Справа № 200/8697/21
Суддя: Казначеєв Едуард Геннадійович
Дата ухвалення: 2023-02-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2023 року справа №200/8697/21

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд колегією суддів у складі: судді-доповідача Казначеєва Е.Г., суддів Геращенка І.В., Гайдара А.В., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Донецького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 28 жовтня 2021 р. у справі № 200/8697/21 (головуючий І інстанції Кониченко О.М.) за позовом Донецького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Товариства з обмеженою відповідальністю «Транстех» про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю,-

ВСТАНОВИВ:

Донецьке обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів (далі позивач, Донецьке обласне відділення ФСЗІ, ЛОВФСЗІ) звернулось до Донецького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Транстех» (далі відповідач, ТОВ «Транстех»), в якому просило: стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Транстех" на користь Державного бюджету України адміністративно-господарські санкції за невиконання нормативу робочих місць, призначених для працевлаштування осіб з інвалідністю у 2020 році, у розмірі 379 155,12 грн. та пеню у розмірі 6 369,72 грн на р/р UА0005718 Донецьке ГУК/Центр.р-н Мар./50070000; ЄДРПОУ ГУ ДКСУ 37967785; МФО 899998: код платежу 50070000, ЄДРПОУ відділення Фонду (стягувана) 13492430.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 28 жовтня 2021 року в задоволені позовних вимог відмовлено.

Позивач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції, як прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, прийняти нове рішення, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Обґрунтовано скаргу тим, що судом першої інстанції повністю проігноровані доводи позивача, викладені у позові, щодо не створення відповідачем робочих місць для осіб з інвалідністю, було зазначено, що у відповідності до частини 3 статті 18 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» (далі - Закон) підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов`язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування осіб з інвалідністю, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування осіб з інвалідністю, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування осіб з інвалідністю у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Частиною 1 статті 20 Закону та постановою Кабінету Міністрів України від 31.01.2007 року № 70 «Про реалізацію статей 19 і 20 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» встановлено обов`язок підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичних осіб, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих осіб з інвалідністю менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 Закону, самостійно в строк до 15 квітня року, наступного за роком, в якому відбулося це порушення, сплачувати відділенням Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається згідно статті 20 Закону.

Звіт про зайнятість та працевлаштування осіб з інвалідністю за 2020 рік, що наданий відповідачем до відділення Фонду, середньооблікова кількість штатних працівників відповідача у 2020 звітному році склала - 295 осіб, кількість осіб з інвалідністю - штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно до вимог ст. 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» - склала 12 осіб, а середньооблікова кількість штатних працівників на підприємстві у відповідача, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність - склала 12 осіб.

Згідно інформації отриманої зі звітності за формою № Ю-ПОІ відповідач виконав викладені приписи законодавства по додержанню встановленого нормативу по створенню 1 робочого місця для працевлаштування осіб з інвалідністю.

Разом з цим, за інформацією ГУ ПФУ в Донецькій області, яка була сформована відносно страхувальника (ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ТРАНСТЕХ») на підставі звітності підприємства про суми нарахованої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення, допомоги, компенсації) застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (Форма № Д4) середньооблікова кількість штатних працівників облікового складу у ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ТРАНСТЕХ» у 2020 році складала-294 особи, а середньооблікова кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність у 2020 році ГУ ПФУ в Донецькій області, на підставі поданої підприємством звітності, складала - 6 осіб.

На думку позивача, всупереч вимогам ст. 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» відповідач не виконав норматив у працевлаштуванні 6 осіб з інвалідністю, що свідчить про порушення суб`єктом господарювання вимог законодавства.

Апелянт зазначає, що згідно отриманої від центру зайнятості інформації на заявлені відповідачем вакансії для осіб з інвалідністю протягом 2020 року було направлено 7 осіб з інвалідністю.

Надані копії наказів про припинення трудового договору з цими особами, свідчать, що половина з працевлаштованих відповідачем осіб з інвалідністю через 2-3 місця звільнялися з підприємства відповідача за згодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України (копії наказів знаходяться у справі). Викладене свідчить про неможливість зарахування цих осіб з інвалідністю до встановленого законом нормативу робочих місць призначених для працевлаштування осіб з інвалідністю.

