Справа № 420/17446/22
Суддя: Лебедєва Г.В.
Дата ухвалення: 2023-02-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2023 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Лебедєвої Г.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення від 16.08.2022 року №87 та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (надалі - позивач) до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (надалі - відповідач) про:

- визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про відмову в призначенні пенсії від 16.08.2022 року №87;

- зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області призначити пенсію за вислугу років ОСОБА_1 відповідно до п.2-1 розділу ХV «Прикінцевих положень» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та п. «г» ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» починаючи з дня звернення 02.11.2021 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він неодноразово, починаючи з серпня 2021 року, звертався до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області із заявами про призначення йому пенсії за вислугу років відповідно до пункту "г" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення". Разом із заявою позивачем до пенсійного органу було надано всі необхідні документи, які підтверджують його загальний та пільговий стаж. Однак відповідачем рішенням від 05.11.2021 року №87 йому було відмовлено у призначенні вищезазначеного виду пільгової пенсії у зв`язку із відсутністю у нього необхідного пільгового стажу станом на 11.10.2017 року. Не погоджуючись з прийнятим рішенням позивач звернувся до Одеського окружного адміністративного суду із позовом. Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 14.07.2022 року у справі №420/23635/21 позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково, скасовано рішення та зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії. Відповідач рішенням №87 від 16.08.2022 року відмовив позивачу у призначенні пенсії оскільки спеціальний стаж роботи становить 17 років 11 місяців (станом на 10.10.2017 року). Разом з тим, позивач не погоджується із зазначеним рішенням відповідача та вважає його протиправним, оскільки рішенням Конституційного Суду України від 04 червня 2019 року № 2-р/2019 положення, зокрема, ст. 55 Закону України Про пенсійне забезпечення зі змінами, внесеними законами України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення від 02 березня 2015 року №213-VIII, Про внесення змін до деяких законодавчих актів України від 24 грудня 2015 року №911-VIII були визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними). Не погоджуючись з прийнятим рішенням позивач звернувся до суду з вказаним позовом.

Ухвалою від 05.12.2022 року Одеський окружний адміністративний суд відкрив провадження у справі № 420/17446/22, та ухвалив розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) відповідно до ст. 262 КАС України.

До канцелярії Одеського окружного адміністративного суду від Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Заперечуючи проти позову, відповідач послався на те, що особи, які на день набрання чинності Законом України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій від 03 жовтня 2017 року №2148-VIII мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений статтями 52, 54 та 55 Закону №1788-XII, пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом №1788-XII. Закон України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій від 03 жовтня 2017 року №2148-VIII набрав чинності 11 жовтня 2017 року. Таким чином пенсія за вислугу років призначається за умови наявності у особи станом на 11 жовтня 2017 року визначеного цим законом страхового і спеціального стажу. Так спеціальний стаж для призначення пенсії відповідно до пункту "г" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" на посаді механізатора (докера-механізатора) станом на 11 жовтня 2017 року має становити 20 років. Водночас страховий стаж позивача станом на 11 жовтня 2017 року становив 17 років 11 місяців 10 днів, що є недостатнім для призначення пенсії, а тому відповідачем правомірно прийнято рішення про відмову позивачу у призначенні пенсії за вислугу років.

Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позивач з 03.08.2021 року неодноразово звертався до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області із заявами про призначення йому пенсії за вислугу років відповідно до пункту "г" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення".

Водночас рішеннями Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області та Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківської області від 11.08.2021 року №87, від 07.09.2021 року №87, від 21.10.2021 року №87 позивачу було відмовлено у призначенні такої пенсії у зв`язку із ненаданням відповідних документів та не зарахування через зазначені обставини тих чи інших періодів роботи позивача до страхового стажу роботи та стажу роботу за вислугу років.

02.11.2021 року ОСОБА_1 вчергове звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області із заявою про призначення йому пенсії за вислугу років відповідно до пункту "г" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення". До заяви позивачем були надані всі необхідні документи.

