Справа № 461/5936/22
Суддя: Судова-Хомюк Наталія Михайлівна
Дата ухвалення: 2023-01-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2023 рокуЛьвівСправа № 461/5936/22 пров. № А/857/856/23

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Судової-Хомюк Н.М.,

суддів Онишкевича Т.В., Кухтея Р.В.,

за участі секретаря судового засідання Лутчин А.М.,

позивач: не з`явився

відповідач: не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Адвоката Максимова Антона Олександровича, який діє від імені та в інтересах Громадянки Киргизької Республіки ОСОБА_1 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 13 грудня 2022 року у справі № 461/5936/22 за адміністративним позовом адвоката Максимова Антона Олександровича, який діє від імені та в інтересах Громадянки Киргизької Республіки ОСОБА_1 до Головного управління ДМС України у Львівській області про скасування постанови,-

суддя в 1-й інстанції Стрельбицький В.В.,

час ухвалення рішення не зазначено.,

місце ухвалення рішення - м. Львів,

дата складання повного тексту рішення 13.12.2022,-

В С Т А Н О В И В:

Адвокат Максимов Антон Олександрович, який діє в інтересах громадянки Киргизської Республіки ОСОБА_1 , звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просить скасувати постанову Головного управління Державної міграційної служби у Львівській області про накладення адміністративного стягнення на громадянку Киргизької Республіки ОСОБА_1 та закрити справу про адміністративне правопорушення.

В обґрунтування позовних вимог вказує про те, що відповідно до оскаржуваної постанови позивачку було притягнуто до адміністративної відповідальності на підставі ч. 1 ст. 203 КУпАП : «Порушення іноземцями та особами без громадянства правил перебування в Україні, тобто проживання без документів на право проживання в Україні, за недійсними документами або документами, термін дії яких закінчився, або працевлаштування без відповідного дозволу на це, якщо необхідність такого дозволу передбачено законодавством України, або недодержання встановленого порядку пересування і зміни місця проживання, або ухилення від виїзду з України після закінчення відповідного терміну перебування, неприбуття без поважних причин до визначеного місця навчання або працевлаштування після в`їзду в Україну у визначений строк, а так само порушення правил транзитного проїзду через територію України, крім порушень, передбачених частиною другою цієї статті».

Позивач вважає оскаржувану постанову незаконною, оскільки 06.09.2022 року позивачка звернулась до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. З цього моменту на позивачку розповсюджується дія Закону України «Про біженців або осіб, що потребують додаткового або тимчасового захисту», а відтак позивачка підпадає під дію ч.3 ст. 203 КУпАП, що виключає адміністративну відповідальність

Також, вказує, що під час складання протоколу про притягнення до адміністративної відповідальності відносно позивачки було істотно порушено та обмежено її процесуальні права, не виконано вимог щодо залучення перекладача під час складення протоколу та не були належним чином роз`яснені її права та обов`язки, в тому числі гарантоване право користуватись юридичною допомогою захисника та інші істотні права, що передбачені ст. 268 КУпАП. Також вважає, що відповідачем при винесенні оскаржуваної постанови не було враховано як пом`якшуючу обставину наявність у позивачки двох неповнолітніх дітей.

Рішенням Галицького районного суду міста Львова від 13 грудня 2022 року у задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, позивач через свого представника подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування своїх доводів зазначає, що судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення було проігноровано те, що на момент винесення оскаржуваної постанови на позивачку розповсюджувалась дія Закону України «Про біженців та осіб які потребують додаткового або тимчасового захисту», а відтак позивачка підпадає під дію ч.3 ст.203 КУпАП, що виключає адміністративну відповідальність.

Вважає, що відповідачем взагалі не було забезпечено належне доказування та оцінка зібраних доказів по справі. Зокрема при складенні протоколу та подальшому притягненні позивача до адміністративної відповідальності всебічне, повне та об`єктивне з`ясування фактичних обставин справи не здійснювалося. під час складання протоколу про притягнення до адміністративної відповідальності відносно Позивачки було істотно порушено та обмежено її процесуальні права, не виконано вимог щодо залучення перекладача під час складення протоколу та не були належним чином роз`яснені його права та обов`язки, в тому числі, гарантоване право користуватись юридичною допомогою захисника та інші істотні права, що передбачені ст. 268 КУпАП.