В усіх поданих відповідачем до центру зайнятості звітів за формою № 3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії осіб з інвалідністю)» у розділі «Умови праці» відповідач вказував їх як «нормальні» з вказівкою таких факторів як: шум, пил, рухомі механізми, висота, а також з приміткою: важка фізична праця, тривале перебування на ногах, що знов говорить про те, що відповідач навмисно створював бар`єри для працевлаштування осіб з інвалідністю.

На підставі наведеного, апелянт зазначає, що здібності та побажання осіб з інвалідністю не були враховані відповідачем при встановленні їм вакансій на підприємстві, створені бар`єри для доступу до ринку праці у вигляді дискримінаційних завищених вимог до кваліфікації за професією, створення умов праці в яких неможливо працювати особі з інвалідністю, низька заробітна плата, яка не дає змогу задовольнити усі потреби осіб з інвалідністю, а також нетримання інших соціальних гарантій, у зв`язку з чим особи які направлялися центром зайнятості на працевлаштування до відповідача, або зверталися для працевлаштування до нього самостійно відмовлялися від запронованої ним роботи.

Також, судом першої інстанції не було взято до уваги доводи позивача та невірно застосовані норми матеріального права про те, що звітування центрів зайнятості про наявність вільних робочих місць на підприємстві, а саме подача звітності за формою № 3-ПН не є створенням робочих місць призначених для працевлаштування осіб з інвалідністю та виконання встановленого нормативу.

Відповідно до частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Суд, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, здійснюючи апеляційний перегляд у межах доводів та вимог апеляційної скарги, відповідно до частини 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, встановив наступне.

Товариство з обмеженою відповідальністю Транстех, , місце реєстрації, згідно даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань: 87545, Донецька обл., місто Маріуполь, пр. Перемоги, будинок 72, дата запису про державну реєстрацію: 27.10.2014, номер запису: 0010980.

26.02.2021 року на адресу Донецького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів від відповідача надійшов звіт форми № Ю-ПОІ Про зайнятість і працевлаштування осіб з інвалідністю за 2020 рік, в якому Товариство з обмеженою відповідальністю Транстех зазначило, що середньооблікова кількість штатних працівників облікового складу (рядок 01) у 2020 році - 295 осіб, з них: середньооблікова кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність (рядок 02) - 12 осіб (з них за статтю 11 чоловіків та 1 жінка; за місцем проживання фактично проживають у місті 11 чоловік та 1 жінка; за віком від 18 до 35 років - 2 чоловіка та 0 жінок; за віком від 36 до 60 років - 9 чоловіків та 1 жінка; за віком понад 60 років - 0 чоловіків та 0 жінки): кількість осіб з інвалідністю - штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно до вимог ст. 19 Закону України Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні (рядок 03) - 12 осіб; фонд оплати праці штатних працівників (рядок 04) 18 311,0 тис. грн середньорічна заробітна плата штатного працівника (рядок 05) 62,1 грн; сума адміністративно-господарських санкцій за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю (рядок 06) - (прочерк).

21.05.2021 року відділення Фонду направило запит до ГУ ПФУ у Донецькій області щодо отримання інформації про середньооблікову кількість штатних працівників Товариства з обмеженою відповідальністю Транстех.

За інформацією ГУ ПФУ у Донецькій області, яка була сформована відносно страхувальника - Товариства з обмеженою відповідальністю Транстех на підставі звітності підприємства про суми нарахованої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення, допомоги, компенсації) застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (Форма № Д4) середньооблікова чисельність штатних працівників облікового складу у відповідача становила: за січень 2020 року складала 140 осіб, з яких 10 осіб з інвалідністю; за лютий 2020 року складала 228 осіб, з яких 7 осіб з інвалідністю: за березень 2020 року складала 273 особи, з яких 7 осіб з інвалідністю; за квітень 2020 року складала 272 особи, з яких 6 осіб з інвалідністю; за травень 2020 року складала 260 осіб, з яких 6 осіб з інвалідністю; за червень 2020 року складала 293 особи, з яких 5 осіб з інвалідністю; за липень 2020 року складала 301 особа, з яких 6 осіб з інвалідністю; за серпень 2020 року складала 318 осіб, з яких 7 осіб з інвалідністю; за вересень 2020 року складала 326 осіб, з яких 7 осіб з інвалідністю; за жовтень 2020 року складала 336 осіб, з яких 6 осіб з інвалідністю; за листопад 2020 року складала 373 особи, з яких 6 осіб з інвалідністю; за грудень 2020 року складала 413 осіб, з яких 4 особи з інвалідністю (копія відповіді додається).

