як норми прямої дії.

Висновок у рішенні Конституційного Суду України у справі № 4-рп/2016 зроблений з урахуванням вимог частини 2 статті 150 Конституції України в редакції, чинній на момент прийняття рішення № 4-рп/2016, яка є тотожною статті 151-2 Конституції України у редакції на час розгляду справи та статті 8 Конституції України.

Водночас висновок, сформований у пункті 7 рішення № 4-рп/2016, застосовується судом з урахуванням обставин справи та вимог статті 151-2 Конституції України.

Згідно із частиною першою статті 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

У пункті 3.1 рішення № 1-р/2020 від 23.01.2020 наголошено, що за юридичною позицією Конституційного Суду України верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність (абзац другий підпункту 4.3 пункту 4 мотивувальної частини рішення від 27 лютого 2018 року № 1-р/2018). Відповідно до змісту статті 8 Конституції України, розвиваючи практику Конституційного Суду України, верховенство права слід розуміти, зокрема, як механізм забезпечення контролю над використанням влади державою та захисту людини від свавільних дій державної влади.

Також у пункті 4.4. мотивувальної частини Рішення від 23 січня 2020 року № 1-р/2020 Конституційний Суд України дійшов висновку, що стаття 13, частина друга статті 14, пункти «б»-«г» статті 54 Закону № 1788 зі змінами, внесеними Законом № 213, якими передбачено поетапне підвищення на 5 років віку виходу на пенсію на пільгових умовах з урахуванням відповідного стажу роботи та на пенсію за вислугу років для працівників, визначених у вказаних нормах, порушують легітимні очікування таких осіб, а отже, суперечать частині першій статті 8 Конституції України, тобто порушують принцип верховенства права, складовою якого є юридична визначеність.

У першому пункті резолютивної частини рішення КСУ від 23 січня 2020 року № 1-р/2020 визнано неконституційними статтю 13, частину другу статті 14, пункти «б» - «г» статті 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 5 листопада 1991 року № 1788-XII в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 2 березня 2015 року № 213-VIII.

У контексті предмету спору Конституційним Судом України визнані неконституційними положення щодо підвищення віку виходу на пенсію для пільгових категорій осіб та згідно з пунктом 2 резолютивної частині Рішення КСУ № 1-р/2020 зазначені положення втрачають чинність з дня ухвалення цього Рішення (тобто з 23 січня 2020 року).

У пункті третьому резолютивної частини рішення КСУ від 23 січня 2020 року № 1-р/2020 викладена юридична позиція щодо порядку виконання цього Рішення, а саме: застосуванню підлягають положення Закону № 1788-XII в редакції до внесення змін Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року № 213-VIII для осіб, які працювали до 1 квітня 2015 року на посадах, визначених у вказаних нормах.

Згідно із частиною другою статті 8 Закону «Про Конституційний Суд України» з метою захисту та відновлення прав особи Суд розглядає питання щодо відповідності Конституції України (конституційності) акта (його окремих положень), який утратив чинність, але продовжує застосовуватись до правовідносин, що виникли під час його чинності

У третьому пункті Рішення № 1-р/2020 визначено порядок його виконання щодо тих осіб, які працювали до 1 квітня 2015 року (набрання чинності Законом № 213-VIII) на посадах, визначених у вказаних нормах.

Таким чином, Конституційний Суд в Рішенні № 1-р/2020 визначив спосіб захисту та відновлення прав осіб, що зазнали їх порушення у зв`язку з ухваленням Закону № 213-VIII.

Припис акта, визнаний неконституційним Конституційним Судом України із змістовних підстав більше не може бути застосованим під час розгляду справ судами з мотивів його суперечності Конституції України.

Верховний Суд в рішенні від 21.04.2021 року у зразковій справі №360/3611/20 дійшов висновку, що до категорії осіб, на яких поширюється дія Рішення Конституційного Суду України від 23.01.2020 № 1-р/2020, і відповідно мають право на пенсію за віком на пільгових умовах за положеннями Закону № 1788-ХІІ після 23.01.2020 (набрання чинності Рішення КСУ № 1-р/2020) належать особи, які працювали до 01.04.2015, були зайняті повний робочий день на роботах із шкідливими і важкими умовами праці, мали стаж роботи, визначений статтею 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» в редакції, яка діяла до 01.04.2015, та досягли віку, визначеного цією статтею, на момент звернення до Пенсійного фонду за призначенням пенсії (пункт 100 мотивувальної частини).

Відповідно до розрахунку страхового стажу, позивач працювала до 01.04.2015 року на роботах, які відносяться до списку № 2 та зараховані до пільгового стажу і становлять більше 10 років.