Відтак, по вказаних обставинах у апеляційній скарзі наведено додаткові пояснення, які фактично відтворюють зміст позовних вимог та ряду пояснень, котрі були предметом судового розгляду у суді першої інстанції.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу у якому вказав, що судом першої інстанції надано належну оцінку усім обставинам справи та прийнято законне рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Доводи апелянта вважає необґрунтованими, зокрема вказує про те, що Фак роз`яснення прав та обов`язків підтверджується наявністю на другому аркуші протоколу власноручної підпису позивачки. Жодних заяв, клопотань або документів від неї під час складання протоколу та винесення постанови про притягнення до адміністративної відповідальності не надходило.

Вважає, що з метою забезпечення вимог законодавства України на підставі ст. 203 КУпАП, наказу МВС від 28.08.2013 №825 «Про затвердження інструкції з оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення Державною міграційною службою України», уповноваженою особою ГУ ДМС у Львівській області винесено законне рішення у формі постанови та накладено адміністративного стягнення у вигляді штрафу за вчинення адміністративного правопорушення за частиною першою ст. 203 КУпАП.

Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Учасники справи, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце судового розгляду справи, у судове засідання не прибули.

25.01.2023 від представника позивача адвоката Максимова А.О. надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, у якому представник просить відкласти судове засідання у цій справі, призначене на 31.01.2023 на інший день у зв`язку із відпустковою.

Щодо поданого клопотання, колегія суддів вважає за необхідне вказати наступне.

Відповідно до положень статті 205 КАС України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з підстав, зокрема, неявки в судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання; першої неявки в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними; якщо суд визнає потрібним, щоб сторона, яка подала заяву про розгляд справи за її відсутності, дала особисті пояснення.

Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі:

1) неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки;

2) повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), незалежно від причин неявки;

3) неявки представника в судове засідання, якщо в судове засідання з`явилася особа, яку він представляє, або інший її представник;

4) неявки в судове засідання учасника справи, якщо з`явився його представник, крім випадків, коли суд визнав явку учасника справи обов`язковою.

У поданому клопотанні представник позивача просить відкласти розгляд справи у зв`язку із його перерубуванням у відпустці, однак доказів не надає. Окрім того, колегія суддів, враховуючи скорочені строки розгляду справи даної категорії, передбачені ст. 286 КАС України, приходить до висновку про необґрунтованість підстав заявленого клопотання про відкладення розгляду справи та можливість розгляду справи без участі сторін.

Згідно ч. 4 ст. 229 КАС України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, виходячи з такого.

Матеріали справи свідчать, що 27.10.2022 уповноваженою посадовою особою ГУ ДМС України у Львівській області Довбаш Іваном Володимировичем складено протокол про адміністративне правопорушення серії ПР МДВ №001842 . У цьому протоколі зафіксовано, що 27.10.2022 о 10 год. 05 хв. за адресою: м. Львів, вул. Городоцька, 126, було встановлено ухилення від виїзду з України після закінчення відповідного терміну перебування гр. Киргизької Республіки ОСОБА_2 , яка порушила правила перебування іноземців на території України; місце скоєння правопорушення - АДРЕСА_1 . За вказане адміністративне правопорушення передбачена відповідальність відповідно до ч. 1 ст. 203 КпАП України.

Відтак, посадовою особою Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області, встановлено ухилення від виїзду з України після закінчення відповідного терміну перебування гр. Киргизької Республіки ОСОБА_1 .

При розгляді справи додатково встановлено, що гр. Киргизької Республіки ОСОБА_1 прибула на територію України 16.10.2020 через ПП «Бориспіль» та на момент винесення оскаржуваної постанови межі України не залишила, чим порушила п. 2 Порядку, затвердженого ПКМУ № 150 від 15.02.2012. Звернулась з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до ГУ ДМС у Львівській області лише 06.09.2022 року

Крім того, судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивачці роз`яснено зміст статті 63 Конституції України та статті 268 КпАП України, де під вказаним роз`ясненням нею було поставлено підпис (а.с. 9).

У згаданому протоколі також зафіксовано, що відповідно до пояснень позивачки вона вчасно не залишила територію України через особисті причини. Також вказала, що не потребує перекладу протоколу усно за участі перекладача, що підтверджується її підписом.

За наслідками розгляду матеріалів про адміністративне правопорушення, постановою першого заступника начальника Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області Іваночко Іванни Романівни серії ПН МЛВ № 001837 від 27 жовтня 2022, громадянку Киргизької Республіки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає АДРЕСА_2 притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 203 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу, у розмірі 2601 грн.

Із змісту постанови встановлюється, що громадянка Киргизької Республіки ОСОБА_2 , порушила правила перебування в Україні, а саме п.2 Порядку, затвердженого постановою КМУ №150 від 15.02.2012.