Відповідно до пояснень позивача, зважаючи на положення п.п.3.2.5 п.3.2 Інструкції зі статистики кількості працівників та п. 9 Інструкції щодо заповнення форми звітності № Ю-ПОІ (річна) Звіт про зайнятість і працевлаштування осіб з інвалідністю, у звітному 2020 році у Товариства з обмеженою відповідальністю Транстех середньооблікова кількість штатних працівників облікового складу за рік склала (140+228+273+272+260+293+301+318+326+336+373+413)/ 12 = 294,42. При обчисленні виникло дробове число, а відтак воно підлягає округленню до цілого, після коми виникло число 4, тому воно обчислюється в бік зменшення, тобто становить 294 штатних працівників облікового складу за рік, а середньооблікова кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність, у Товариства з обмеженою відповідальністю Транстех у звітному 2020 році, згідно даних ГУ ПФУ в Донецькій області складала (10+7+7+6+6+5+6+7+7+6+6+4) / 12 = 6,41.

Таким чином, середньооблікова кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність у 2020 році ГУ ПФУ в Донецькій області, на підставі поданої підприємством звітності, складала - 6 осіб.

На думку позивача, Товариство з обмеженою відповідальністю Транстех всупереч вимогам ст. 19 Закону України Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні не виконало норматив у працевлаштуванні 6 осіб з інвалідністю, що свідчить про порушення суб`єктом господарювання вимог законодавства, проте, у поданому Товариством з обмеженою відповідальністю Транстех до відділення Фонду звіті за формою № Ю-ПОІ роботодавцем самостійно розраховано та визначено середньооблікову кількість штатних працівників, яка склала - 295 осіб, кількість осіб з інвалідністю - штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно до вимог ст. 19 Закону України Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні - 12 осіб та середньооблікову кількість штатних працівників на підприємстві, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність - 12 осіб, що повністю не відповідає інформації отриманій відділенням Фонду від ГУ ПФУ в Донецькій області.

21.05.2021 року відділенням Фонду було направлено запит до Маріупольського міського центру зайнятості № 03-13/535 щодо отримання інформації відносно подання відповідачем звітності за формою № 3-ПН, інформації щодо направлення до відповідача осіб з інвалідністю для працевлаштування, інформації про відмови з боку відповідача у працевлаштуванні осіб з інвалідністю, інформації щодо запропонованих відповідачем в односторонньому порядку умов неповного робочого дня або неповного робочого тижня для осіб з інвалідністю, а також отримання інформації щодо наявності заявок на перекваліфікацію осіб з інвалідністю.

10.06.2021 року на адресу відділення Фонду надійшла відповідь на вищезазначений запит № 07/1985/06-16/21 від 02.06.2021 року з якої вбачалося, що відповідач протягом 2020 року надавав до Маріупольського міського центру зайнятості звіти формою № 3-ПН Інформація про попит на робочу силу (вакансії осіб з інвалідністю). Протягом 2020 року на підприємство було направлено центром зайнятості 7 осіб з інвалідністю.

Також, згідно інформації отриманої від центру зайнятості відмов у працевлаштуванні особам з інвалідністю з боку підприємства не було.

На підставі вищенаведеного, позивач зробив висновок, що зазначені вище особи відмовлялися від запропонованої відповідачем роботи за власним бажанням тому, що відповідач сам створив для осіб з інвалідністю бар`єри для працевлаштування на підприємстві, висунувши до осіб з інвалідністю вимоги вищі, ніж це передбачено законодавством, чим самим порушив право осіб з інвалідністю на зайнятість.

У відповідності до викладених приписів законодавства Товариством з обмеженою відповідальністю Транстех не виконано норматив по створенню 1 робочого місця для працевлаштування осіб з інвалідністю.

