Справа № 160/10024/19
Суддя: Турова Олена Михайлівна
Дата ухвалення: 2022-02-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді: Турової О.М.,
розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження у місті Дніпрі адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, -
15.10.2019 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Дніпропетровській області, в якій позивач, з урахуванням уточненої позовної заяви від 25.10.2019 року, просить:
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 21.10.2019 року вказана позовна заява залишена без руху та позивачеві надано строк п`ять днів з дня отримання копії цієї ухвали, для усунення недоліків позову шляхом подання до суду: уточненої позовної заяви та її копій відповідно до кількості осіб, що беруть участь у зазначивши в ній вірну назву відповідача та код ЄДРПОУ цієї юридичної особи; оригіналу документа про сплату судового збору за подання до суду адміністративного позову у розмірі 704,14 грн.; оригіналу документа, що підтверджує повноваження представника здійснювати представництво інтересів ОСОБА_1 , саме в Дніпропетровському окружному адміністративному суді.
На виконання вимог ухвали суду від 21.10.2019 року позивачем 25.10.2019 року були усунуті недоліки позовної заяви.
26.11.2019 року до суду надійшла заява позивача про збільшення розміру позовних вимог, в якій ОСОБА_1 просив:
- розглянути дану заяву разом з первісними позовними вимогами.
У судовому засіданні 26.11.2019 року усною ухвалою суду, постановленою без видалення до нарадчої кімнати, із занесенням до протоколу судового засідання, повернуто без розгляду заяву позивача про збільшення розміру позовних вимог від 26.11.2019 року.
Також у судовому засіданні 26.11.2019 року усною ухвалою суду, постановленою без видалення до нарадчої кімнати, із занесенням до протоколу судового засідання, відмовлено у задоволенні клопотання позивача про витребування додаткових доказів.
26.11.2019 року у зв`язку із ненаданням відповідачем відзиву та витребуваних доказів, розгляд справи відкладено до 03.12.2019 року о 15:00 год.
17.12.2019 року на електронну пошту суду надійшло клопотання від представника позивача про відкладення судового розгляду у зв`язку із необхідністю звернення представника позивача Білоус А.В. за медичною допомогою до лікарні.
17.12.2019 року представники сторін у судове засідання не з`явилися, про час, дату та місце розгляду справи повідомлені належним чином.
22.02.2022 року до суду надійшло клопотання представника позивача про розгляд справи за його відсутності.
У судове засідання 23.02.2022 року представники сторін не з`явилися, про час, дату та місце розгляду справи повідомлені належним чином.
Відповідно до ч.9 ст.205 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо не має перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.
Письмове провадження - розгляд і вирішення адміністративної справи або окремого процесуального питання в суді першої, апеляційної чи касаційної інстанції без повідомлення та (або) виклику учасників справи та проведення судового засідання на підставі матеріалів справи у випадках, встановлених цим Кодексом (пункт 10 частини першої статті 4 КАС України).
Таким чином, суд дійшов висновку про продовження розгляду справи в порядку письмового провадження відповідно до пункту 10 частини 1 статті 4 та частини 9 статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України.
Дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази, а також проаналізувавши зміст норм матеріального та процесуального права, що регулюють спірні правовідносини, суд доходить висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі, з огляду на таке.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 07.11.2006 року між ОСОБА_1 та Дніпропетровською міською радою було укладено договір оренди даної земельної ділянки №3285 (далі Договір).
Зазначений договір оренди укладений по фактичному розміщенню будівлі гуртожитку №2, з цільовим призначенням: землі житлової та громадської забудови, з метою реконструкції цієї будівлі.
У зв`язку з реконструкцією гуртожитку №2 у багатоквартирний житловий будинок, який прийнятий в експлуатацію, власники квартир створили Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Гладкова 13», яке згідно акту приймання-передачі житлового комплексу на баланс від 03.07.2008 року отримало будинок на баланс.
