Справа № 640/15037/21
Суддя: Кузьменко Володимир Володимирович
Дата ухвалення: 2023-01-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2023 року м. Київ

Колегія Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача Кузьменка В.В.,

суддів: Василенка Я.М., Ганечко О.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства економіки України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 грудня 2021 року,

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 звернулася до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Міністерства економіки України, в якому просила:

- визнати протиправними та скасувати наказ Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України № 377-к від 27.04.2021 в частині звільнення ОСОБА_1 ;

- поновити з 29.04.2020 ОСОБА_1 на посаді начальника відділу взаємодії та комунікації з експортерами;

- стягнути з Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України на користь ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного прогулу.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 грудня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати спірне рішення суду та задовольнити позовні вимоги.

Доводи апелянта аналогічні викладеним у позовній заяві та стосуються того, що оскаржуваний наказ Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України № 377-к від 27.04.2021 є протиправним, зокрема, з огляду на те, що підстави для звільнення позивача з вказаних у наказі підстав відсутні, адже відповідач на виконання вимог ч. 3 ст. 87 Закону України "Про державну службу" мав запропонувати позивачу посаду державної служби.

Виконуючи вимоги процесуального законодавства, колегія суддів ухвалила продовжити строк розгляду апеляційної скарги, згідно з положеннями ст. 309 Кодексу адміністративного судочинства України.

Розгляд справи проведено у порядку письмового провадження на підставі пункту 3 частини 1 статті 311 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, наказом Мінекономрозвитку від 20 квітня 2018 року №213-к "Про призначення ОСОБА_1 " з 14 травня 2018 року позивачку призначено на посаду начальника відділу взаємодії та комунікації з експортерами департаменту розвитку експорту Мінекономрозвитку, як таку, що успішно пройшла конкурсний відбір, з випробувальним терміном три місяці.

Наказом Мінекономрозвитку від 24 липня 2018 року № 426-к "Про звільнення ОСОБА_1 " її 03 серпня 2018 року звільнено з посади начальника відділу взаємодії та комунікації з експортерами департаменту розвитку експорту Мінекономрозвитку у зв`язку зі встановленням невідповідності займаній посаді протягом строку випробування. Підставами слугували: доповідна записка безпосереднього керівника та попередження про звільнення від 26 липня 2018 року.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 26.04.2019 р. у справі №826/13700/18, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 17.07.2019 та постановою Верховного Суду від 04.02.2021, було визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства економічного розвитку та торгівлі України від 24 липня 2018 року № 426-к. Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника відділу взаємодії та комунікації з експортерами департаменту розвитку експорту Міністерства економічного розвитку та торгівлі України з дати звільнення, а саме - 03 серпня 2018 року. Стягнуто з Міністерства економічного розвитку та торгівлі України на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу - 172608,00 грн.

17.10.2019 Мінекономіки видано наказ № 103-к "Про поновлення ОСОБА_1 " на посаді начальника відділу взаємодії та комунікації з експортерами департаменту розвитку експорту з 03 серпня 2018 року.

Наказом Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України від 05.11.2019 №322 внесено зміни до структури апарату Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України, затвердженого наказом Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України від 18.09.2019 №26, виклавши її в новій редакції.

Наказом Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України від 16.12.2019 №889-к вирішено: надати ОСОБА_1 - начальнику відділу взаємодії та комунікації з експортерами департаменту розвитку експорту, щорічну відпустку за період роботи з 14.05.2018 по 13.05.2019 на 29 календарних днів, з 17.12.2019 по 17.01.2020 з виплатою грошової допомоги в розмірі середньомісячної заробітної плати; звільнити ОСОБА_1 з посади начальнику відділу взаємодії та комунікації з експортерами департаменту розвитку експорту 20.01.2020 у зв`язку зі скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури та штатного розпису Міністерства без скорочення чисельності або штату державних службовців, пункт 1 частини першої статті 87 Закону України "Про державну службу"; департаменту фінансово-господарської діяльності виплатити ОСОБА_1 вихідну допомогу у розмірі середньої місячної заробітної плати та компенсацію за 1 календарний день щорічної відпустки за період роботи з 14.05.2018 по 13.05.2019 та за 21 календарний день щорічної відпустки за період роботи з 14.05.2019 по 20.01.2020.

Наказом Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України від 20.01.2020 №216-к внесено зміни до наказу Міністерства розвитку та економіки, торгівлі та сільського господарства України від 16.12.2019 №889-к "Про надання відпустки та звільнення ОСОБА_1 ": у пункті 1 слова та цифри "з 17.12.2019 по 17.01.2020" замінено словами та цифрами "з 26.12.2019 по 25.01.2020"; у пункті 2 слова та цифри "20.01.2020" замінити словами та цифрами "27.01.2020"; у пункті 3 слова та цифри "з 14.05.2019 по 20.01.2020" замінено словами та цифрами "з 14.05.2019 по 27.01.2020".