Згідно розрахунку зробленого на підставі відомостей отриманих від ГУ ПФУ у Донецькій області, сума адміністративно-господарських санкцій за невиконання відповідачем нормативу робочих місць, призначених для працевлаштування осіб з інвалідністю у 2020 році, становить 379 155,12 грн.

Сума нарахованої пені станом на 08 липня 2021 року відповідно статті 20 Закону та пунктом 4 Порядку сплати підприємствами, установами, організаціями та фізичними особами, що використовують найману працю, суми адміністративно-господарських санкцій та пені за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 31.01.2007 року № 70 складає 6 369,72 грн.

Відмовляючи в задоволені позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що матеріали справи свідчать про виконання відповідачем обов`язку, передбаченого нормами чинного законодавства щодо соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні, по забезпеченню певної кількості робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю. Відповідачем вжиті передбачені чинним законодавством певні заходи по забезпеченню працевлаштування осіб з інвалідністю.

Суд апеляційної інстанції із зазначеним висновком суду першої інстанції погоджується, з наступних підстав.

Відповідно до статті 19 Закону № 875-XІI, для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті, і забезпечують працевлаштування осіб з інвалідністю. При розрахунках кількість робочих місць округлюється до цілого значення.

Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно здійснюють працевлаштування осіб з інвалідністю у рахунок нормативів робочих місць виходячи з вимог статті 18 цього Закону.

Виконанням нормативу робочих місць у кількості, визначеній згідно з частиною першою цієї статті, вважається працевлаштування підприємством, установою, організацією, у тому числі підприємством, організацією громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичною особою, яка використовує найману працю, осіб з інвалідністю, для яких це місце роботи є основним.

Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичні особи, в яких за основним місцем роботи працює 8 і більше осіб, реєструються у відповідних відділеннях Фонду соціального захисту інвалідів за своїм місцезнаходженням і щороку подають цим відділенням звіт про зайнятість та працевлаштування осіб з інвалідністю.

Керівники підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, у разі незабезпечення виконання нормативів робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю, неподання Фонду соціального захисту інвалідів звіту про зайнятість та працевлаштування осіб з інвалідністю несуть відповідальність у встановленому законом порядку.

Норматив робочих місць, призначених для працевлаштування осіб з інвалідністю, порядок його встановлення визначаються виключно цим Законом. Якщо іншими законами встановлюються нормативи робочих місць, призначених для працевлаштування осіб з інвалідністю, або порядок їх встановлення, відмінні від зазначених у цьому Законі, застосовуються положення цього Закону.

Статтею 20 цього Закону встановлено, що підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих осіб з інвалідністю менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі на підприємстві, в організації громадських організацій осіб з інвалідністю, у фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування особи з інвалідністю і не зайняте особою з інвалідністю. Для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичних осіб, де працює від 8 до 15 осіб, розмір адміністративно-господарських санкцій за робоче місце, призначене для працевлаштування особи з інвалідністю і не зайняте особою з інвалідністю, визначається в розмірі половини середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі на підприємстві, в організації громадських організацій осіб з інвалідністю, у фізичної особи, яка використовує найману працю. Положення цієї частини не поширюється на підприємства, установи і організації, що повністю утримуються за рахунок коштів державного або місцевих бюджетів.

З огляду на приписи статті 238 Господарського кодексу України, до суб`єктів господарювання можуть бути застосовані уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування адміністративно-господарські санкції, тобто заходи організаційно-правового або майнового характеру, спрямовані на припинення правопорушення суб`єкта господарювання та ліквідацію його наслідків, та за порушення встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності.

Серед переліку адміністративно-господарських санкцій, встановленого у частині 1 статті 239 Господарського кодексу України вказано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування відповідно до своїх повноважень та у порядку, встановленому законом, можуть застосовувати до суб`єктів господарювання, зокрема, адміністративно-господарський штраф, а також і інші адміністративно-господарські санкції, встановлені цим Кодексом та іншими законами.

Спірні у цій справі санкції застосовуються до суб`єктів господарювання уповноваженими органами державної влади за порушення встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності, а тому є адміністративно-господарськими санкціями.

Отже, законом передбачена відповідальність у вигляді адміністративно-господарських санкцій для підприємств, які не забезпечили середньооблікову чисельність працюючих осіб з інвалідністю відповідно до установленого нормативу.

