Справа № 420/26868/21
Суддя: Радчук А.А.
Дата ухвалення: 2023-02-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2023 року Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Радчука А.А.,

розглянувши в приміщенні Одеського окружного адміністративного суду в порядку спрощеного провадження без виклику сторін справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління ДПС в Одеській області (65044, м. Одеса, вул. Семінарська, 5, ), Головного управління ДПС в Одеській області, як відокремленого підрозділу Державної податкової служби України (65044, м. Одеса, вул. Семінарська, 5, код ЄДРПОУ ВП 44069166) про визнання протиправною та скасування вимоги, -

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 , в якій позивач просить суд визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДПС в Одеській області №Ф-29385-51 від 30.11.2020 року про сплату боргу (недоїмки) у розмірі 39 170,83 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 10.12.2021 року їй стало відомо, що у провадженні Першого Суворовського ВДВС у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) знаходиться виконавче провадження №67396155 відносно ОСОБА_1 , стягувач ГУ ДПС в Одеській області. Проте, жодні документи по вказаному виконавчому провадженню вона не отримувала та будь-які виконавчі документи на її адресу для виконання не направлялися та не вручалися. У зв`язку з вказаними обставинами позивач звернулася на адресу державного виконавця про ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження.

15.12.2021 року при ознайомленні з матеріалами виконавчого провадження позивачу стало відомо про наявність вимоги Головного управління Державної податкової служби в Одеській області № Ф-29385-51 У від 13.11.2020 року про сплату боргу (недоїмки) у розмірі 39 170,83 грн. При цьому позивач звернув увагу суду, що з заявою про примусове виконання вказаної вимоги, відповідач звернувся майже через рік після її прийняття, та жодних доказів про те, що вона повідомлялася про нарахування боргу (недоїмки) та що вказана вимога направлялася на її адресу або вручалася відповідачем не надано.

Позивач зазначила, що з 26.08.2012 року вона була зареєстрована як фізична особа-підприємець в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань за номером запису 00101698, з видом діяльності надання послуг перукарнями та салонами краси та перебувала на обліку Головного управління ДПС в Одеській області, Північне управління у м. Одесі, Суворовська державна податкова інспекція. Проте, незважаючи на реєстрацію ФОП, вона не здійснювала господарської діяльності, у зв`язку з чим одразу ж звернулася у компетентні органи з заявою про припинення (зняття з реєстрації) її господарської діяльності. При цьому, будучи некомпетентною у вказаних питаннях, вона вважала, що подача заяви це єдине, що необхідно для припинення діяльності та не прослідкувала за її виконанням.

Позивач акцентує увагу суду, що за весь цей час вона жодного дня не здійснювала діяльність як фізична особа-підприємець, будь-якого доходу від підприємницької діяльності не отримувала, звітність не здавала та працювала найманим працівником в ТОВ «БРОКАРД-Україна» на посаді продавець-консультант та роботодавці сплачували за неї відповідні внески на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що підтверджується Індивідуальними відомостями про застраховану особу, наданими ПФУ (форма OK-7).

Позивач звертає увагу, що за періоди травень-жовтень 2016 року, жовтень-грудень 2018 року, 2019, 2020 роки за неї нараховували та сплачували роботодавці Єдиний соціальний внесок, як за застраховану особу, в розмірі, що перевищує мінімальний, на загальну суму - 90 640,67 грн., таким чином позивач вважає, що у неї відсутній обов`язок сплачувати ЄСВ за вказаний спірний період.

На думку позивача, оскільки фактично за неї перераховано та сплачено ЄСВ у більше аніж мінімальному розмірі внеску, не вбачається підстав для покладення на неї обов`язку сплачувати єдиний соціальний внесок, у зв`язку із наявністю статусу фізичної особи-підприємця у період нарахування, а тому податкова вимога від 13.11.2020 року є протиправною і підлягає скасуванню.

Ухвалою суду від 29.12.2021 року відкрито провадження по справі та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного провадження без виклику сторін.

10.01.2022 року до суду від представника позивача надійшло клопотання про приєднання до матеріалів справи копії трудової книжки позивача.

07.02.2022 року до суду надійшов відзив, в якому відповідач, ознайомившись з вимогами позовної заяви, не визнає позов в повному обсязі.