Враховуючи викладені та встановлені судом обставини, суд доходить висновку, що у позивача наявний необхідний страховий та пільговий стаж, пільговий стаж у необхідному розмірі отриманий позивачем до 01.04.2015 року, а тому суд зазначає, що позивач має право на призначення пенсії на пільгових умовах після досягнення 50 років.

Станом на дату звернення до пенсійного органу із заявою про призначення пенсії, вік позивача складав 50 років 9 місяців, про що зазначає ГУ ПФУ в Одеській області в оскаржуваному рішенні.

Таким чином, відповідно до висновків Верховного Суду, викладених в пункті 100 мотивувальної частини рішення від 21.04.2021 року у зразковій справі №360/3611/20, суд вважає, що позивач належить до категорії осіб, на яких поширюється дія Рішення Конституційного Суду України від 23.01.2020 № 1-р/2020, і відповідно має право на пенсію за віком на пільгових умовах за положеннями Закону № 1788-ХІІ після 23.01.2020 (набрання чинності Рішення КСУ № 1-р/2020), оскільки позивач працювала повний робочий день на роботах із шкідливими і важкими умовами праці, мала стаж роботи, визначений статтею 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» в редакції, яка діяла до 01.04.2015, та досягла віку, визначеного цією статтею, на момент звернення до Пенсійного фонду за призначенням пенсії.

Доводи відповідачів, що єдиним законом, який регулював питання призначення пенсії за віком на пільгових умовах був Закон №1058 спростовуються приписами ч. 1 ст. 4 Закону №1058, де вказано, що законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, цього Закону, законів України "Про недержавне пенсійне забезпечення", "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (далі - закони про пенсійне забезпечення), а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні.

Також суд зауважує, що Закон України Про пенсійне забезпечення є чинним та неконституційним не визнавався.

Таким чином, вказані доводи відповідачів судом відхиляються.

Враховуючи з`ясовані судом факти та обставини справи, висновки Верховного Суду, наведені норми матеріального та процесуального законодавства та керуючись принципом верховенства права, суд доходить висновку про протиправність прийнятого Головним управлінням ПФУ в Одеській області рішення, а тому позовні вимоги - визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області №89 від 27.01.2022 року про відмову ОСОБА_1 в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах.

Стосовно решт позовних вимог суд зазначає таке.

Постановою правління Пенсійного фонду України від 16.12.2020 року № 25-1 «Про затвердження Змін до деяких постанов правління Пенсійного фонду України», внесені зміні до Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 25 листопада 2005 року № 22-1, зокрема, п.4.2 Порядку передбачено, що після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який формує атрибути сканованих документів (із зазначенням часу їх створення), електронну пенсійну справу та п.4.10. передбачено, що після призначення пенсії, поновлення виплати раніше призначеної пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший електронна пенсійна справа засобами програмного забезпечення передається до органу, що призначає пенсію, за місцем проживання (реєстрації)/фактичного місця проживання особи для здійснення виплати пенсії.

Матеріалами справи підтверджено, що позивачка є внутрішньо переміщеною особою, та відповідно до довідки від 20.01.2022 року № 6331- фактично проживає за адресою: АДРЕСА_4 .

Згідно із статтею 18 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, у тому числі соціальних, трудових, виборчих прав та прав на освіту, після залишення ними тимчасово окупованої території. Гарантії прав, свобод та законних інтересів осіб, які переселилися з тимчасово окупованої території України та перебувають на території України на законних підставах, визначаються Законом України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб".

Частиною 3 статті 7 Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" встановлено, що громадянин пенсійного віку, особа з інвалідністю, дитина з інвалідністю та інша особа, яка перебуває у складних життєвих обставинах, яких зареєстровано внутрішньо переміщеними особами, мають право на отримання соціальних послуг відповідно до законодавства України за місцем реєстрації фактичного місця проживання такої внутрішньо переміщеної особи.

Відповідно, позивач має перебувати на пенсійному обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Харківській області.

Таким чином, суд доходить висновку, що за позовними вимогами - зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області зарахувати позивачу до загального стажу період роботи з 29.05.1990 року по 19.01.1995 року, зарахувати до загального та пільгового стажу за списком №2 період роботи з 26.01.1995 року по 31.12.1998 року та призначити позивачу пенсію за віком на пільгових умовах з 20.01.2022 року з дня звернення за пенсією, належним відповідачем є Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області.