Відтак, при вирішенні питання про правомірність стягнення адміністративно-господарських санкцій слід виходити із загальних норм права відносно відповідальності за порушення зобов`язань та встановлення в діях або бездіяльності роботодавця складу правопорушення з метою застосування юридичної відповідальності у вигляді адміністративно-господарських санкцій.

Підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин, стаття 218 цього Кодексу, є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Елементами правопорушення є вина та наявність причинного зв`язку між самим порушенням та його наслідками.

Відповідно до статті 18 Закону №875-XII, забезпечення прав осіб з інвалідністю на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості.

Підбір робочого місця здійснюється переважно на підприємстві, де настала інвалідність, з урахуванням побажань особи з інвалідністю, наявних у неї професійних навичок і знань, а також рекомендацій медико-соціальної експертизи.

Підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов`язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування осіб з інвалідністю, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування осіб з інвалідністю, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування осіб з інвалідністю у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до статті 18-1 Закону №875-XII, особа з інвалідністю, яка не досягла пенсійного віку, не працює, але бажає працювати, має право бути зареєстрованою у державній службі зайнятості як безробітна.

Державна служба зайнятості здійснює пошук підходящої роботи відповідно до рекомендацій МСЕК, наявних у особи з інвалідністю кваліфікації та знань, з урахуванням її побажань.

Згідно з пунктом 4 частини 3 статті 50 Закону України «Про зайнятість населення» № 5067, роботодавці зобов`язані: своєчасно та в повному обсязі у порядку, затвердженому центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, за погодженням з центральним органом виконавчої влади із забезпечення реалізації державної політики у галузі статистики, подавати територіальним органам центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, інформацію про: попит на робочу силу (вакансії); заплановане масове вивільнення працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, у тому числі ліквідацією, реорганізацією або перепрофілюванням підприємств, установ, організацій, скороченням чисельності або штату працівників підприємства, установи, організації незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання за два місяці до вивільнення.

Відповідно до пункту 2 Порядку подання підприємствами, установами, організаціями та фізичними особами, що використовують найману працю, звітів про зайнятість і працевлаштування осіб з інвалідністю та інформації, необхідної для організації їх працевлаштування, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України N 70 від 31 січня 2007 року, звіт про зайнятість і працевлаштування осіб з інвалідністю роботодавці подають (надсилають рекомендованим листом) щороку до 1 березня відділенням Фонду, в яких вони зареєстровані, за формою, затвердженою Мінсоцполітики за погодженням з Держстатом.

Датою надходження звіту про зайнятість і працевлаштування осіб з інвалідністю вважається дата подання роботодавцем звіту до відділення Фонду, а у разі надсилання його поштою - дата на поштовому штемпелі.

Інформацію про наявність вільних робочих місць (вакантних посад) для працевлаштування осіб з інвалідністю роботодавці подають до базового центру зайнятості незалежно від місцезнаходження роботодавця за формою, затвердженою Мінсоцполітики за погодженням із Держстатом.

Наказом Міністерства соціальної політики України від 31 травня 2013 року № 316 (чинній на час спірних правовідносин) затверджено Форму звітності № 3-ПН "Інформація про попит на робочу силу (вакансії)", яка подається за наявності у роботодавця попиту на робочу силу (вакансії) не пізніше 10-ти робочих днів з дати відкриття вакансії(й). Датою відкриття вакансії є наступний день після створення робочого місця чи припинення трудових відносин з працівником, робоче місце якого стає вакантним, або дата, починаючи з якої може бути укладений трудовий договір з найманим працівником.

Аналіз вищезазначених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов`язані: виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації; забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством; надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів; звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість і працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України; в разі невиконання такого нормативу - щороку сплачувати відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції.

Наведене свідчить про те, що обов`язок підприємства щодо створення робочих місць для інвалідів не супроводжується його обов`язком підбирати і працевлаштовувати осіб з інвалідністю на створені робочі місця. Такий обов`язок покладається на органи працевлаштування, що перелічені в частині 1 статті 18 Закону № 875-ХІІ.