Відповідач зазначає, що згідно реєстраційних даних IC «Податковий блок» фізична особа - підприємець ОСОБА_1 , була зареєстрована як суб`єкт підприємницької діяльності 29.08.2012 року по 30.12.2021 року. Реєстрація в якості платника єдиного податку другої групи з 11.09.2012 року по 01.10.2013 року. Стан платника податків припинено, але не знято з обліку.

Відповідач вважає, що за платником ОСОБА_1 , станом на 31.10.2020 року рахується заборгованість зі сплати єдиного соціального внеску, код платежу 71040000 - для фізичних осіб-підприємців, у т.ч. які обрали спрощену систему оподаткування у сумі 39170,83 грн.

Так, підставі даних ГУ ДПС в Одеській області сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-29385-51 від 30.11.2020 року зі сплати єдиного соціального внеску у розмірі 39170,83 гривень, відповідно до вимог чинного законодавства, яка направлена позивачу, однак повернута до контролюючого органу у зв`язку із закінченням терміну зберігання.

Крім того, відповідач звертає увагу суду, що відповідно до довідки Пенсійного фонду України форми ОК - 7 та трудової книжки позивач прийнята на роботу 27.10.2018 року, тоді як заборгованість по сплаті єдиного внеску рахується ще з 2013 року.

Також, у відзиві на адміністративний позов відповідач просить суд замінити Головне управління ДПС в Одеській області на правонаступника Головне управління ДПС в Одеській області, як відокремленого підрозділу Державної податкової служби України.

Ухвалою суду від 02.06.2022 року було частково задоволено клопотання про заміну відповідача та залучено до участі по справі в якості другого відповідача Головне управління ДПС в Одеській області (код ЄДРПОУ ВП 44069166), як відокремлений підрозділ Державної податкової служби України.

Зазначеною ухвалою також повідомлено, що у відповідності до ч. 6 ст. 48 КАС України після залучення другого відповідача розгляд адміністративної справи починається спочатку.

Інші заяви по суті справи до суду не надходили.

Дослідивши матеріали адміністративної справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується адміністративний позов, судом встановлено наступне.

Відповідно до виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців ОСОБА_1 з 28.08.2012 року є фізичною особою-підприємцем, основний вид діяльності: 96.02 надання послуг перукарнями та салонами краси.

Згідно реєстраційних даних ІС «Податковий блок» стан платника податків - ОСОБА_1 припинено, але не знято з обліку.

Відповідно до трудової книжки НОМЕР_2 ОСОБА_1 працює з 24.10.2018 року на посаді продавця-консультанта нішевої парфумерії в ТОВ «Брокард-Україна» (підстава - Наказ №671-К1 від 23.10.2018 року).

Згідно з індивідуальних відомостей про застраховану особу з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового соціального страхування Форми ОК-7, ТОВ «Брокард-Україна» з жовтня 2018 року по вересень 2021 року щомісячно сплачувала за позивача страхові внески.

Крім того, як вбачається з даних індивідуальних відомостей про застраховану особу (Форма ОК-7), у період з травня 2016 по жовтень 2016 за ОСОБА_1 страхові внески сплачувались страхувальником - ОСОБА_2 ( НОМЕР_3 ).

Відповідно до інтегрованої картки платника податків фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , податковий борг позивача зі сплати єдиного внеску у розмірі 39 170,83 грн. складається з недоїмки за нарахуваннями за період з 2013 року по жовтень 2020 року.

13 листопада 2020 року Головне управління ДПС в Одеській області винесло вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-29385, відповідно до якої заборгованість зі сплати єдиного внеску станом на 31 жовтня 2020 року складає 39 170,83 грн., у тому числі недоїмка: 39 170,83 грн.

Вважаючи спірну вимогу протиправною, позивач звернулась до суду з позовною заявою.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст.67 Конституції України, кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Так, спірні правовідносини врегульовані нормами Податкового кодексу України в частині відносин, що виникають у сфері справляння податків і зборів, порядку їх адміністрування, платників податків та зборів, їх прав та обов`язків, компетенції контролюючих органів, повноважень і обов`язків їх посадових осіб під час адміністрування податків, та відповідальності за порушення податкового законодавства, а також нормами Закону України Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування від 08.07.2010 р. №2464-VI в частині правових та організаційних засад забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умов та порядку його нарахування і сплати та повноважень органу, що здійснює його збір та ведення обліку.