Головним управлінням було розглянуто заяву позивача від 02.11.2021 року та винесено рішення від 05.11.2021 року №87 яким було відмовлено у призначенні вищезазначеного виду пенсії у зв`язку із відсутністю у нього необхідного стажу за вислугу років.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив суд:

- визнати протиправними та скасувати рішення про відмову в призначенні пенсії від 05.11.2021 року №87;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області призначити пенсію за вислугу років ОСОБА_1 відповідно до п.2-1 розділу XV Прикінцевих положень Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування та п. г ст. 55 Закону України Про пенсійне забезпечення, починаючи з дня звернення 03.08.2021 року.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 14.07.2022 року у справі №420/23635/21 адміністративний позов Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково, а саме:.

-визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області від 05.11.2021 року №87 в частині відмови врахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоду роботи з 17.04.1990 року по 01.10.1990 року в кооперативі Геліос;

-зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 02.11.2021 року про призначення йому пенсії за вислугу років з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Не погоджуючись з висновками викладеними у рішенні суду першої інстанції позивач звернувся з апеляційною скаргою до Пятого апеляційного адміністративного суду.

Постановою Пятого апеляційного адміністративного суду від 27.09.2022 року апеляційну скаргу позивача залишено без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду без змін.

Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області повторно розглянуло заяву позивача про призначення пенсії за вислугу років ОСОБА_1 відповідно до п.2-1 розділу ХV «Прикінцевих положень» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та п. «г» ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» починаючи з дня звернення 02.11.2021 року.

За результатом повторного розгляду заяви позивача відповідач прийняв рішення №87 від 16.08.2022 року, яким відмовив у задоволенні заяви.

Рішення про відмову у призначенні пенсії позивачу №87 від 16.08.2022 року обґрунтоване таким.

Дата звернення до територіальних органів Пенсійного фонду України 02.11.2021 року. Вік заявника 55 років 6 місяців. Пунктом «г» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» передбачено, що право на пенсію за вислугу років мають: механізатори (докери - механізатори) комплексних бригад на вантажно розвантажувальних у портах - після досягнення 55 років і при стажі роботи чоловіків не менше 28 років 6 місяців, з них не менше 20 років на зазначеній роботі. Страховий стаж особи становить 35 років 9 місяців. До страхового стажу зараховано всі періоди. Спеціальний стаж роботи становить 17 років 11 місяців (станом на 10.10.2017). Результати розгляду документів, доданих до заяви: за доданими документами до страхового стажу зараховані всі періоди.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням пенсійного органу та вважаючи його протиправним, позивач звернувся до суду з вказаним позовом.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.

Згідно ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно з статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян, регулюються Законом України від 5 листопада 1991 року № 1788-XII "Про пенсійне забезпечення" (далі - Закон № 1788-XII) та Законом України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування" від 09 липня 2003 року № 1058-ІV, іншими законами і нормативно-правовими актами та міжнародними договорами (угодами), що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення.

Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України Про пенсійне забезпечення від 05.11.1991 року №1788-XII громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.

Відповідно до статті 2 Закону № 1788-XII за цим Законом призначаються: а) трудові пенсії: за віком; по інвалідності; в разі втрати годувальника; за вислугу років; б) соціальні пенсії.

Згідно положень статті 51 Закону №1788-ХІІ пенсії за вислугу років встановлюються окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком.

Відповідно до змісту статті 52 вказаного Закону, право на пенсію за вислугу років мають, зокрема: механізатори (докери-механізатори) комплексних бригад на вантажно-розвантажувальних роботах у портах, а також плавсклад морського, річкового флоту і флоту рибної промисловості (крім суден портових, що постійно працюють на акваторії порту, службово-допоміжних, роз`їзних, приміського і внутрішньоміського сполучення).

Відповідно до п. г ст. 55 Закону України №1788-XII (в редакції на дату звернення позивача із заявою про призначення пенсії) механізатори (докери-механізатори) комплексних бригад на вантажно-розвантажувальних роботах у портах, мають право на пенсію за вислугу років після досягнення 55 років і при стажі роботи: для чоловіків - не менше 30 років, з них не менше 20 років на зазначеній роботі; для жінок - не менше 25 років, з них не менше 15 років на зазначеній роботі.