Однак на підприємство покладається обов`язок створювати робочі місця для працевлаштування осіб з інвалідністю та інформувати про таку кількість створених робочих місць органи працевлаштування осіб з інвалідністю.

При цьому, підприємство не несе відповідальності за невиконання нормативу працевлаштування осіб з інвалідністю, якщо воно розробило необхідні заходи по створенню для них робочих місць, зокрема, створило робочі місця для таких осіб та своєчасно, достовірно, в повному обсязі проінформувало відповідні установи, але фактично не працевлаштувало інваліда з причин незалежних від нього: відсутність інвалідів, відмова інваліда від працевлаштування на підприємство, бездіяльність державних установ, які повинні сприяти працевлаштуванню інвалідів.

Аналогічну правову позицію висловлено Верховним Судом у постановах від 18 серпня 2020 року у справі №580/2188/19, від 15 липня 2020 року у справі № 640/10548/19, від 24 червня 2020 року у справі № 440/2008/19, від 26 червня 2018 року у справі № 806/1368/17 та від 15 квітня 2019 року у справі № 825/699/17, від 31 липня 2019 року у справах №825/1083/17 та №812/1164/18.

Матеріали справи містять: копії наказів від 03.02.2020р. №1/и, від 01.04.2020р. №2/и, від 04.05.2020р. №3/и, від 01.07.2020р. №4/и, від 01.09.2020р. №5/и, від 01.12.2020р. №7/и Про створення робочих місць для працевлаштування інвалідів в 2020 році до штатного розкладу введені додаткові робочі місця для працевлаштування осіб з інвалідністю.

Також, матеріали справи містять копії звітності від 04.02.2020р., 03.03.2020р., 02.04.2020р., 04.05.2020р., 02.06.2020р., 03.07.2020р., 05.08.2020р., 03.09.2020р., 02.10.2020р., 04.11.2020р., 02.12.2020р., Форми №3-ПН Інформації про попит на робочу силу (вакансії).

Відповідач протягом 2020 року постійно співпрацював з органами місцевого самоврядування в особі Департаменту соціального захисту населення міської ради на адресу якого листами від 03.03.2020р. №03/03/20-1, від 02.04.2020р. №02/04-01, 04.05.2020р. від 04.05.2020р. надсилались відомості з переліком вакантних робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю та проханням спрямовувати зацікавлених у працевлаштуванні осіб з інвалідністю звертатись до ТОВ ТРАНСТЕХ.

Крім того, матеріали справи містять копії наказів про прийняття та звільнення працівників з займаних посад, індивідуальних програм з реабілітації та довідок про наявність інвалідності.

Тобто, відповідачем виконувалися вимоги щодо подання звітності про наявність вакантної посади для особи з інвалідністю, також, у відповідача працювали особи з інвалідністю, що не свідчить про невиконання нормативу при працевлаштуванні осіб з інвалідністю за весь 2020 рік.

Отже, матеріали справи свідчать, що відповідач постійно здійснює заходи щодо працевлаштування осіб з інвалідністю та створення для них належних умов праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії тощо.

Таким чином, судом встановлено, що відповідачем виконані вимоги статті 18 Закону №875-XII щодо створення робочих місць для інвалідів та прийняття заходів для їх працевлаштування, і не порушувалися вимоги статті 19 вказаного Закону щодо безпідставної відмови у працевлаштуванні інваліда, який звернувся до роботодавця самостійно чи був направлений до нього державною службою зайнятості.

Вказані обставини дають підстави для висновку про виконання відповідачем вимог щодо створення робочих місць відповідно до нормативів встановлених статтею 19 № 875-XІI та належне інформування центру зайнятості про наявність вільних робочих місць на підприємстві та потребу у направленні йому центром зайнятості осіб з інвалідністю для працевлаштування.

Суд зазначає, що підприємство не несе відповідальності за невиконання нормативу працевлаштування осіб з інвалідністю, якщо воно зробило необхідні заходи по створенню робочих місць для осіб з інвалідністю, зокрема, створило робочі місця для осіб з інвалідністю та своєчасно, достовірно, в повному обсязі проінформувало відповідні установи, але фактично не працевлаштувало осіб з інвалідністю з причин незалежних від нього: відсутність осіб з інвалідністю, відмова осіб з інвалідністю від працевлаштування на працевлаштування на підприємство, бездіяльність державних установ, які повинні сприяти працевлаштуванню осіб з інвалідністю.