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 23.09.2020 р. у справі №640/4921/20, залишеного без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 11.01.2021, було визнано протиправним та скасовано пункт 2 наказу Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України від 16 грудня 2019 року №889-к "Про надання відпустки та звільнення ОСОБА_1 " щодо звільнення ОСОБА_1 з посади начальника відділу взаємодії та комунікацій з експортерами департаменту розвитку експорту 20 січня 2020 року в зв`язку зі скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури та штатного розпису Міністерства без скорочення чисельності або штату державних службовців, пункт 1 частини першої статті 87 Закону України "Про державну службу, а також визнати протиправним та скасувати пункт 2 наказу Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України від 20 січня 2020 року №216-к щодо внесення змін до наказу від 16 грудня 2019 року №889-к у частині заміни визначеної дати звільнення 20 січня 2020 року новою датою звільнення 27 січня 2020 року; поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника відділу взаємодії та комунікацій з експортерами департаменту розвитку експорту Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України з 28 січня 2020 року; стягнуто з Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 28 січня 2020 року по 23 вересня 2020 року в розмірі 111073,92 (сто одинадцять тисяч сімдесят три гривні дев`яносто дві копійки), з якого Міністерство розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України має відрахувати податки та обов`язкові платежі.

Постановою Верховного Суду від 30.11.2021 рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 вересня 2020 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 11 січня 2021 року у справі № 640/4921/20 змінено, виклавши їх мотивувальні частини у редакції постанови Верховного Суду. В іншій частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 вересня 2020 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 11 січня 2021 року у справі № 640/4921/20 залишено без змін.

Наказом Мінекономіки від 10.02.2021 "з особового складу" № 124-к поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника відділу взаємодії та комунікації з експортерами департаменту розвитку експорту з 28 січня 2020 року, скасовано п. 2 наказу Мінекономіки від 16.12.2019 №889-к "Про надання відпустки та звільнення ОСОБА_1 ", надано доручення Департаменту фінансово-господарської діяльності виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Наказом Мінекономіки від 27.04.2021 з особового складу № 377-к "Про звільнення ОСОБА_1 " звільнено ОСОБА_1 з посади начальника відділу взаємодії та комунікації з експортерами департаменту розвитку експорту з 29.04.2021 у зв`язку із скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури та штатного розпису Міністерства без скорочення чисельності або штату державних службовців на підставі п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України "Про державну службу". В якості підстави зазначено наказ Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України від 05.11.2019 №322 "Про внесення змін до структури апарату Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України", штатний розпис Міністерства від 11.11.2019, попередження від 24.03.2021.

Не погоджуючись із вказаним наказом, вважаючи своє звільнення незаконним та таким, що порушує її права, позивачка звернулася до cуду з даним позовом.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач при винесенні оскаржуваного рішення діяв з дотриманням вимог законодавства, адже позивачку повідомлено про наступне звільнення у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів, запропоновано для переведення одну рівнозначну посаду - начальника відділу у департаменті - порівняно з посадою, з якою позивача було звільнено - начальник відділу у цьому ж департаменті Міністерства, що узгоджується з вимогами ч. 3 ст. 87 Закону № 889-VІІІ в редакції на дату звільнення, а відтак спірний наказ про звільнення не підлягає скасуванню, а позовні вимоги - задоволенню.

Аналізуючи обставини справи, доводи апелянта та норми чинного законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необґрунтованість позовних вимог та відсутність правових підстав для їх задоволення, з огляду на таке.

Пунктом першим частини першої статті 40 КЗпП України визначено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною другою статті 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

На підставі частини п`ятої статті 40 КЗпП України особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.

Частина перша статті 42 КЗпП України закріплює, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Положеннями статті 49-2 КЗпП України визначено, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Спеціальним законом, що регулює відносини, які виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, є Закон України "Про державну службу" від 10.12.2015 р. № 889-VIII (у редакції Закону № 117-IX).

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 83 Закону № 889-VIII державна служба припиняється, зокрема за ініціативою суб`єкта призначення (статті 87, 87-1 цього Закону).

Приписами пункту 1 частини першої статті 87 Закону № 889-VIII визначено, що підставою для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.

Згідно з положеннями частин третьої - п`ятої статті 87 Закону № 889-VIII державний службовець, якого звільнено на підставі пункту 1 частини першої цієї статті, у разі створення в державному органі, з якого його звільнено, нової посади чи появи вакантної посади, що відповідає кваліфікації державного службовця, протягом шести місяців з дня звільнення за рішенням суб`єкта призначення може бути призначений на рівнозначну або нижчу посаду державної служби, якщо він був призначений на посаду в цьому органі за результатами конкурсу.

У разі звільнення з державної служби на підставі пункту 1 частини першої цієї статті державному службовцю виплачується вихідна допомога у розмірі середньої місячної заробітної плати.

Наказ (розпорядження) про звільнення державного службовця у випадках, передбачених частиною першою цієї статті, може бути виданий суб`єктом призначення або керівником державної служби у період тимчасової непрацездатності державного службовця або його відпустки із зазначенням дати звільнення, яка є першим робочим днем, наступним за днем закінчення тимчасової непрацездатності, зазначеним у документі про тимчасову непрацездатність, або першим робочим днем після закінчення відпустки.

