Справа № 120/795/23
Суддя: Слободонюк Михайло Васильович
Дата ухвалення: 2023-02-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

02 лютого 2023 р. Справа № 120/795/23

Вінницький окружний адміністративний суд у складі судді Слободонюка М.В., розглянувши в м. Вінниці в порядку письмового провадження без виклику учасників справи заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову до подання позовної заяви; інші особи, які можуть отримати статус відповідача Вінницька міська рада, Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ), інші особи, які можуть отримати статус третьої особи Комунальне некомерційне підприємство «Вінницький міський клінічний пологовий будинок № 2», Національна професійна спілка «Прометей»

ВСТАНОВИВ:

01.02.2023 до Вінницького окружного адміністративного суду надійшла заява ОСОБА_1 (надалі ОСОБА_1 , заявник) про забезпечення позову до подання позовної заяви шляхом:

- зупинення дії рішення 25 сесії 8 скликання Вінницької міської ради №1208 від 30 вересня 2022 року "Про реорганізацію комунального некомерційного підприємства "Вінницький міський клінічний пологовий будинок № 2";

- заборони Вінницькій міській раді вчиняти дії щодо реорганізації юридичної особи комунального некомерційного підприємства "Вінницький міський клінічний пологовий будинок №2";

- заборони Вінницькій міській раді та всім державним реєстраторам суб`єктів державної реєстрації юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, включаючи державних реєстраторів структурних підрозділів територіальних органів Міністерства юстиції України, виконавчих органів сільських, селищних та міських рад, Київської та Севастопольської міської, районної, районної в містах Києві та Севастополі державної адміністрації, нотаріусам та акредитованим суб`єктам державної реєстрації, вчиняти реєстраційні дії та проводити державну реєстрацію будь-яких змін до відомостей про юридичну особу - Комунальне некомерційне підприємство "Вінницький міський клінічний пологовий будинок № 2";

- заборони Вінницькій міській раді та Комісії з реорганізації шляхом приєднання комунального некомерційного підприємства "Вінницький міський клінічний пологовий будинок №2" вчиняти дії щодо майна комунального некомерційного підприємства "Вінницький міський клінічний пологовий будинок № 2", а саме: передавати в оперативне управління, постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати в оренду, продавати, використовувати як заставу, вирішувати питання його відчуження;

- заборони Вінницькій міській раді та Комісії з реорганізації шляхом приєднання Комунального некомерційного підприємства "Вінницький міський клінічний пологовий будинок №2" проводити скорочення працівників Комунального некомерційного підприємства "Вінницький міський клінічний пологовий будинок №2" на підставі рішення Вінницької міської ради 25 сесії 8 скликання №1208 від 30 вересня 2022 року "Про реорганізацію комунального некомерційного підприємства "Вінницький міський клінічний пологовий будинок № 2".

Подана заява мотивована тим, що ОСОБА_1 має намір звернутися до суду з позовом до Вінницької міської ради, Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), за участі третіх осіб: комунального некомерційного підприємства "Вінницький міський клінічний пологовий будинок №2", Національної професійної спілки "Прометей" про скасування рішення Вінницької міської ради №1208 від 30.09.2022 року "Про реорганізацію комунального некомерційного підприємства "Вінницький міський клінічний пологовий будинок № 2", визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора.

Вказує на те, що він належить до Вінницької міської територіальної громади, яка є власником комунального некомерційного підприємства "Вінницький міський клінічний пологовий будинок № 2", а також є членом трудового колективу даного комунального підприємства, працюючи на посаді лікаря-акушера-гінеколога гінекологічного відділення відповідно до наказу№38-Л від 25.09.1992 року.

Вважає, що у зв`язку з прийняттям міською радою рішення №1208 від 30.09.2022 та проведенням незаконної реорганізації комунального некомерційного підприємства "Вінницький міський клінічний пологовий будинок № 2" порушуються його права, як члена трудового колективу, оскільки реорганізація є недбайливим ставленням до комунального майна, веде до занедбання і можливого знесення будівлі, втрати і нецільового використання комунального дороговартісного майна, медичного обладнання. Більше того, сам трудовий колектив цього підприємства припинить своє існування, у зв`язку з чим місто втратить кваліфікованих лікарів, які змушені будуть працювати не за своїм фахом.

Також вказав, що в результаті незаконної реорганізації він зазнає майнової шкоди у вигляді повної (у разі звільнення) або часткової (у разі переведення на іншу роботу) втрати щомісячного доходу.