На підставі встановлених вище обставин, суд першої інстанції, виходячи з системного аналізу приписів Конституції України, КУпАП, Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», а також Порядку, затвердженого постановою КМУ №150 від 15.02.2012, прийшов до висновку, що оскаржувана постанова Головного управління Державної міграційної служби у Львівській області серії ПН МЛВ № 001837 від 27 жовтня 2022 року про притягнення громадянки Киргизької Республіки ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 203 КУпАП є правомірною, а підстави для її скасування, як того відсутні

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством.

У статті 7 КпАП України передбачено, що ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.

Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.

Додержання вимог закону при застосуванні заходів впливу за адміністративні правопорушення забезпечується систематичним контролем з боку вищестоящих органів і посадових осіб, правом оскарження, іншими встановленими законом способами.

Відповідно до ст. 9 КпАП України адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Адміністративна відповідальність за правопорушення, передбачені цим Кодексом, настає, якщо ці порушення за своїм характером не тягнуть за собою відповідно до закону кримінальної відповідальності.

Тобто, притягненню до адміністративної відповідальності особи обов`язково повинна передувати належна та вчинена у відповідності до вимог чинного законодавства поведінка суб`єкта владних повноважень, зокрема, поліцейського, а також встановлення останнім факту вчинення особою адміністративного правопорушення, відповідальність за вчення якого передбачена чинним законодавством.

Положеннями ч. 1 ст. 203 КпАП України передбачено, що порушення іноземцями та особами без громадянства правил перебування в Україні, тобто проживання без документів на право проживання в Україні, за недійсними документами або документами, термін дії яких закінчився, або працевлаштування без відповідного дозволу на це, якщо необхідність такого дозволу передбачено законодавством України, або недодержання встановленого порядку пересування і зміни місця проживання, або ухилення від виїзду з України після закінчення відповідного терміну перебування, неприбуття без поважних причин до визначеного місця навчання або працевлаштування після в`їзду в Україну у визначений строк, а так само порушення правил транзитного проїзду через територію України, крім порушень, передбачених частиною другою цієї статті, - тягнуть за собою накладення штрафу від ста до трьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Як було встановлено раніше, підставою для притягнення позивачки до відповідальності за ч. 1 ст. 203 КпАП України відповідачем визначено те, що остання порушила правила перебування в Україні, а саме п.2 Порядку, затвердженого постановою КМУ №150 від 15.02.2012.

Відповідно до п. 6 ст. 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (далі Закон) іноземець - особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав.

Приписи ст. 3 Закону, які кореспондують положеннями ст. 26 Конституції України, визначають, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Іноземці та особи без громадянства, які перебувають під юрисдикцією України, незалежно від законності їх перебування, мають право на визнання їх правосуб`єктності та основних прав і свобод людини.

Іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Підстави для перебування іноземців та осіб без громадянства на території України визначені у статті 4 Закону.

За правилами ч. 3 ст. 9 Закону строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.

Підпунктом 2 пункту 2 Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.02.2012 №150 (далі - Порядок №150) передбачено, що іноземці та особи без громадянства, які на законній підставі прибули в Україну, можуть тимчасово перебувати на її території не більш як 90 днів протягом 180 днів у разі в`їзду іноземців, які є громадянами держав з безвізовим порядком в`їзду, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України. Порядок обчислення зазначеного строку встановлюється МВС.

Оскільки Позивачка є громадянкою Киргизької Республіки, яка належить до держав із безвізовим порядку в`їзду, то їй дозволено перебувати на території України не більше 90 днів протягом 180 днів.

Частиною 1 статті 15 Закону встановлений перелік документів за якими здійснюється в`їзд в Україну та виїзд з України іноземцями та особами без громадянства. Основними такими документами є паспортний документ за наявності відповідної візи, якщо інший порядок в`їзду та виїзду не встановлено законодавством чи міжнародним договором України, відповідні посвідки на постійне або тимчасове проживання, посвідчення особи без громадянства для виїзду за кордон, проїзний документ для виїзду за кордон тощо.

Відповідно до п. 14 ч. 1 ст. 1 Закону нелегальний мігрант - іноземець або особа без громадянства, які перегнули державний кордон поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску, але з уникненням прикордонного контролю і невідкладно не звернулися із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в Україні, а також іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону, особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно вказав про те, що позивач покинула територію Киргизської Республіки та прибула в Україну 16 травня 2020 року. Звернулась з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до ГУ ДМС у Львівській області лише 06.09.2022 року, тобто через понад два роки, будучи у статусі нелегального мігранта, хоча Закон зобов`язує звертатися протягом п`яти робочих днів. Відповідно із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту звернулась до органів міграційної служби не у встановлений законом термін, чим порушила вимоги частини 1 статті 5 Закону, норми якої містять імперативний припис, що виключає альтернативу вибору дій потенційного заявника і є обов`язковими до виконання.