Аналіз зазначеної норми свідчить, що позивач має право на пенсію за вислугу років, як особа, що працювала докером-механізатором, за наявності двох сукупних умов: досягнення віку 55 років та наявність відповідного стажу роботи.

Рішенням Конституційного Суду України від 04 червня 2019 року № 2-р/2019 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) положення пункту а статті 54, статті 55 Закону України Про пенсійне забезпечення від 05 листопада 1991 року № 1788-ХІІ зі змінами, внесеними законами України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення від 02 березня 2015 року № 213-УШ, Про внесення змін до деяких законодавчих актів України від 24 грудня 2015 року № 911-УШ.

Положення вказаних вище пунктів закону, що визнані неконституційними, втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України зазначеного рішення, тобто з 04 червня 2019 року.

Суд при вирішенні оскаржуваних правовідносин керується рішенням Конституційного Суду України від 04 червня 2019 року № 2-р/2019.

Предметом розгляду Конституційного Суду України в даній справі було визнання неконституційними змін внесених до Закону України Про пенсійне забезпечення, Законами України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення від 02 березня 2015 року № 213-УШ та Про внесення змін до деяких законодавчих актів України від 24 грудня 2015 року № 911-VIII.

Змінами, внесеними Законом № 213 до оспорюваних положень Закону № 1788, підвищено на п`ять років вік виходу на пенсію для жінок, зайнятих на визначених пунктами "а", "б", "в", "г", "д" статті 55 Закону № 1788 роботах; підвищено на п`ять років загальний стаж роботи, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, для категорій працівників, визначених пунктами "а", "б", "в", "г", "д", "є" статті 55 Закону № 1788; підвищено спеціальний стаж, необхідний для виходу на пенсію, для категорій працівників, визначених пунктом "а" статті 54, пунктами "д", "е", "ж" статті 55 Закону № 1788.

Законом № 911 встановлено раніше не передбачений законодавством вік виходу на пенсію для окремих категорій громадян, а саме:

1) 50 років - для працівників льотного і льотно-випробного складу (пункт "а" статті 54 Закону № 1788) відповідно до переліку посад, затвердженого в порядку, що визначається Кабінетом Міністрів України;

2) 55 років - для працівників освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення (пункт "е" статті 55 Закону № 1788) за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України;

3) 55 років - для артистів театрально-концертних та інших видовищних закладів, підприємств і колективів (пункт "ж" статті 55 Закону № 1788) за переліком та у порядку, що затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Враховуючи зазначене, Конституційним судом України визнано неконституційними внесені зміни, зокрема, до п. г ст. 55 Закону України № 1788-ХІІ в частині підвищення на п`ять років загального стажу роботи, необхідного для призначення пенсії за вислугу років, як для чоловіків так і жінок; підвищення на п`ять років віку виходу на пенсію для жінок.

Враховуючи викладене, колегія суддів зазначає, що з 04 червня 2019 року при вирішенні питання про призначенні позивачці пенсії за вислугою років відповідно до пункту "г" статті 55 Закону № 1788-XII необхідно керуватися вказаною нормою у редакції до внесення змін Законом №213-VIII та Законом № 911-VIII.

Також норма абзацу 2 п.16 розділу ХV "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про пенсійне забезпечення" №1058-1V, згідно якої положення Закону України "Про пенсійне забезпечення" застосовуються в частині визначення права на пенсію за вислугу років для осіб, які на день набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" (станом на 11.10.2017 року) мають вислугу років та стаж, необхідні для призначення такої пенсії також неконституційною не визнавалась.

Відтак, при визначенні права особи на призначення пенсії за вислугу років на підставі Закону №1788-XII, пункту 2-1 розділу XV Прикінцевих положень Закону №1058-IV має враховуватися спеціальний стаж роботи особи станом на 11 жовтня 2017 року, в даному випадку не менше 25 років, та спеціальний стаж у розмірі не менше 20 років.

Суд зазначає, що відповідач відмовляючи у задоволенні заяви про призначення позивачу пенсії, також зазначив, що у ОСОБА_1 станом на 11 жовтня 2017 року не достатньо спеціального стажу роботи, який дає право на призначення пенсії.