Окремо звертає увагу на те, що рішення, яке планується ним оскаржити, винесено міською радою безпідставно та всупереч передбаченій законом процедурі, позаяк було прийнято без громадського обговорення в трудовому колективі та територіальній громаді міста Вінниці. Як наслідок, на підставі протиправного рішення 14.10.2022 державним реєстратором Північно-Західного управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) було таким чином здійснено незаконну, на думку заявника, реєстраційну дію щодо внесення КНП «Внесення рішення засновників (учасників) юридичної особи або уповноваженого ним органу щодо припинення юридичної особи в результаті реорганізації», проведену в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Отже, враховуючи наведене заявник переконує суд в тому, що наразі існує обґрунтована вірогідність того, що державна реєстрація припинення комунального некомерційного підприємства "Вінницький міський клінічний пологовий будинок № 2" як юридичної особи буде проведена до набрання законної сили судовим рішенням у цій справі, що зумовлює необхідність у вжитті термінових заходів забезпечення позову, у зв`язку з чим і звернувся до адміністративного суду з відповідною заявою.

Частиною 1 статті 154 КАС України передбачено, що заява про забезпечення позову розглядається судом, у провадженні якого перебуває справа або до якого має бути поданий позов, не пізніше двох днів з дня її надходження, без повідомлення учасників справи.

З огляду на викладене, заява про забезпечення позову розглядається судом без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні).

Розглянувши подану заяву суд виходив з такого.

Інститут забезпечення адміністративного позову регламентовано статтями 150, 151 КАС України, які закріплюють підстави для вжиття заходів забезпечення адміністративного позову, а також види забезпечення позову в адміністративному процесі.

Так, забезпечення адміністративного позову - це вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, або до якого має бути подано адміністративний позов, до вирішення адміністративної справи по суті визначених законом заходів з метою створення можливості реального виконання у майбутньому судового рішення, якщо його буде прийнято на користь позивача.

Відповідно до вимог частини першої статті 150 КАС України, суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи може вжити визначені цією статтею заходи забезпечення адміністративного позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо:

1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або

2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

В той же час положення Кодексу адміністративного судочинства України окремо не визначають особливостей визначення правил юрисдикції при подані відповідних заяв про забезпечення позову. Однак такі вимоги випливають зі змісту статті 153 КАС України, пунктом 1 частини першої якої передбачено, що заява про забезпечення позову до подання позовної заяви подається до суду, до якого має бути поданий позов за правилами підсудності, встановленими цим Кодексом. Тобто, в цьому випадку розуміється, що судом має розглядатися саме адміністративна справа, яка стосується вирішення публічно-правового спору.

Із вищевикладеного слідує, що забезпечення адміністративного позову в порядку, визначеному главою 10 КАС України, допускається лише у випадку належності розгляду відповідного спору в порядку адміністративного судочинства. Отже, адміністративний суд може забезпечити лише той позов, на спір щодо розгляду якого поширюється юрисдикція адміністративних судів.

Таким чином при розгляді питання щодо забезпечення адміністративного позову судом в першу чергу має бути з`ясовано характер спору (предмет позову) та його юрисдикційна належність, тобто можливість розгляду такого спору в порядку адміністративного судочинства.

Зі змісту поданої заяви про забезпечення позову судом встановлено, що підставою для звернення з такою заявою є незгода заявника із рішенням 25 сесії 8 скликання Вінницької міської ради №1208 від 30 вересня 2022 року "Про реорганізацію комунального некомерційного підприємства "Вінницький міський клінічний пологовий будинок № 2", яке ОСОБА_1 планується оскаржити в судовому порядку.

Відтак, суду необхідно перевірити, чи являється спір щодо оскарження цього рішення міської ради та пов`язаних із його реалізацією інших рішень державного реєстратора щодо вчинення реєстраційних дій по відношенню до комунального некомерційного підприємства "Вінницький міський клінічний пологовий будинок № 2" публічно-правовим, тобто таким, що належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Так, критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад спірних правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Згідно із частиною першою статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до положень пунктів 1, 2, 7 частини першої статті 4 КАС України адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг. Суб`єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Пунктом 1 частини першої статті 19 КАС України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Як зазначає Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 23.01.2019 року у справі №822/160/16, помилковим є поширення юрисдикції адміністративних судів на усі спори, стороною яких є суб`єкт владних повноважень, адже визначальною ознакою для правильного вирішення спору є характер правовідносин, у яких виник спір. Згідно правової позиції Верховного Суду публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Однак сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин (Постанова Верховного Суду від 04.09.2018 № 826/1934/17).

В той же час відповідно до пункту 3 частини першої статті 20 Господарського процесуального кодексу України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, в тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів.