Під грошовим зобов`язанням платника податків, згідно з п.п.14.1.39 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України, розуміється сума коштів, яку платник податків повинен сплатити до відповідного бюджету як податкове зобов`язання та/або штрафну (фінансову) санкцію, що справляється з платника податків у зв`язку з порушенням ним вимог податкового законодавства та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також санкції за порушення законодавства у сфері зовнішньоекономічної діяльності.

Відповідно до п.п.14.1.153 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України податкова вимога - це письмова вимога контролюючого органу до платника податків щодо погашення суми податкового боргу.

Під податковим боргом, при цьому, розуміється сума узгодженого грошового зобов`язання (з урахуванням штрафних санкцій за їх наявності), але не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, а також пеня, нарахована на суму такого грошового зобов`язання (п.п.14.1.175 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України).

Відповідно до вимог п.59.1 ст.59 Податкового кодексу України у разі коли у платника податків виник податковий борг, контролюючий орган надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення. Податкова вимога може надсилатися (вручатися) контролюючим органом за місцем обліку платника податків, в якому обліковується податковий борг платника податків. Податкова вимога не надсилається (не вручається), якщо загальна сума податкового боргу платника податків не перевищує шістдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. У разі збільшення загальної суми податкового боргу до розміру, що перевищує шістдесят неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, контролюючий орган надсилає (вручає) податкову вимогу такому платнику податків.

Згідно з п.59.3 ст.59 Податкового кодексу України податкова вимога надсилається не раніше першого робочого дня після закінчення граничного строку сплати суми грошового зобов`язання. Податкова вимога повинна містити відомості про факт виникнення грошового зобов`язання та права податкової застави, розмір податкового боргу, який забезпечується податковою заставою, обов`язок погасити податковий борг та можливі наслідки його непогашення в установлений строк, попередження про опис активів, які відповідно до законодавства можуть бути предметом податкової застави, а також про можливі дату та час проведення публічних торгів з їх продажу.

За змістом підпунктів 1, 2 розділу ІІ «Порядку направлення контролюючими органами податкових вимог платникам податків», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 30.06.2017 №610, податкова вимога платнику податків, у якого виник податковий борг, формується контролюючим органом, на який згідно з Кодексом покладається виконання такої функції.

Податкова вимога формується у разі, якщо платник податків не сплатив у встановлені Кодексом строки суму: узгодженого грошового зобов`язання; непогашеної пені, нарахованої у порядку, визначеному Кодексом.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначаються Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування».

Згідно з ч.2 ст.2 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.

Пунктами 1,2 частини 1 статті 1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» визначено, що Державний реєстр загальнообов`язкового державного соціального страхування - це організаційно-технічна система, призначена для накопичення, зберігання та використання інформації про збір та ведення обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, його платників та застрахованих осіб, що складається з реєстру страхувальників та реєстру застрахованих осіб.

Єдиний внесок - це консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Згідно з абзацом другим пункту 1 частини першої статті 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Пунктами 4, 5 частини першої статті 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», передбачено, що платниками єдиного внеску є також: фізичні особи-підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

За правилами, встановленими ч. 4 ст. 5 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», обов`язки платників єдиного внеску виникають: у осіб, зазначених в абзацах другому, третьому, п`ятому та сьомому пункту 1 частини першої статті 4 цього Закону, - з дня їх державної реєстрації відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб підприємців.

За приписами п. 1, 4 ч. 2 ст. 6 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок; подавати звітність та сплачувати до податкового органу за основним місцем обліку платника єдиного внеску у строки, порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування. У разі надсилання звітності поштою вона вважається поданою в день отримання відділенням поштового зв`язку від платника єдиного внеску поштового відправлення із звітністю.

Відповідно до абзацу першого пункту 1 та пункту 2 частини першої статті 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (в редакції, чинній з 1 січня 2017 року) єдиний внесок нараховується

для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України Про оплату праці, та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами;

для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Відповідно до частини 5 статті 8 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.