Також суд обґрунтовано відхилив доводи позивачки про те, що вона мала цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань у країні походження, оскільки такі не можуть бути підставою для скасування оскаржуваної постанови.

Як було встановлено раніше та підтверджується матеріалами справи, позивач порушила правила перебування в Україні в період з 16.01.2021 року до 06.09.2022 року, що знайшло свій вияв у тому, що вона проживав на території України без документів на право проживання в Україні. Суть цього порушення та відповідальність, яка за нього передбачена, були зафіксовані належним чином у протоколі про адміністративне правопорушення, із змістом якого ОСОБА_2 ознайомилася та примірник якого отримала.

Таким чином, вірним є висновок суду першої інстанції, що перебування позивача на території України в період в період з 16.01.2021 року до 06.09.2022 року було незаконним та порушувало п. 2 Порядку продовження строку перебування та проживання або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затвердженого постановою КМУ № 150 від 15.02.2012.

Щодо посилання представника апелянта на те, судом першої інстанції не надано оцінки щодо тієї обставини, що при складанні протоколу та винесенні постанови відповідач не залучив перекладача, чим істотно порушено та обмежено права позивачки, то суд апеляційної інстанції вважає такі доводи необґрунтованими, оскільки як підтверджується матеріалами справи та встановлено судом позивач відмовилася від усного перекладу протоколу, оскільки не потребувала перекладача, про що свідчить її особистий підпис у даному протоколі.

Як зазначалось судом, із змісту протоколу про адміністративне правопорушення серії вбачається, що позивачка своїм особистим підписом засвідчила факт роз`яснення змісту ст. 63 Конституції України, а також її прав та обов`язків, передбачених ст. 268 КпАП України. Позивач надала свої пояснення, щодо причин порушення вимог Закону та засвідчила своїм підписом те, що перекладача не потребує та розгляд справи про адміністративне правопорушення просить здійснювати за її відсутності (а.с.8-9).

Щодо доводів апелянта, що судом першої інстанції не надано оцінки тій обставині, що позивачка підпадає під дію ч. 3 ст. 203 КУпАП, що виключає її адміністративну відповідальність, колегія суддів вважає, що суд вірно вказав про те, що позивачка перебувала на території України понад два роки у період з 16.01.2021 року до 06.09.2022, тобто до моменту її звернення з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до ГУ ДМС у Львівській області. Таким чином, в даний період на позивачку не розповсюджувалась дія Закону України «Про біженців та осіб які потребують додаткового або тимчасового захисту», а відтак, позивачка не підпадає під дію положень ч. 3 ст. 203 КУпАП, що виключає її адміністративну відповідальність.

При цьому в ході розгляду справи ні в суді першої інстанції ні під час апеляційного розгляду не подано переконливих доказів того, що позивач не мала жодної можливості звернутися до відповідних органів протягом означеного періоду.

У Конституції України та Законі № 3773-VI вказано, що здійснення іноземцями своїх прав і свобод не повинно завдавати шкоди національним інтересам України, правам, свободам і законним інтересам її громадян та інших осіб, які проживають в Україні.

Значене зволікання у часових проміжках із зверненням за захистом повністю узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 14.03.2018 № 820/1502/17, та у постанові від 30.01.2020 № 826/10336/18 (К/990133669/19), де зазначено, що «значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань. При ньому мотив звернення із даною заявою може буди іншим». Наявність саме обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за однією чи декількома ознаками (раса, віросповідання, національність, громадянство (підданство), належність до певної соціальної групи або політичних переконань) є першочерговою і основною конвенційною ознакою наявності у особи підстав набувати статусу біженця.

Суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду не спростовують.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ч. 4 ст. 229, ч. 3 ст. 243, ст. ст. 250, 286, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Адвоката Максимова Антона Олександровича, який діє від імені та в інтересах Громадянки Киргизької Республіки ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Галицького районного суду м. Львова від 13 грудня 2022 року у справі № 461/5936/22 - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає відповідно до ч. 3 ст. 272 КАС України.

Головуючий суддя Н. М. Судова-Хомюк
судді Т. В. Онишкевич
Р. В. Кухтей
Повне судове рішення складено 01 лютого 2023 року