Враховуючи те, що відповідачем виконані вимоги Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» щодо прийняття заходів для працевлаштування інвалідів, доказів того, що відповідач не створив робочі місця для інвалідів, відмовляв інвалідам у прийнятті на роботу, несвоєчасно надавав державній службі зайнятості інформацію щодо наявності вакансій, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, або несвоєчасно звітував Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, позивачем не надано, а тому суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що причини непрацевлаштування інвалідів не залежали від самого роботодавця, тому в його діях відсутній склад правопорушення і на нього не може бути покладена відповідальність за недотримання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів.

Стосовно доводів апелянта щодо правомірності нарахування адміністративно-господарських санкцій та пені, з посиланням на те що підприємство повинно самостійно здійснювати працевлаштування осіб з інвалідністю, суд зазначає, що, як зазначалось, за змістом статей 18 та 18-1 Закону №875-XII обов`язок підприємства зі створення робочих місць для інвалідів не супроводжується його обов`язком займатися пошуком інвалідів для працевлаштування.

Суд не приймає посилання апелянта на те, що Законом України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" не передбачено звільнення від відповідальності за порушення вказаного закону через відсутність вини роботодавця, оскільки зазначене спростовуються ч.2 ст. 218 Господарського кодексу України та вищенаведеними висновками суду. Законом України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" також визначено, що працевлаштування інвалідів здійснюється або шляхом їх безпосереднього звернення до підприємства, або шляхом звернення до державної служби зайнятості, яка в свою чергу здійснює пошук підходящої роботи для працевлаштування такого інваліда. Тому обов`язок по працевлаштуванню інвалідів відповідно до встановленого Законом нормативу покладається як на роботодавців, так і на державну службу зайнятості.

Щодо доводів апелянта про те, що відповідачем створено бар`єри для працевлаштування інвалідів, суд зазначає, що ця обставина не підтверджена будь-якими доказами, а доводи щодо осіб з інвалідністю які через 2-3 місця звільнялись з підприємства, не врахування відповідачем при встановленні їм вакансій на підприємстві, створення бар`єрів для доступу до ринку праці у вигляді дискримінаційних завищених вимог до кваліфікації за професією, створення умов праці в яких неможливо працювати особі з інвалідністю, низька заробітна плата, яка не дає змогу задовольнити усі потреби осіб з інвалідністю, а також нетримання інших соціальних гарантій, у зв`язку з чим особи як направлялися центром зайнятості на працевлаштування до відповідача, або зверталися для працевлаштування до нього самостійно відмовлялися від запронованої ним роботи, є припущеннями позивача, які базуються на логічному аналізі його бачення обставин спірних правовідносин. При цьому такі висновки не можуть ґрунтуватися на припущеннях, а можуть ґрунтуватися лише на належних і допустимих доказах.

Окрім того, відомості про створення відповідачем бар`єрів для працевлаштування осіб з інвалідністю повністю спростовується наказами про прийняття осіб з інвалідністю протягом 2020 року та розроблення для них індивідуальних програм з реабілітації (копії наказів індивідуальних програм додаються до відзиву). Протягом 2020 року не було звільнено жодного працівника, який має інвалідність з ініціативи роботодавця, та якщо працівник звільнявся то підставою стала його власна заява за погодженням сторін.

На підставі викладеного, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про вжиття відповідачем заходів щодо утворення робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю та недопущення правопорушення, яке є підставою для застосування до нього штрафних санкцій, визначених статтею 20 Закону № 875-XІI.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про те, що при розгляді справи судом першої інстанції було допущено неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

Статтею 316 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому при таких обставинах апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись статями 309, 311, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Донецького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 28 жовтня 2021 р. у справі № 200/8697/21 - залишити без задоволення.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 28 жовтня 2021 р. у справі № 200/8697/21 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів після складення повного тексту в порядку, визначеному ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повне судове рішення складено та підписано колегією суддів 01 лютого 2023 року.

Суддя-доповідач Е.Г. Казначеєв

Судді А.В. Гайдар

І.В. Геращенко