У разі якщо база нарахування єдиного внеску не перевищує розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід, сума єдиного внеску розраховується як добуток розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід (прибуток), та ставки єдиного внеску.

В Україні законодавчо визначено, що мінімальна заробітна плата з 01 січня 2017 року становить 3200,00 грн., з 01 січня 2018 року - 3723,00 грн., з 01 січня 2019 року - 4173,00 грн., з 01 січня по серпень 2020 року -4723,00 грн., з вересня по грудень 2020 року - 5000,00 грн.

Враховуючи розмір єдиного внеску (22 відсотки) мінімальна сума єдиного внеску на місяць для фізичних осіб - підприємців у 2017 році становила 704,00 грн. (3200,00 х 22 відсотки), у 2018 році становила 819,06 грн. (3723,00 х 22 відсотки), у 2019 році становить 918,06 грн. (4713,00 х 22 відсотки), у січні серпні 2020 році становить 1039,06 грн. (4723,00 x 22 відсотки), у вересні грудні 2020 році -1100,00 грн.(5000,00 х 22 відсотки).

Частиною 7 статті 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» передбачено, що єдиний внесок сплачується шляхом перерахування платником безготівкових коштів з його банківського рахунку. Платники єдиного внеску, зазначені у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок. У разі державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця її останнім звітним періодом є період з дня закінчення попереднього звітного періоду до дня державної реєстрації припинення підприємницької діяльності такої фізичної особи (абзаци третій, п`ятий частини 8 статті 9 Закону).

Відповідно до частини 1 статті 13 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» органи доходів і зборів мають право, серед іншого: отримувати безоплатно від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання і від осіб, які провадять незалежну професійну діяльність, фізичних осіб - підприємців відомості про нарахування, обчислення і сплату єдиного внеску, а також інші відомості, необхідні для виконання органами доходів і зборів функцій, передбачених цим Законом; застосовувати фінансові санкції, передбачені цим Законом; стягувати з платників несплачені суми єдиного внеску; у разі виявлення фактів порушення порядку нарахування, обчислення і сплати єдиного внеску звертатися в установленому законом порядку до відповідних правоохоронних органів; здійснювати інші функції, передбачені законодавством.

У частині 1 статті 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» зазначено, що Рішення, прийняті податковими органами та органами Пенсійного фонду з питань, що належать до їх компетенції відповідно до цього Закону, є обов`язковими до виконання платниками єдиного внеску, посадовими особами і застрахованими особами.

Положення цієї статті поширюються лише на тих платників, які відповідно до цього Закону зобов`язані нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

У разі несплати або несвоєчасної сплати частини суми страхових внесків, що сплачується за рахунок коштів державного бюджету відповідно до Закону України "Про державну підтримку сільського господарства України", положення цієї статті застосовуються виключно щодо суми страхових внесків, що має сплачуватися платником єдиного внеску.

Податковий орган у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, надсилає в паперовій та/або електронній формі платникам єдиного внеску вимогу про сплату недоїмки з єдиного внеску. Вимога про сплату недоїмки з єдиного внеску, винесена за результатами документальної перевірки, надсилається (вручається) платнику в порядку, визначеному статтею 42 Податкового кодексу України. Вимога про сплату недоїмки з єдиного внеску, винесена з метою стягнення недоїмки з єдиного внеску у разі його несплати платником у визначені цим Законом строки, надсилається податковим органом платнику в паперовій та/або електронній формі у порядку, визначеному статтею 42 Податкового кодексу України. У разі несплати частини суми страхових внесків, що сплачується за рахунок коштів державного бюджету відповідно до Закону України "Про державну підтримку сільського господарства України", податковий орган у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, інформує про це платників єдиного внеску. Вимога про сплату недоїмки є виконавчим документом. Платник єдиного внеску зобов`язаний протягом десяти календарних днів з дня надходження вимоги про сплату недоїмки сплатити суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею. У разі незгоди з розрахунком суми недоїмки платник єдиного внеску узгоджує її з податковим органом шляхом оскарження вимоги про сплату єдиного внеску в адміністративному або судовому порядку. (частина 4 статі 25 Закону).