Порівняльний аналіз змісту статті 20 Господарського процесуального кодексу України та статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України у сукупності дає підстави для висновку про те, що при вирішенні питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і господарських справ у кожній конкретній справі недостатньо застосування виключно формального критерію - визначення суб`єктного складу спірних правовідносин (участь у них суб`єкта владних повноважень). Визначальною ознакою для правильного вирішення такого питання є характер правовідносин, з яких виник спір.

За змістом статті 55 Господарського кодексу України суб`єктами господарювання визнаються учасники господарських відносин, які здійснюють господарську діяльність, реалізуючи господарську компетенцію (сукупність господарських прав та обов`язків), мають відокремлене майно і несуть відповідальність за своїми зобов`язаннями в межах цього майна, крім випадків, передбачених законодавством.

Суб`єктами господарювання є господарські організації - юридичні особи, створені відповідно до Цивільного кодексу України, державні, комунальні та інші підприємства, створені відповідно до цього Кодексу, а також інші юридичні особи, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані в установленому законом порядку.

Відповідно до статті 59 Господарського кодексу України припинення суб`єкта господарювання здійснюється відповідно до закону.

Згідно із частиною четвертою статті 140 Конституції України місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи. Органами місцевого самоврядування, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, є районні та обласні ради.

Відповідно до статті 143 Конституції України територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності; затверджують програми соціально-економічного та культурного розвитку і контролюють їх виконання; затверджують бюджети відповідних адміністративно-територіальних одиниць і контролюють їх виконання; встановлюють місцеві податки і збори відповідно до закону; забезпечують проведення місцевих референдумів та реалізацію їх результатів; утворюють, реорганізовують та ліквідовують комунальні підприємства, організації і установи, а також здійснюють контроль за їх діяльністю; вирішують інші питання місцевого значення, віднесені законом до їхньої компетенції.

Частинами першою та третьою статті 16 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" встановлено, органи місцевого самоврядування є юридичними особами і наділяються цим та іншими законами власними повноваженнями, в межах яких діють самостійно і несуть відповідальність за свою діяльність відповідно до закону. Матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у комунальній власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад.

Згідно з пунктом 30 частини 1 статті 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання прийняття рішень щодо створення, ліквідацію, реорганізацію та перепрофілювання підприємств, установ та організацій комунальної власності територіальної громади.

Таким чином, засновником та власником корпоративних прав підприємства комунальної форми власності є територіальна громада, інтереси якої представляє відповідна рада.

Із долученої до поданої заяви про забезпечення позову копії статуту Комунального некомерційного підприємства «Вінницький міський клінічний пологовий будинок № 2» (далі Підприємство), затвердженого рішенням Вінницької міської ради від 25.02.2022 № 895 (далі Статут) слідує, що Підприємство засноване на комунальній власності Вінницької міської територіальної громади, та його власником є Вінницька міська територіальна громада в особі Вінницької міської ради (пункти 1.2, 1.3, 1.4 Статуту).

При цьому, як зазначено в пункті 6.2.2 цього Статуту, саме до компетенції власника, тобто Вінницької міської ради, належить прийняття рішення про реорганізацію, ліквідацію та перепрофілювання Підприємства.

Відповідно до частини першої статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

Отже, в даному випадку саме до компетенції Вінницької міської ради належить здійснення розпорядчих функцій та прийняття рішень, зокрема, про створення, ліквідацію, реорганізацію та перепрофілювання підприємств, установ та організацій комунальної власності відповідної територіальної громади.

Згідно з частиною другою статті 169 Цивільного кодексу України територіальні громади можуть створювати юридичні особи публічного права (комунальні підприємства, спільні комунальні підприємства, навчальні заклади тощо) у випадках та в порядку, встановлених Конституцією України та законом.

Аналіз вказаних норм дає підстави для висновку, що створення, реорганізація та припинення органом місцевого самоврядування комунального підприємства є діяльністю по розпорядженню власністю територіальної громади, яка містить ознаки приватноправового спору з майнових відносин.

Як зазначено в поданій заяві про забезпечення позову, ОСОБА_1 має намір звернутися до суду з позовом про визнання протиправним та скасування рішення 25 сесії 8 скликання Вінницької міської ради №1208 від 30 вересня 2022 року "Про реорганізацію комунального некомерційного підприємства "Вінницький міський клінічний пологовий будинок № 2".

Суд зазначає, що вказане рішення прийнято відповідачем в межах повноважень ради та є розпорядчим документом щодо власності територіальної громади, який передбачає індивідуалізовані приписи щодо реорганізації конкретної юридичної особи.

