Справа № 160/2236/22
Суддя: Коршун А.О.
Дата ухвалення: 2023-01-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

31 січня 2023 року м. Дніпросправа № 160/2236/22

Третій апеляційний адміністративний суд
у складі колегії суддів: головуючого - судді Коршуна А.О. (доповідач),
суддів: Шлай А.В., Божко Л.А.,
розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1
на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18.07.2022р. у справі №160/2236/22
за позовом:ОСОБА_1
до: про:Військової частини НОМЕР_1 визнання бездіяльності протиправною та стягнення середнього заробітку,-

ВСТАНОВИВ:

26.01.2022р. ОСОБА_1 , звернулася до Дніпропетровського окружного адміністративного суду за допомогою поштового зв`язку з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та стягнення середнього заробітку /а.с. 1-3/.

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07.02.2022р. за вищезазначеним адміністративним позовом було відкрито провадження в адміністративній справі №160/2236/22 та справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін /а.с. 14/.

Позивач, посилаючись у адміністративному позові на те, що вона проходила військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , наказом командира військової частини НОМЕР_1 №1123 від 19.06.2017р. її було звільнено з військової служби у відставку за п «а» ч.6 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та виключено із списків особового складу та всіх видів забезпечення із 19.06.2017р., але при звільненні з військової служби не проведено остаточного розрахунку відповідачем, а саме не виплачено грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, у зв`язку з чим вона звернулася до суду з позовом, рішенням суду позовні вимоги задоволено та зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, виходячи із розміру грошового забезпечення, станом на день звільнення 19.06.2017р., у зв`язку з чим у позивача виникли підстави для звернення до суду, щодо нарахування та виплати індексації грошового забезпечення, рішенням суду позовні вимоги задоволено та зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення у сумі 50827,33грн., розрахунок за цим рішенням суду відповідачем було здійснено 20.01.2022р., а тому позивач вважає, що відповідачем не було здійснено повний розрахунок при звільненні, тому просила суд:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20.06.2017р. по 19.01.2022р. включно;

- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 20.06.2017р. по 19.01.2022р. включно.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18.07.2022р. у справі №160/2236/22 адміністративний позов задоволено частково; стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 20.06.2017р. по 19.01.2022р. включно у розмірі 6000грн.; в задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено /а.с. 27-30/ (суддя Турлакова Н.В.).
Позивач у справі, не погодившись з вищезазначеним рішенням суду, за допомогою поштового зв`язку, безпосередньо до суду апеляційної інстанції подала апеляційну скаргу /а.с. 33/, з застосуванням системи автоматизованого розподілу справи між суддями Третього апеляційного адміністративного суду визначено колегію суддів, що розглядає справу у складі: головуючий (доповідач) - суддя Коршун А.О., судді Панченко О.М., Чередниченко В.Є. / а.с. 39/.

Ухвалою Третього апеляційного адміністративного суду від 11.08.2022р. з метою забезпечення апеляційного розгляду апеляційної скарги Військової частини НОМЕР_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18.07.2022р. у справі №160/2236/22 з суду першої інстанції витребувано матеріали адміністративної справи /а.с. 40/, які надійшли до суду апеляційної інстанції 30.08.2022р. /а.с. 43/.

У зв`язку з тим, що судді Панченко О.М. та Чередниченко В.Є., які входять до складу колегії суддів, що розглядають справу №160/2236/22, перебувають у відпустці здійснено заміну складу колегії суддів у судовій справі №160/2236/22 відповідно до положення про автоматизовану систему документообігу суду.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу у справі №160/2236/22 від 01.09.2022р. визначено склад колегії суддів Третього апеляційного адміністративного суду: головуючий суддя Коршун А.О., судді Шлай А.В., Божко Л.А. /а.с. 45/.

Ухвалами Третього апеляційного адміністративного суду від 01.09.2022р. у справі №160/2236/22 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18.07.2022р. у справі №160/2236/22 /а.с. 46/ і розгляд справи в порядку письмового провадження призначено з 04.10.2022р. /а.с. 47/, про що судом у встановлений чинним процесуальним законодавством спосіб було повідомлено учасників справи.

Представник Відповідача, у письмовому відзиві на апеляційну скаргу, просив рішення суду першої інстанції від 18.07.2022р. у даній справі скасувати повністю.

Відповідно до ч.5 ст.250 КАС України датою ухвалення судового датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Під час розгляду цієї адміністративної справи, судом першої інстанції встановлено та підтверджено апеляційним судом, що позивача у справі ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ), відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №123 від 19.06.2017р. старшого солдата звільнено з військової служби у відставку за п. «а» ч.6 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» /а.с. 6/ і позивача виключено з 19.06.2017р. із списків особового складу військової частини, всіх видів забезпечення та направлено до ІНФОРМАЦІЯ_1 для зарахування на військовий облік.

20 жовтня 2018 року ОСОБА_2 зареєструвала шлюб та змінила своє прізвище на ОСОБА_3 , що підтверджується актовим записом №142 від 20.10.2018р., про що видано свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_2 від 20.10.2018р. /а.с. 10/.

Будь-який спір стосовно невиплачених при звільненні позивача 19.06.2017р. належних йому сум між позивачем та відповідачем станом на час звільнення був відсутній .

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27.05.2021р. у справі №160/17612/20 адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково; визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати в повному розмірі індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01.12.2015по 19.06.2017 роки включно із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку індексації грошового забезпечення січень 2008 року; зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати і виплатити на користь ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 19.06.2017 року включно із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку індексації грошового забезпечення січень 2008 року; в решті позовних вимог відмовлено.

Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 21.12.2021р. року у справі №160/17612/20 рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27.05.2021р. у справі №160/17612/20 залишено без змін.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30.04.2021р. у справі №160/17621/20 адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено, зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, з період з 2015р. по 2019р., виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення 19.06.2017р., судове рішення набрало законної сили 01.06.2021р., розрахунок відповідачем здійснено - 20.01.2022р.

На виконання зазначених рішень суду, здійснено виплату індексації грошового забезпечення у розмірі 50 827, 33грн. та нарахована сума компенсації у розмірі 6 631,61 грн., що підтверджено повідомленням про надходження коштів та не заперечується сторонами /а.с.5/.

Враховуючи те, що повний розрахунок з позивачем здійснено 20.01.2022р., а не в день звільнення 19.06.2017р., позивач вважає, що набув права на виплату йому середнього заробітку за весь період затримки повного розрахунку при звільненні відповідно до вимог статей 116, 117 Кодексу законів про працю України.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній врегульовано Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» і цим Законом не передбачено такого виду відповідальності як виплата середнього заробітку за час затримки нарахування та здійснення всіх виплат при звільненні, а тому з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах у даному випадку підлягають застосуванню норми ст.116 та 117 Кодексу законів про працю України як такі, що є загальними та поширюються на правовідносини при звільненні з військової служби і такий висновок відповідає висновкам Верховного суду, викладеним у постановах від 30.01.2019р. у справі №805/4523/16-а, від 31.10.2019р. у справі №825/598/17.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган у будь-якому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до ч.1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 зробила висновок про те, що ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

В цій же постанові Велика Палата Верховного Суду зазначила, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Крім того у вищевказаній постанові було зазначено, що Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком Верховного Суду України у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 у тому, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

При цьому, виходячи з мети відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, яка полягає у компенсації працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, і які розумно можна було б передбачити, Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про те, що, з одного боку, не всі чинники, сформульовані у зазначеному висновку, відповідають такій меті. Так, сама лише наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум; момент виникнення такого спору, прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника, істотність розміру недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника не впливають на розмір майнових втрат, яких зазнає працівник у зв`язку з простроченням розрахунку.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16, і вважає, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

1. розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

2. період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

3. ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

4. інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже вищевказані правові норми дають можливість зробити висновок, про те якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України), отже у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Отже, оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.

Зазначена правова позиція повністю узгоджується із висновками Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17.

Згідно з ч.2 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» закінченням проходження військової і служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установ тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

У даній адміністративній справі встановлено, що позивач звільнена із військової служби 19.06.2017р.

Відповідно до п.8 Порядку №100 (постанова КМУ від 08.02.1995р. №100) нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, проводяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Отже, відповідно до заявлених позовних вимог на виконання приписів частини першої статті 117 КЗпП України, тобто за порушення строку проведення остаточного розрахунку при звільненні, а саме невиплату у день звільнення грошової компенсації за невикористану відпустку, як учаснику бойових дій, відповідач повинен виплатити позивачу його середній заробіток за весь час затримки розрахунку з 20.06.2017р. по 19.01.2022р.

Однак, при визначенні розміру компенсації за затримку розрахунку необхідно виходити із принципу співмірності та враховувати розмір середнього заробітку позивача, суму заборгованості, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, те що відповідач є органом державної влади, фінансування якого здійснюється з державного бюджету та інші обставини справи.

Аналогічний висновок щодо застосування норм права викладений у постановах Верховного Суду від 18.07.2018 у справі № 825/325/16, від 24.07.2019 у справі № 805/3167/18-а, який в силу вимог ч. 5 ст.242 КАС України має бути врахований судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

При цьому, відповідно до ст.117 КЗпП України якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

З огляду на вищенаведені фактичні обставини справи, які були встановлені судом, та норми чинного законодавства, яке регулює спірні відносини, що виникли між сторонами у даній справі, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач має право на виплату середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку на підставі положень статті 117 КЗпП України.

В той же час, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, враховуючи те, що правове регулювання відшкодування працівнику середнього заробітку за порушення строків розрахунку при звільненні є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок, відсутність спору між позивачем та відповідачем з приводу розміру належних до виплати сум на день звільнення, враховуючи розмір недоплаченої суми, період часу, який пройшов з моменту звільнення до звернення до суду з позовом про нарахування та виплату індексації, яка не була виплачена при звільненні, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано визначив та стягнув середній заробіток, який підлягає стягненню на користь позивача за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 6000 грн.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку про те, що суд першої інстанції об`єктивно, повно, всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення даної адміністративної справи, застосував до правовідносин, які виникли між сторонами у справі, норми права, які регулюють саме ці правовідносини, зроблені судом першої інстанції висновки відповідають фактичним обставинам справи та підтверджуються зібраними у справі доказами, та постановив обґрунтоване рішення часткове задоволення позивачу заявлених ним позовних вимог, і оскільки під час апеляційного розгляду даної справи будь-яких порушень судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке б потягло за собою наявність підстав для скасування або зміни оскаржуваного судового рішення, не було встановлено, рішення суду першої інстанції від 18.07.2022р. у даній адміністративній справі необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу позивача необхідно залишити без задоволення, оскільки доводи, які викладені у апеляційній скарзі, суперечать зібраним у справі доказам та фактичним обставинам справи, зводяться до переоцінки ним доказів, які були досліджені судом першої інстанції під час розгляду даної адміністративної справи і незгоди з висновками суду з оцінки обставин у справі, а тому не можуть бути підставою для скасування постанови суду першої інстанції у даній справі.

На підставі викладеного, керуючись ст. 311,315,316,321,322 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18.07.2022р. у справі №160/2236/22 залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена у строки та в порядку, які встановлені ст. 329,331 КАС України.
Постанову виготовлено та підписано 31.01.2023р.

Головуючий - суддя А.О. Коршун

суддя А.В. Шлай

суддя Л.А. Божко