Наказом Міністерства фінансів України № 449 від 20.04.2015 затверджено Інструкцію про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, яка відповідає нормам Податкового кодексу України та Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» в частині нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування. Розділ VI зазначеної Інструкції регулює порядок стягнення заборгованості з платників податків.

Враховуючи викладене, позивач з дати його державної реєстрації як фізичної особи - підприємця був платником єдиного внеску, а відповідач був вправі обчислювати суми єдиного внеску, не нараховані і не сплачені платником сум єдиного внеску, та зазначати це у вимозі про сплату боргу (недоїмки).

Суд зазначає, що згаданий вище пункт 2 частини 1 статті 7 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" викладений в редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів" (№1774-VIII від 06.12.2016) та набрав чинності 01.01.2017.

Так, якщо раніше такі платники ЄСВ мали право самостійно визначати базу нарахування ЄСВ у разі відсутності доходу і сплатити суму єдиного соціального внеску з урахуванням встановленої максимальної величини бази нарахування ЄСВ та розміру мінімального страхового внеску, то з 01.01.2017 таке самостійне визначення бази для нарахування ЄСВ стає їх обов`язком.

За таких обставин, позивач, який з 2017 року не здійснював підприємницьку діяльність і не отримував доходи, був зобов`язаний щоквартально нараховувати та сплачувати єдиний внесок у розмірі не меншому за розмір мінімального страхового внеску.

Позивач, зазначаючи, що вона з 28.08.2012 року зареєстрована як фізична особа-підприємець, стверджує, що весь цей час жодного дня не здійснювала діяльність як фізична особа-підприємець, будь-якого доходу від підприємницької діяльності не отримувала, звітність не здавала та працювала найманим працівником та роботодавці сплачували за неї відповідні внески на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що підтверджується Індивідуальними відомостями про застраховану особу, наданими ПФУ.

Суд встановлено, що у період, за який підприємцю нараховано зобов`язання зі сплати єдиного внеску (2013-2020 роки) позивачка протягом травня-жовтня 2016 року та протягом жовтня 2018 - вересня 2021 року одночасно була зареєстрована фізичною особою-підприємцем та перебувала у трудових відносинах з роботодавцями ( ОСОБА_2 ( НОМЕР_3 ), ТОВ Брокард-Україна (24597296)).

У вказаний період зазначені особи сплачували єдиний соціальний внесок за ОСОБА_1 , як найманого працівника, що підтверджується наявними в матеріалах справи індивідуальними відомостями про застраховану особу (форма ОК-7).

Відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї права на здійснення підприємницької діяльності, яку особа фактично не здійснює, Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» не врегульовано.

У рішенні від 04.12.2019 року у справі №440/2149/19 Верховний Суд зазначив, що необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, підприємницької діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Отже, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, розмір єдиного внеску не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.

Метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Верховний Суд відмітив, що наведене правове врегулювання дає підстави для висновку, що, з урахуванням особливостей форми діяльності осіб, що зареєстровані як фізичні особи підприємці, проте фактично не здійснюють та не ведуть господарську діяльність та доходи не отримують, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.

За наслідками системного тлумачення норм права, Верховний Суд сформулював правовий висновок, відповідно до якого особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником.

В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.

Інше тлумачення норм Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» щодо необхідності сплати єдиного внеску особами, які перебувають на обліку в органах ДФС і зареєстровані як фізичні особи-підприємці (однак господарську діяльність не здійснюють і доходи не отримують), та які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.

Аналогічна правова позиція також висловлена Верховним Судом у постанові від 23 січня 2020 року (справа №480/4656/18).

Враховуючи, що єдиною метою збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством саме прав фізичних осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування, то, в розумінні Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», позивач є застрахованою особою, і єдиний внесок за неї в період 2013-2020 роки, за який винесена оскаржувана вимога, нараховував та сплачував роботодавець в розмірі не менше мінімального, зазначене виключає обов`язок по сплаті у цей період єдиного внеску позивачем ще і як фізичною особою-підприємцем, який має право провадити господарську діяльність, проте не отримував дохід від неї.