На початку грудня 2014 року позивач та Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Гладкова 13" звернулись до Дніпровської міської ради з заявами про добровільну відмову ОСОБА_1 від оренди земельної ділянки та повернення ділянки, оформлення договору оренди земельної ділянки по АДРЕСА_1 на Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Гладкова 13", як нового власника житлового будинку за цією адресою.
Не погодившись з вищевказаним податковим повідомленням-рішенням, позивач звернувся з цим позовом про його скасування до суду.
Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає про таке.
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначення вичерпного переліку податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює Податковий кодекс України (далі ПК України).
Відповідно до підпунктів 269.1.1 і 269.1.2 пункту 269.1 статті 269 ПК України платниками земельного податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі.
Згідно із підпунктом 270.1.1 пункту 270.1 статті 270 ПК України об`єктами оподаткування є земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні.
Таким чином, обов`язок платника сплачувати плату за землю виникає у власників та землекористувачів з дня виникнення права власності або користування земельною ділянкою.
За приписами п.14.1.73 п.14.1 ст.14 ПК України землекористувачі - це юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності, у тому числі на умовах оренди.
Відповідно до п.14.1.136 п.14.1 ст.14 ПК України орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (далі у розділі XII - орендна плата).
Справляння плати за землю, в тому числі й орендної плати, здійснюється відповідно до положень розділу XII Податкового кодексу України.
Відповідно до п.284.1 ст.284 ПК України Верховна Рада Автономної Республіки Крим та органи місцевого самоврядування встановлюють ставки плати за землю та пільги щодо земельного податку, що сплачується на відповідній території. Органи місцевого самоврядування до 25 грудня року, що передує звітному, подають відповідному контролюючому органу за місцезнаходженням земельної ділянки рішення щодо ставок земельного податку та наданих пільг зі сплати земельного податку юридичним та/або фізичним особам за формою, затвердженою Кабінетом Міністрів України.
Згідно п.285.1, 285.2 ст.285 ПК України базовим податковим (звітним) періодом для плати за землю є календарний рік.
Базовий податковий (звітний) рік починається 1 січня і закінчується 31 грудня того ж року (для новостворених підприємств та організацій, а також у зв`язку із набуттям права власності та/або користування на нові земельні ділянки може бути меншим 12 місяців).
Згідно з п.286.1 ст.286 ПК України підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру. Центральні органи виконавчої влади, що реалізують державну політику у сфері земельних відносин та у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, у сфері будівництва щомісяця, але не пізніше 10 числа наступного місяця, а також за запитом відповідного контролюючого органу за місцезнаходженням земельної ділянки подають інформацію, необхідну для обчислення і справляння плати за землю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
За приписами абз.1 п.286.5 ст.286 ПК України нарахування фізичним особам сум податку проводиться контролюючими органами (за місцем знаходження земельної ділянки), які надсилають (вручають) платникові за місцем його реєстрації до 1 липня поточного року податкове повідомлення-рішення про внесення податку за формою, встановленою у порядку, визначеному статтею 58 цього Кодексу.
Абзацами 2-4 пункту 286.5 статті 286 ПК України передбачено, що у разі переходу права власності на земельну ділянку від одного власника - юридичної або фізичної особи до іншого протягом календарного року податок сплачується попереднім власником за період з 1 січня цього року до початку того місяця, в якому припинилося право власності на зазначену земельну ділянку, а новим власником - починаючи з місяця, в якому він набув право власності. У разі переходу права власності на земельну ділянку від одного власника - фізичної особи до іншого протягом календарного року контролюючий орган надсилає (вручає) податкове повідомлення-рішення новому власнику після отримання інформації про перехід права власності. Якщо такий перехід відбувається після 1 липня поточного року, то контролюючий орган надсилає (вручає) попередньому власнику нове податкове повідомлення-рішення. Попереднє податкове повідомлення-рішення вважається скасованим (відкликаним).
Абзацом першим пункту 287.1 статті 287 ПК України передбачено, що власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою й такі приписи перекликаються з положеннями статті 125 ЗК України, яка встановлює, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.
