Справа № 640/5588/20
Суддя: Ганечко Олена Миколаївна
Дата ухвалення: 2023-02-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/5588/20 Суддя (судді) першої інстанції: Келеберда В.І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2023 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Ганечко О.М.,

суддів Кузьменка В.В.,

Василенка Я.М.,

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 вересня 2022 р. у справі за адміністративним позовом Громадянки Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа: Головне управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області, про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В :

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулась громадянка Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 з позовом до Державної міграційної служби України, у якому просила суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 13.12.2019 № 436-19 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянці Ісламської Республіки Афганістан, ОСОБА_1 ;

- зобов`язати Державну міграційну служби України повторно розглянути заяву громадянки Ісламської Республіки Афганістан, ОСОБА_2 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

В обґрунтування заявлених позовних вимог, позивач посилась на те, що рішення Державної міграційної служби України від 13.12.2019 № 436-19 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянці Ісламської Республіки Афганістан, ОСОБА_1 є протиправним та підлягає скасуванню, оскільки не містить та не враховує аналізу всіх зазначених позивачем у заяві про надання захисту мотивів, що спонукали її хукати захисту, зокрема, актуальної ситуації в країні походження та повідомлених обставин про переслідування позивача/її рідних.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 вересня 2022 р. адміністративний позов задоволено.

Визнано протиправним та скасовано рішення Державної міграційної служби України від 13.12.2019 № 436-19 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянці Ісламської Республіки Афганістан, ОСОБА_1 .

Зобов`язано Державну міграційну служби України повторно розглянути заяву громадянки Ісламської Республіки Афганістан, ОСОБА_2 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства, з урахуванням висновків суду.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, Державна міграційна служба України подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі, при цьому, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення спору.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 05.12.2022 відкрито апеляційне провадження та призначено апеляційну скаргу до розгляду у письмовому провадженні на 01.02.2023.

Дану справу розглянуто в порядку письмового провадження, оскільки, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, громадянка Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 , маючи побоювання стати жертвою переслідувань з політичних причин, а також побоюючись загальнопоширеного насильства в умовах внутрішнього збройного конфлікту та систематичного порушення прав людини, не може повернутися до країни походження - Ісламської Республіки Афганістан.

В Україні позивач подала до Головного управління ДМС у Закарпатській області оформлену заяву-анкету про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

29 січня 2020 року позивач отримала повідомлення третьої особи № 4.4/31 від 21 грудня 2019 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі рішення Державної міграційної служби України № 436-19 від 13 грудня 2019, з підстав відсутності умов, передбачених п. п. 1 і 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Позивач зазначає, що перебуває за межами своєї країни, в Україні, у зв`язку із ескалацією військового конфлікту на території Афганістану, у зв`язку із погіршенням ситуації щодо прав людини, збільшенням кількості терористичних актів щодо мирного населення, а також небезпечної діяльності терористичних угруповань на території Афганістану. Позивач була змушена залишити територію Афганістану та шукати захист в Україні з огляду на об`єктивні обставини, які викликали в неї, обґрунтовані побоювання за своє життя та здоров`я в умовах діючого конфлікту на території Афганістану, а також зважаючи на систематичний характер порушень прав людини на території Афганістану.

Не погоджуючись з рішенням відповідача, позивач звернулась до суду з даним адміністративним позовом.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що відповідач не встановив об`єктивно та в повному обсязі наявність або відсутність конвенційних ознак, які дають право позивачу на отримання статусу біженця або особи, що потребує додаткового захисту, що дає підстави для висновку про необґрунтованість і передчасність оскаржуваного рішення про відмову позивачу в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та, відповідно, про його протиправність. Як і не надано належної та обґрунтованої оцінки всім наведеним заявником обставинам, які навіть підкріплені відповідними доказами (довідками з медичної установи).

Натомість, апелянт вважає вказані висновки суду першої інстанції помилковими та необґрунтованими, позаяк позивач так і не вказала переконливої причини, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування у країні походження. Також, акцентовано увагу на тому, що позивач 18.04.2019 легально виїхала з Афганістану до Таджикистану, де пробула 1 місяць. Звідти, легально вилетіла до України (протягом кількох годин зала в транзитній зоні одного з аеропортів Туреччини), 16.05.2019 заявниця в`їхала на територію України через пункт пропуску Бориспіль на підставі візи У05129338 строком дії до 27.06.2019. 14.08.2019 заявниця в складі групи осіб (членів родини), перетнула незаконно, поза пунктами пропуску державний кордон з України в Угорщину, однак, після перетину була затримана представниками прикордонної - Угорщини та передана на територію України під час проведення прикордонно-представницької зустрічі. Також, на переконання апелянта, повідомлені заявником обставини про викрадення брата, та інші, не узгоджуються між собою, є суперечливими.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно з частиною першою статті 14 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року, кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах і користуватися цим притулком.

Порядок правового регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні врегульовано Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08 липня 2011 року № 3671-VI (далі також - Закон № 3671-VI).

Згідно з приписами п. 1 ч. 1 статті 1 Закону № 3671-VI, біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

За змістом пункту 13 ч. 1 статті 1 Закону № 3671-VI, установлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Згідно приписів ч. 5 статті 5 Закону № 3671-VI, особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Відповідно до положень ч. 5 статті 10 Закону № 3671-VI, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Пункт 42 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця (згідно Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року, що стосуються статусу біженців) Управління Верховного комісару ООН у справах біженців, видання 1992 року (далі - Керівництва) передбачає, що знання умов країни походження прохача - якщо не основна мета, то вельми важливий елемент в оцінці достовірності відомостей, наданих прохачем. Загалом, побоювання прохача повинні вважатися цілком обґрунтованими, якщо він може довести в межах розумного, що його тривале перебування в країні походження стало нестерпним для нього з причин, вказаних у визначенні, чи з тих же причин було б нестерпним, якби він повернувся назад.