Таким чином, суди при вирішенні спору повинні перевірити обставини щодо: наявності у позивача статусу фізичної особи-підприємця; здійснення нею підприємницької діяльності та отримання нею доходу у періоді, за який податковим органом нарахований єдиний внесок; нараховування та сплати роботодавцем за позивача, як за застраховану особу, єдиного внеску в розмірі не меншому мінімального страхового внеску.

На підставі встановленого, суд зазначає, що у ОСОБА_1 як фізичної особи-підприємця відсутній обов`язок сплачувати єдиний соціальний внесок у мінімальному розмірі в період її перебування у трудових відносинах з роботодавцями ( ОСОБА_2 ( НОМЕР_3 ), ТОВ Брокард-Україна (24597296)).

Судом встановлено, що згідно даних інтегрованої картки платника податків, за платником ОСОБА_1 , станом на 31.10.2020 року рахується заборгованість зі сплати єдиного соціального внеску, код платежу 71040000 - для фізичних осіб-підприємців, у т.ч. які обрали спрощену систему оподаткування у сумі 39170.83 грн., в т.ч.:

до 01.10.2013 року передано Пенсійним фондом України 2388,06 грн.;

за 1,2 квартали 2013 року 19.10.2013 року нараховано 1194,03 грн.;

за 2017 рік - у сумі 8448 грн. (704,00 грн. щомісячно);

за 2018 рік:

за 1 квартал нараховано 19.04.2018 року у сумі 2457,18 грн.;

за 2 квартал нараховано 19.07.2018 року у сумі 2457,18 грн.;

за 3 квартал нараховано 19.10.2018 року у сумі 2457,18 грн.;

за 4 квартал нараховано 21.01.2019 року у сумі 2457,18 грн. (819,06 грн. щомісячно),

за 2019 рік:

за 1 квартал нараховано 19.04.2019 року зу сумі 2754, 18 грн.;

за 2 квартал нараховано 19.07.2019 року у сумі 2754,18 грн.;

за 3 квартал нараховано 21.10.2019 року у сумі 2754,18 грн.;

за 4 квартал нараховано 20.01.2020 року у сумі 2754, 18 грн.(918,06 грн. щомісячно),

за 2020 рік:

за 1 квартал нараховано 21.04.2020 року у сумі 2078,12 грн.,

за 2 квартал нараховано 20.07.2020 року у сумі 1039,06 грн.,

за 3 квартал нараховано 19.10.2020 року у сумі 3178,12 грн.

На підставі вищевикладеного, суд доходить висновку, що відповідачем протиправно було нараховано позивачу єдиного внеску за період її перебування у трудових відносинах з роботодавцями (4 квартал 2018 року - 31.10.2020 року), що складає 19 769, 20 грн.

При цьому, єдиний соціальний внесок у 2016 році позивачу не нараховувався.

ГУ ДПС в Одеській області доказів щодо безпосереднього здійснення позивачем підприємницької діяльності у період, за який нараховувалась заборгованість позивачу по сплаті єдиного внеску, отримання інших доходів ніж від трудової діяльності як найманим працівником суду не надало.

Отже, відповідачем під час розгляду справи не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження існування законних підстав для нарахування позивачу недоїмки з єдиного соціального внеску на суму 19 769, 20 грн., а тому, на думку суду, відповідачем не доведено належним чином факт наявності у позивача боргу з єдиного соціального внеску у цьому розмірі.

Разом з цим, в матеріалах справи відсутні докази перебування позивача у трудових відносинах з роботодавцями в інші періоди, які охоплюються спірною податковою вимогою, а також сплати за неї страхових внесків. Відомості щодо цього у трудовій книжці позивача, а також в індивідуальних відомостях про застраховану особу (форма ОК-7) не містяться. Протиправність нарахування ЄСВ у період 2013, 2017-вересень 2018 року також не обґрунтована позивачем і у позовній заяві.

З огляду на наявний у позивача обов`язок нарахувати та сплатити єдиний соціальний внесок за періоди перебування її у статусі фізичної особи-підприємця та не перебування у трудових відносинах з роботодавцями, а також відсутність доказів щодо такої сплати, податкова вимога № Ф-29385-51 від 13.11.2020 року у частині визначення суми податкового боргу у розмірі 19 401,63 грн. є такою, що винесена Головним управлінням ДПС в Одеській області правомірно.