Так, згідно поданих позивачем документів загальний страховий стаж становить 35 років 4 місяці 1 день (вимога до змін внесених до законодавства - не менше 25 років, вимога після змін - 30 років), що є достатнім для призначення пенсії (станом на 11.10.2017 року у позивача було більше 25 років загального страхового стажу).

В свою чергу, принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел визначає Закон № 1058-ІV.

03 жовтня 2017 року прийнято Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" № 2148-VIII, яким з 11 жовтня 2017 року розділ XV "Прикінцеві положення" Закону № 1058-IV доповнено пунктом 2-1.

Згідно пункту 2-1 Розділу ХV "Прикінцеві положення" Закону № 1058-IV, особам, які на день набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" мають вислугу років та стаж, необхідний для призначення пенсії за вислугу років, передбачений статтями 52, 54 та 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", пенсія за вислугу років призначається за їхнім зверненням з дотриманням умов, передбачених Законом України "Про пенсійне забезпечення".

Також, Законом № 2148-VІІІ були внесені зміни до пункту 16 розділу ХV "Прикінцеві положення" Закону № 1058-XII, після внесених яких вказаний пункт викладений у наступній редакції:

"До приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону. Положення Закону №1788-XII застосовуються в частині визначення права на пенсію за вислугу років для осіб, які на день набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" мають вислугу років та стаж, необхідні для призначення такої пенсії".

Суд зазначає, що враховуючи положення п.2-1 та п.16 Розділу ХV "Прикінцеві положення" Закону № 1058-IV пенсія за вислугу років згідно положень пункту г статті 55 Закону України № 1788-XII може бути призначена особам, які мають стаж, необхідний для її призначення станом на 11 жовтня 2017 року.

Схожу за своїм змістом правову позицію, щодо можливості призначення пенсії особам, які мають стаж, необхідний для її призначення станом на 11 жовтня 2017 року, викладено у постанові Верховного Суду від 27.07.2022 року у справі № 440/1286/20.

За таких обставин суд доходить висновку, що спеціальний стаж позивача станом на 11.10.2017 року, тобто на день набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій", становив - 17 років 11 місяців 10 днів, тобто ОСОБА_1 не мав необхідного спеціального стажу у розмірі не менше 20 років, а отже рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області є таким, що відповідає приписам чинного пенсійного законодавства.

Доводи позивача, що згідно трудової книжки, його стаж на посаді докера-механізатора складає понад 20 років, та набутий за період з 03.11.1999 року по 14.07.2021 року, на підтвердження чого позивачем до управління було надано відповідні уточнюючі довідки, що підтверджують особливі умови праці, суд вважає, що такі висновки позивача ґрунтується на помилковому тлумаченні норм права з підстав викладених вище, оскільки при визначенні права особи на призначення пенсії за вислугу років на підставі Закону №1788-XII, пункту 2-1 розділу XV Прикінцевих положень Закону №1058-IV має враховуватися спеціальний стаж роботи особи станом на 11 жовтня 2017 року.

Крім того, суд зазначає, що рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 14.07.2022 року у справі №420/23635/21 встановлено, що спеціальний стаж позивача станом на 11.10.2017 року, тобто на день набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій", становив - 17 років 11 місяців 10 днів, тобто ОСОБА_1 не мав необхідного спеціального стажу у розмірі не менше 20 років.

Згідно з ч.4 ст.78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. А відповідно до ст.370 КАС України, судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Таким чином, позивач, звертаючись з даним позовом, фактично просить суд зобов`язати ГУ ПФУ в Одеській області повторно розглянути питання, яке вже було вирішено у справі 420/23635/21 в частині призначення пенсії за вислугу років ОСОБА_1 відповідно до п.2-1 розділу ХV «Прикінцевих положень» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та п. «г» ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Положеннями ч. 2 ст. 14, ч. 1 ст. 370 КАС України передбачено, що судові рішення, які набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Відповідно до статті 373 КАС України виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.