Відповідно до п. п. 45 та 66 Керівництва, для того, щоб уважитися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно з п. 195 Керівництва, у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані, в першу чергу, самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Відповідно до ч. 1 статті 5 Директиви 2011/95/EU від 13 грудня 2011 року «Про стандарти для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту, єдиного статусу для біженців, або для осіб, які підпадають під додатковий захист, а також змісту цього захисту», обґрунтовані побоювання зазнати переслідування або ризику постраждати від серйозної шкоди можуть ґрунтуватися на подіях, які сталися після виїзду заявника з країни походження.

Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року визначено, що поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Тож, як правильно наголосив суд першої інстанції, при вирішенні питання щодо визнання або відмови у визнані біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, мають враховуватися усі чотири підстави, наведені вище. Загальновідомим є те, що 01 травня 2021 року, після початку масової евакуації сил НАТО, Талібан розпочав широкомасштабний наступ по всій країні, в ході якого вони, практично не зустрічаючи спротиву з боку сил безпеки Ісламської республіки Афганістан, захопили більшу частину країни. 15 серпня 2021 року таліби опанували Кабул. Того ж дня, президент Афганістану Ашраф Гані втік з країни; таліби оголосили перемогу і переможне завершення війни. Відновлення правління талібів було підтверджено Сполученими Штатами, і 30 серпня останній американський військовий літак вилетів з Афганістану, припинивши майже 20-річну військову присутність Заходу в країні.

Тому, у даному ж випадку, ситуація в країні походження при визнанні статусу біженця чи особою, яка потребує додаткового захисту, є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні.

Також, судом першої інстанції було досліджено, що позивач стверджувала про те, що її брата було викрадено та піддано побоям, на підтвердження чого, остання надала відповідні довідки з медичної установи, проте, наведене, залишилось без належної до прийняття уваги з боку відповідача, а оскаржуване рішення не містить достатніх підстав та обґрунтувань для прийняття/відхилення вказаних доводів позивача.

Колегія суддів наголошує на тому, що викладені вище обставини, дійсно, свідчять про те, що відповідач не встановив об`єктивно та в повному обсязі наявність або відсутність конвенційних ознак, які дають право позивачу на отримання статусу біженця або особи, що потребує додаткового захисту, що дає підстави для висновку про необґрунтованість і передчасність оскаржуваного рішення про відмову позивачу в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та, відповідно, про його протиправність. Як і не надано належної та обґрунтованої оцінки всім наведеним заявником обставинам, які навіть підкріплені відповідними доказами (довідками з медичної установи).

Наведена вище позиція узгоджується з судовою практикою Верховного Суду, наведеній, зокрема, у його рішенні від 05 червня 2019 року (справа № 826/6949/16). Крім того, наявна і правова позиція Верховного Суду, викладена у постанові від 06.05.2022 у справі № 420/470/21 та аналогічних справах щодо ситуації з особами, які шукають захисту в Афганістані, згідно якої, суди не перевірили, чи була проведена відповідачем оцінка доводів позивача в аспекті наявності умов для визнання його особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до пункту 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI, у зв`язку з посиланням позивача на наявність військових дій на території країни, що розцінюється міжнародною спільнотою, як загальнопоширене насилля та порушення прав людини.

Підсумовуючи, колегія суддів висновує, що відповідач в оскаржуваному рішенні остаточно не обґрунтував підстави відхилення наведених позивачем доводів щодо ситуації в країні походження, в аспекті безпечності повернення, а також, у достатній для прийняття судом мірі не обґрунтував підстави для не прийняття до уваги доводів заявника щодо викрадення та побиття її брата у контексті наявності обґрунтованих побоювань позивача бути жертвою переслідувань.

При цьому, у контексті доводів апеляційної скарги, колегія суддів наголошує на тому, що суд першої інстанції констатував лише передчасність та невмотивованість оскаржуваного рішення міграційного органу, навівши при цьому обставини, що мають бути додатково перевірені, водночас, встановлення вказаних обставин, є дискреційними повноваженнями міграційного органу, встановлення та дослідження яких, покладається на відповідача. Тому, суд першої інстанції не вказував відповідачу на прийняття певного рішення, а констатував пробіли у висновках оскаржуваного рішення та обставини, обов`язкові до з`ясування задля висновку про законність та обґрунтованість остаточного рішення міграційного органу.

Колегія суддів зазначає, що під час розгляду спорів щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень суди незалежно від підстав, наведених у позовній заяві, повинні перевіряти їх відповідність усім вимогам, зазначеним у частині другій статті 2 КАС України, а не просто констатувати, що оскаржуване рішення прийняте суб`єктом владних повноважень в межах наданих йому законом повноважень. Цей обов`язок витікає із завдань адміністративного судочинства, змістом яких є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У цілому, доводи апеляційної скарги відповідача не спростовують висновків суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог, та не є підставою для скасування чи зміни оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

Згідно з приписами ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

У відповідності до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та прийнято судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, з огляду на що, рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 243, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 - 331 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 вересня 2022 р. - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена з підстав, визначених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя О.М. Ганечко

Судді В.В. Кузьменко

Я.М. Василенко