Суд зазначає, що наслідком встановлення судом невідповідності частини рішення суб`єкта владних повноважень вимогам чинного законодавства є визнання такого акта частково протиправним, при умові, що цю частину може бути ідентифіковано (виокремлено, названо) та що без неї оспорюваний акт в іншій частині (частинах) не втрачає свою цілісність, значення. Зокрема, частково протиправним можна визнати якусь частину, пункт, речення рішення або рішення в частині нарахування певної суми окремого виду податку чи збору, накладення штрафних (фінансових) санкцій в якійсь сумі.

(Аналогічний висновок неодноразово висловлювався Верховним Судом, зокрема у постанові від 18.05.2020 у справі №200/12442/18-а).

На підставі викладеного суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню шляхом визнання протиправною та скасування вимоги Головного управління ДПС в Одеській області про сплату боргу (недоїмки) № Ф-29385-51 від 13.11.2020 року в частині 19 769, 20 грн.

У контексті оцінки кожного аргументу (доводу), наданого стороною, суд звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах Проніна проти України (пункт 23) і Серявін та інші проти України (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів і інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

В пункті 42 рішення Європейського суду з прав людини у справі Бендерський проти України від 15 листопада 2007 року, заява № 22750/02, зазначено, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають у достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися в світлі обставин кожної справи.

В адміністративному судочинстві принцип верховенства права зобов`язує суд надавати законам та іншим нормативно-правовим актам тлумачення у спосіб, який забезпечує пріоритет прав людини при вирішенні справи. Тлумачення законів та нормативно-правових актів не може спричиняти несправедливих обмежень прав людини.

Частиною 2 статті 2 КАС України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на Відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

У процесі розгляду справи не встановлено інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин.

Згідно зі ст. 249 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов до висновку про те, що адміністративний позов слід задовольнити частково.

Відповідно до положень ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав Відповідачем у справі, або якщо Відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Судом встановлено, що позивачем за звернення до суду з даним адміністративним позовом було сплачено судовий збір у розмірі 908,00 грн.

У зв`язку із частковим задоволенням даного адміністративного позову суд вважає за доцільне стягнути з відповідача на користь позивача судових витрат зі сплати судового збору пропорційно до задоволеної частини позовних вимог у розмірі 458,27 грн.

Щодо витрат на професійну правничу допомогу, то суд зазначає наступне.

Представник позивача у позовній заяві просить стягнути з Головного управління ДПС в Одеській області на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень понесені позивачем судові витрати, в тому числі витрати на правничу допомогу у розмірі 5 000,00 грн.

При цьому, зазначає, що вартість послуг сторони погодили у розмірі 5 000,00 грн., з яких: консультація, ознайомлення з документами, огляд судової практики Верховного суду, перевірка актуальності законодавства, яке регулює спірне питання, складення та роздрукування позовної заяви, копіювання додатків до позовної заяви складає 5 години по 600,00 грн. за годину; подача до суду адміністративного позову та наступне ознайомлення з відзивом на позов та складення відповіді на відзив - 600,00 грн., складення та подача письмового клопотання чи запиту - 400,00 грн. за кожний документ; представництво в суді першої інстанції інтересів позивача - 1000,00 грн. за кожне судове засідання.

Позивачем було також вказано, що на цей час ним вже сплачено адвокату 3 000,00 грн., що підтверджується актом виконаних робіт від 23.12.2021 року та квитанцією до прибуткового касового ордеру №07 від 23.12.2021 року.

У свою чергу, відповідач у відзиві на адміністративний позов заперечував проти стягнення витрат на професійну правничу допомогу та просив врахувати, що розмір гонорару адвокату з урахуванням категорії справи та витраченого часу адвокатом, є завищеним, не співмірним і не відповідає ринковим цінам на адвокатські послуги.

За змістом статті 134 КАС України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Як вбачається з аналізу наведених правових норм, документально підтверджені судові витрати підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень. При цьому, склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату обґрунтованого гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку.

Цей висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 21 березня 2018 року у справі № 815/4300/17, від 11 квітня 2018 року у справі № 814/698/16, від 30 липня 2021 року у справі №560/5990/20.