З огляду на те, що суд дійшов висновку про протиправність рішення про відмову у призначенні пенсії, безпідставного неврахування позивачу до страхового стажу період роботи з 29.05.1990 року по 19.01.1995 року, до страхового та пільгового стажу за списком №2 період роботи з 26.01.1995 року по 31.12.1998 року, наявність права на пенсію на пільгових умов після досягнення 50 років, а також не встановлення підстав для повторного розгляду заяви позивача про призначення пенсії, суд доходить висновку, що позовні вимоги зобов`язати зарахувати позивачу до загального стажу період роботи з 29.05.1990 року по 19.01.1995 року, зарахувати до загального та пільгового стажу за списком №2 період роботи з 26.01.1995 року по 31.12.1998 року та призначити позивачу пенсію за віком на пільгових умовах з 20.01.2022 року з дня звернення за пенсією, є правомірними та належать задоволенню шляхом зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області зарахувати ОСОБА_1 до страхового стажу період роботи з 29.05.1990 року по 19.01.1995 року, до страхового та пільгового стажу за списком №2 період роботи з 26.01.1995 року по 31.12.1998 року згідно із записів у трудовій книжці НОМЕР_2 ; та зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком на пільгових умовах за Списком № 2 з 20 січня 2022 року на підставі пункту «б» ст. 13 Закону України Про пенсійне забезпечення, в редакції, яка діяла до ухвалення Закону України від 02 березня 2015 року № 213-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення».

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 45 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», пенсія призначається з дня звернення за пенсією.

Щодо позовних вимог зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області передати електронну пенсійну справу для здійснення виплати пенсії до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, суд зазначає, що ці позовні вимоги є безпідставними та не належать задоволенню, оскільки як вже зазначалось вище, відповідно до п.4.10. Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 25 листопада 2005 року № 22-1, після призначення пенсії, поновлення виплати раніше призначеної пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший електронна пенсійна справа засобами програмного забезпечення передається до органу, що призначає пенсію, за місцем проживання (реєстрації)/фактичного місця проживання особи для здійснення виплати пенсії.

Суду не надані докази того, що Головним управлінням ПФУ в Одеській області були порушені вимоги п. 4.10. цього Порядку та не передана електронна пенсійна справа позивача до Головного управління ПФУ в Харківській області.

Стосовно позовної вимоги про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області здійснювати позивачу виплату пенсії за переданою електронною пенсійною справою, суд зазначає, що ця позовна вимога не належить задоволенню, оскільки вона є передчасною.

Так, зі змісту пункту 4 частини першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України вбачається, що захисту адміністративним судом підлягають порушені права, свободи чи інтереси у сфері публічно-правових відносин.

Однак, на час розгляду справи, пенсія позивачу ще не призначена та не нарахована та Головним управлінням ПФУ в Харківській області не допущено порушення права на виплату пенсії.

Частиною 1 статті 72 КАС України встановлено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

У зв`язку з тим, що позивач звільнений від сплати судового збору, жодні судові витрати не підлягають компенсації за рахунок Державного бюджету України.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 6, 12, 72, 77,90, 139, 246, 255,295,297 КАС України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 ( НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_2 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (, місцезнаходження: 65107, м. Одеса, вул. Канатна, 83) та Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (, місцезнаходження: 61022, м. Харків, майдан Свободи 5, Держпром, 3 під`їзд, 2 поверх) про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,- задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (, місцезнаходження: 65107, м. Одеса, вул. Канатна, 83) №89 від 27.01.2022 року про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 ( НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_2 ).

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області (, місцезнаходження: 61022, м. Харків, майдан Свободи 5, Держпром, 3 під`їзд, 2 поверх) зарахувати ОСОБА_1 ( НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_2 ) до страхового стажу період роботи з 29.05.1990 року по 19.01.1995 року, до страхового та пільгового стажу за списком №2 період роботи з 26.01.1995 року по 31.12.1998 року згідно із записів у трудовій книжці НОМЕР_2 .

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області (, місцезнаходження: 61022, м. Харків, майдан Свободи 5, Держпром, 3 під`їзд, 2 поверх) призначити ОСОБА_1 ( НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_2 ) пенсію за віком на пільгових умовах за Списком № 2 з 20 січня 2022 року на підставі пункту «б» ст. 13 Закону України Про пенсійне забезпечення, в редакції, яка діяла до ухвалення Закону України від 02 березня 2015 року № 213-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення».

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено в порядку та в строки, встановлені ст. ст. 295,297 КАС України, з урахуванням п.п.15.5 п. 15 ч. 1 Перехідних положень КАС України, п. 3 Розділу IV Прикінцеві положення КАС України.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та в строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Суддя Л.Р. Юхтенко