Згідно з пунктом 287.6 статті 287 ПК України при переході права власності на будівлю, споруду (їх частину) податок за земельні ділянки, на яких розташовані такі будівлі, споруди (їх частини), з урахуванням прибудинкової території сплачується на загальних підставах з дати державної реєстрації права власності на таку земельну ділянку.
Підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки. Платником орендної плати є орендар земельної ділянки. Об`єктом оподаткування є земельна ділянка, надана в оренду. Розмір та умови внесення орендної плати встановлюються у договорі оренди між орендодавцем (власником) і орендарем (абзац перший пункту 288.1, пункти 288.2-288.4 статті 288 ПК України).
Статтею 13 Закону України «Про оренду землі» встановлено, що договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.
Отже, з аналізу вищенаведених норм слідує, що обов`язковою умовою для виникнення у контролюючого органу обов`язку нараховувати фізичній особі орендну плату за земельну ділянку є статус даної особи як землекористувача.
За приписами ч.1, 2 ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.
Статтями 125 і 126 ЗК України визначено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.
Набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці, є підставою припинення права користування земельною ділянкою (пункт «е» частини першої статті 141 Земельного кодексу України).
Згідно з ч.3 ст.7 Закону України «Про оренду землі» до особи, якій перейшло право власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що розташовані на орендованій земельній ділянці, також переходить право оренди на цю земельну ділянку. Договором, який передбачає набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, припиняється договір оренди земельної ділянки в частині оренди попереднім орендарем земельної ділянки, на якій розташований такий житловий будинок, будівля або споруда.
Відповідно до ст.31 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі припиняється в разі набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що розташовані на орендованій іншою особою земельній ділянці.
Якщо особа набула право власності на будівлю або його частину, що розташовані на орендованій земельній ділянці, то до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.
Аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 25.11.2020 року по справі № 520/8446/18.
Отже, до нового власника об`єкта нерухомості переходить і встановлений податковим законом обов`язок зі сплати орендної плати за землю, на якій розташоване набуте ним майно.
Судом встановлено, що підставою для винесення спірного податкового повідомлення-рішення позивачу слугували висновки контролюючого органу про наявність у позивача у 2019 році обов`язку сплачувати орендну плату з фізичних осіб за земельну ділянку, що перебуває у його користуванні за договором оренди земельної ділянки №3285 від 07.11.2006 року, укладеного з Дніпропетровською міською радою.
Отже, з 02.12.2014 року договір оренди землі №3285 від 07.11.2006 року укладений між ОСОБА_1 та Дніпропетровською міською радою є припиненим. Зазначені обставини встановлені судовим рішенням, яке набрало законної сили.
Згідно ч.4 ст.78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Враховуючи встановлені судом обставини справи, наведені вище норми права, принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будівель і споруд, суд дійшов висновку, що обов`язок із сплати земельного податку виникає у особи в силу фактичного використання земельної ділянки (в тому числі, з огляду на користування нею внаслідок набуття права власності на нерухоме майно, що на ній розташоване) незалежно від дотримання такою особою вимог земельного чи цивільного законодавства щодо порядку оформлення права землекористування та підстав набуття прав користування.
Водночас, контролюючий орган, приймаючи оскаржуване податкове повідомлення-рішення, яким позивачеві визначено податкове зобов`язання з орендної плати за землю з фізичних осіб за 2019 рік, вищевказані обставини не врахував, а тому діяв не у межах та не у відповідності до вимог податкового законодавства, що свідчить про протиправність такого рішення та наявність підстав для його скасування, і, відповідно, для задоволення позовних вимог.
Відповідно до ч.1 ст.143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.
Згідно з абз.1 ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Таким чином, понесені позивачем судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1476,54 грн. при зверненні до суду із цим позовом, підлягають стягненню на його користь з відповідача за рахунок бюджетних асигнувань останнього.
Керуючись ст. ст. 242-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до Третього апеляційного адміністративного суду в порядку та у строки, передбачені ст.ст. 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя: О.М. Турова