Позивач на підтвердження заявленої суми витрат на правничу допомогу надав до суду: угоду про надання правової (правничої) допомоги №201221 від 20.12.2021 року, укладену між адвокатом Сухецькою С.М. та ОСОБА_1 , акт виконаних робіт за період з 20.12.2021 року по 23.12.2021 рік включно та квитанцію до прибуткового касового ордеру №07 на суму 3 000,00 грн.

Згідно п. 5.2 зазначеної Угоди №201221 сторони узгодили, що Клієнт сплачує Адвокату гонорар у розмірі 5 000,00 (п`ять тисяч) гривень, без врахування додаткових витрат, пов`язаних із супутніми витратами, необхідних для виконання умов даного договору, які оплачуються додатково, шляхом укладення додаткових угод до даного Договору.

Під правовою допомогою у цьому договорі розуміється юридичний захист (представництво) прав та інтересів Клієнта в Одеському окружному адміністративному суді за позовною заявою ОСОБА_1 до ГУ ДПС в Одеській області про визнання протиправною та скасування вимоги Клієнта (п.1.2.).

Як вбачається з Акту виконаних робіт за період з 20.12.2021 року по 23.12.2021 рік включно адвокат надав позивачу правову допомогу, а саме: консультацію, ознайомився з документами, зробив огляд судової практики Верховного суду, перевірив актуальность законодавства, яке регулює спірне питання, склав та роздрукував позовну заяву, копіював додатки до позовної заяви на загальну суму 3 000,00 (три тисячі) гривень. Всього за період з 20.12.2021 року по 23.12.2021 рік включно, надано послуг правової (правничої) допомоги вартістю 3000,00 (три тисячі) гривень

З огляду на правову позицію Верховного Суду, наведену у додатковій постанові від 05.09.2019 у справі № 826/841/17 (провадження № К/9901/5157/19), суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, за наявності заперечень іншої сторони, з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої постановлено рішення, всі її витрати на правничу допомогу, якщо, керуючись принципом справедливості як одного з основних елементів принципу верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, якість підготовленого документа, витрачений адвокатом час тощо, є неспівмірними у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Також у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) вказано, що при визначенні суми відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 січня 2014 року у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява № 19336/04, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим. Угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також чи була їх сума обґрунтованою (п. 268, 269).

Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі "Лавентс проти Латвії" відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Отже, при визначенні суми відшкодування витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, необхідно виходити з реальності цих витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи.

На підставі наданих представником позивача документів у підтвердження витрат на правову допомогу, з урахуванням складності справи, ціни позову та обсягу наданих адвокатом послуг суд вважає, що розмір понесених позивачем витрат на правничу допомогу адвоката у розмірі 5000,00 грн. є необґрунтованим та завищеним.

Виходячи з обставини справи, кількості позовних вимог, поданих представником позивача заяв по суті, категорії справи, часткового задоволення позовних вимог, суд вважає за необхідне, керуючись положенням ч.1 ст.139 КАС України, стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС в Одеській області на користь позивача судові витрати зі сплати витрат на правову допомогу у розмірі 3000,00 гривень.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2, 6, 7, 9, 72, 77, 90, 139, 205, 229, 242-246, 255, 293, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління ДПС в Одеській області (65044, м. Одеса, вул. Семінарська, 5, ) та Головного управління ДПС в Одеській області (65044, м. Одеса, вул. Семінарська, 5, код ЄДРПОУ ВП 44069166) про визнання протиправною та скасування вимоги, - задовольнити частково.

Визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДПС в Одеській області про сплату боргу (недоїмки) № Ф-29385-51 від 13.11.2020 року в частині 19 769, 20 грн.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного Управління ДПС в Одеській області (65044, м. Одеса, вул. Семінарська, 5, код ЄДРПОУ ВП 44069166) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 458 (чотириста п`ятдесят вісім) грн. 27 коп. та витрати на правничу допомогу у розмірі 3 000 (три тисячі) грн. 00 коп.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст.255 КАС України.

Рішення може бути оскаржено в порядку та строки встановлені ст. ст. 293, 295 КАС України.

Суддя А.А. Радчук