Тож, скликаючи відповідну сесію ради та приймаючи на ній спірне рішення Вінницька міська рада реалізовувала організаційно-господарську діяльність та діяла не як суб`єкт владних повноважень, а як засновник та власник юридичної особи, а тому рішення Вінницької міської ради №1208 від 30 вересня 2022 року в цьому випадку не є рішеннями суб`єкта владних повноважень у розумінні Кодексу адміністративного судочинства України, а є рішенням власника корпоративних прав (засновника) комунальної установи.

Спори з приводу оскарження рішень ради як власника корпоративних прав (засновника) комунальної установи є найбільш наближеним до спорів, пов`язаних з діяльністю або припиненням діяльності юридичної особи, а тому повинні розглядатися за правилами господарського судочинства.

Аналогічні висновки у подібних правовідносинах викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 27 травня 2020 року у справі № 813/1232/18, від 09 вересня 2020 року у справі № 260/91/19 та у постановах Верховного Суду від 22 жовтня 2020 року у справі № 694/1174/16-а, від 29 вересня 2022 року у справі № 260/583/20, від 07 грудня 2022 року у справі №816/1260/17.

Суд звертає увагу заявника, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 09 вересня 2020 року у справі № 260/91/19 відступила від висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справах № 1340/5441/18 та № 813/1368/18, згідно яких, спори у подібних правовідносинах належить розглядати у порядку адміністративного судочинства, та сформувала висновок про те, що такі спори є найбільш наближеним до спорів, пов`язаних з діяльністю або припиненням діяльності юридичної особи, а тому повинні розглядатися за правилами господарського судочинства.

Таким чином, спір щодо оскарження рішення 25 сесії 8 скликання Вінницької міської ради №1208 від 30 вересня 2022 року "Про реорганізацію комунального некомерційного підприємства "Вінницький міський клінічний пологовий будинок № 2", як і похідні від цього рішення спори, пов`язані із реалізацією такого рішення (зокрема спори щодо державної реєстрації відповідних змін щодо юридичної особи) не підлягають розгляду у порядку адміністративного судочинства, так як мають розглядатись за правилами господарського судочинства.

Враховуючи наведене суд доходить висновку, що заява про забезпечення позову подана до суду, якому не належить розглядати спір по суті.

Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 20 липня 2006 року у справі "Сокуренко і Стригун проти України" зазначає, що фраза "встановлений законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін "суд, встановлений законом" у п. 1 ст. 6 Конвенції передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з … питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів". Європейський суд дійшов висновку, що національний суд не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом, і, таким чином, не міг вважатися судом, "встановленим законом".

Отже, поняття "суду, встановленого законом" зводиться не лише до правової основи самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Тобто, суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися судом, встановленим законом у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції.

В даному випадку суд вважає, що суб`єктом звернення із відповідною заявою про вжиття заходів забезпечення позову не доведено існуванням передбачених статтями 150-153 КАС України підстав для вжиття заходів забезпечення саме адміністративного позову, належного розглядати адміністративним судом як судом встановленим законом, до якого можливе наступне звернення заявника із відповідною позовною заявою щодо оскарження рішень чи дій відповідачів.

Більше того, норми пункту 5 частини третьої статті 151 КАС України прямо забороняють забезпечувати позов шляхом зупинення дії рішення суб`єкта владних повноважень, яке не є предметом оскарження в адміністративній справі, або встановлювати заборону або обов`язок вчиняти дії, що випливають з такого рішення.

Таким чином, оскільки рішення 25 сесії 8 скликання Вінницької міської ради №1208 від 30 вересня 2022 року "Про реорганізацію комунального некомерційного підприємства "Вінницький міський клінічний пологовий будинок № 2" не може бути предметом судового оскарження в адміністративній справі, та в цілому спірні правовідносини, в межах яких виник спір, не є публічно-правовими, тому можливість забезпечення позову адміністративним судом в цьому випадку не допускається.

Приписи статті 154 КАС України передбачають лише два варіанта розгляду заяви про забезпечення позову, яка подана до адміністративного суду: або її повернення заявнику без розгляду у зв`язку з недотриманням вимог статті 152 цього Кодексу, або розгляд її по суті з постановленням відповідної ухвали про забезпечення позову або про відмову у його забезпеченні.

З врахуванням вищевикладених обставин суд доходить висновку, що подана заява про забезпечення позову не може бути задоволена судом.

Керуючись ст.ст. 4, 5, 19, 150 - 154, 243, 248, 256 КАС України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову до подання позовної заяви - відмовити.

Ухвала з питань забезпечення адміністративного позову може бути оскаржена. Оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання, а також не перешкоджає подальшому розгляду справи.

Ухвала суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 256 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення (складання).

Суддя Слободонюк Михайло Васильович