Частиною 5 ст. 372 КАС України визначено що, процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень в адміністративних справах, вирішує суддя адміністративного суду одноособово, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначається Законом України "Про виконавче провадження" № 1404-VIII (надалі - Закон № 1404-VIII).

Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону № 1404-VIII виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду (ч. 1 ст. 383 КАС України).

Отже, приписами статті 382, 383 КАС України передбачено декілька видів судового контролю за виконанням судових рішень в адміністративних справах: зобов`язання суб`єкта владних повноважень подати звіт про виконання судового рішення та за наслідками розгляду даного звіту, як один з можливих варіантів - накладення штрафу (ч. 2-7 ст. 382 КАС України); визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання рішення суду (ст. 383 КАС України); судовий контроль за виконанням судових рішень в адміністративних справах здійснюється також у порядку, встановленому статтею 287 цього Кодексу (ч. 8 ст. 382 КАС України).

Суд звертає увагу, що зазначені норми КАС України мають на меті забезпечення належного виконання судового рішення. Підставами їх застосування є саме невиконання судового рішення, ухваленого на користь позивача та обставини, що свідчать про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, пов`язаних з невиконанням судового рішення в цій справі.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд. Отже, судове рішення виконується безпосередньо і для його виконання не вимагається ухвалення будь-яких інших, додаткових судових рішень.

З огляду на вищенаведене, у разі невиконання судового рішення, позивач має право вимагати вжиття спеціальних заходів впливу на боржника, передбачених законодавством про виконавче провадження, за КАС України. Невиконання судового рішення не може бути самостійним предметом окремого судового провадження."

Отже, судове рішення виконується безпосередньо і для його виконання не вимагається ухвалення будь-яких інших, додаткових судових рішень.

Відтак, вимоги про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, які вчинені або не вчинені на виконання судового рішення, в окремому судовому провадженні не розглядаються.

Також Верховний Суд вказав, що якщо позивач вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю відповідача на виконання вищевказаного судового рішення порушувалися його права, свободи чи інтереси, то він повинен був звертатися до суду в порядку ст. 382 КАС України із заявою про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності відповідача (тобто в порядку судового контролю за виконанням рішення), а не пред`являти новий адміністративний позов. У зв`язку з цим, вимоги про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, які прийняті (вчинені або не вчинені) на виконання судового рішення, в окремому судовому провадженні не розглядаються.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом в постановах 06.02.2019 року по справі № 816/2016/17, від 30.03.2021 року по справі № 580/3376/20, 30.09.2020 року по справі № 420/5365/19.

Правовими положеннями ч.5 ст. 242 КАС України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Разом з тим, вирішуючи даний спір, суд дійшов висновку про неможливість закриття провадження у справі, оскільки суд у справі 420/23635/21 не надав оцінку рішенню №87 від 16.08.2022 року, яке прийняте відповідачем на виконання рішення суду.

Таким чином, суд робить висновок, що рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про відмову в призначенні пенсії від 16.08.2022 року №87 є правомірним та не належить до скасування.

Враховуючи встановлені судом обставини, суд доходить висновку, що позовні вимоги про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області призначити пенсію за вислугу років ОСОБА_1 відповідно до п.2-1 розділу ХV «Прикінцевих положень» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та п. «г» ст.55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» починаючи з дня звернення 02.11.2021 року, також є безпідставними, необґрунтованими, та не належать задоволенню.

Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст. 2 КАС України які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури.

Відповідно до ч. 1 ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 1 ст. 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Частиною 2 ст. 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно із ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Враховуючи вищевикладене, відповідно до основних засад адміністративного судочинства, вимог законодавства України, що регулює спірні правовідносини, суд вважає, що позовні вимоги не належать до задоволення.

Враховуючи відмову в задоволенні позову, розподіл судових витрат у відповідності до вимог ст.139 КАС України судом не здійснюється.

Керуючись статтями 2, 9, 72, 76, 77, 78, 80, 120, 139, 241-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення від 16.08.2022 року №87 та зобов`язання вчинити певні дії відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено та підписано суддею 03.01.2023 року.

Суддя Г. В. Лебедєва

.