Суд першої інстанції доречно вказав, що Окружний адміністративний суд міста Києва, при постановленні рішення від 23.09.2020 у справі № 640/4921/20, на підставі аналізу статей 22, 41 Закону № 889-VIII, дійшов висновку, що рішення керівника державної служби чи суб`єкта призначення, в разі обрання способу призначення державного службовця на посаду не за конкурсом, може бути прийняте лише в разі встановлення професійної підготовки та професійних компетентностей кожного державного службовця. Водночас, у матеріалах судової справи відсутні докази того, що під час вирішення питання про переведення досліджувались професійна підготовка та професійна компетентність позивача. Відсутність процедури вирішення наведеного питання не може бути підставою для прийняття рішення керівником державної служби чи суб`єктом призначення без наведення обґрунтування, на власний розсуд. Навпаки, призначення за такою процедурою має здійснюватися максимально прозоро з дотримання однакових для всіх процедур. З огляду на те, що відповідачем не встановлювались професійна підготовка та професійна компетентність позивача, в порівнянні з іншими державними службовцями, суд дійшов висновку про необґрунтованість звільнення позивача.

Поряд з цим, суд відхилив доводи позивача щодо обов`язку відповідача пропонувати рівнозначну посаду, позаяк стаття 87 Закону № 889-VIII зі змінами, внесеними згідно із Законом України від 19 вересня 2019 року № 117-IX "Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади" (далі - Закон №117-IX), такого обов`язку не передбачає.

Втім, на думку суду, відповідач був зобов`язаний попередити позивача про звільнення відповідно до статті 49-2 КЗпП України та запропонувати іншу роботу, оскільки відповідне правове регулювання не знайшло свого відображення у Законі № 889-VIII у редакції Закону № 117-IX. Відтак, оскільки спеціальний закон не містив процедури попередження про звільнення, підлягали застосування положення КЗпП України у відповідній частині.

Згідно з висновками Верховного Суду, які висловлені постанові від 30.11.2021 у вказаній справі, не можна вважати, що стаття 87 Закону №889-VIII у редакції Закону №117-IX визначала особливості процедури звільнення державних службовців на підставі пунктів 1 і 1-1 частини першої цієї статті, які би мали перевагу у застосуванні порівняно із загальним порядком вивільнення працівників, установленим КЗпП України. Натомість зміст наведених положень статті 87 Закону № 889-VIII свідчить про відсутність будь-якого правового регулювання правовідносин, пов`язаних із звільненням державних службовців у випадку скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців.

При цьому виключення зі статті 87 Закону № 889-VIII бланкетної норми щодо застосування законодавства про працю при визначенні процедури вивільнення державних службовців на підставі пунктів 1, 1-1 частини першої цієї статті не вказує на заборону щодо його застосування, враховуючи приписи частини третьої статті 5 Закону № 889-VIII та неврегульованість цим Законом відповідних правовідносин.

Водночас приписи частини п`ятої статті 40 КЗпП України вказують лише на можливість врегулювання спеціальним законом особливостей застосування порядку звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом першим частини першої цієї статті.

Додатковим підтвердженням аргументованості застосування законодавства про працю до спірних правовідносин, що виникли у період дії статті 87 Закону № 889-VIII у редакції Закону № 117-IX, є наступні зміни до цієї статті, внесені згідно із Законами України від 14 січня 2020 року № 440-IX (набрав чинності 13 лютого 2020 року) та від 23 лютого 2021 року № 1285-IX (набрав чинності 06 березня 2021 року), якими законодавець урегулював особливості процедури звільнення державних службовців на підставі пунктів 1, 1-1 частини першої статті 87 Закону № 889-VIII, зокрема, у частині строку попередження про наступне звільнення, пропозиції посад державної служби та визначення випадків застосування законодавства про працю.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 17 червня 2021 року у справі № 240/455/20 та від 06 липня 2021 року у справі № 640/3456/20.

Отже, оскільки що на момент видання наказу про звільнення позивачки (наказ Мінекономіки від 16 грудня 2019 року № 889-к "Про надання відпустки та звільнення ОСОБА_1 ") нормами статті 87 Закону № 889-VІІІ не було врегульовано порядок та процедуру припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення з підстави, визначеної пунктом 1 частини першої цією статті, Верховний Суд погодився з позицією судів попередніх інстанцій про необхідність застосування до спірних правовідносин вищевказаних положень КЗпП України.

За приписами частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, власник вважається таким, що належно виконав свій обов`язок щодо сприяння у збереженні роботи працівника, який підлягає звільненню у зв`язку із скороченням штату, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому, роботодавець зобов`язаний запропонувати вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник який вивільнюється, працював.

Аналогічний правовий підхід застосований Верховним Судом у постановах від 11 червня 2020 року у справі № 826/19187/16, від 31 березня 2020 року у справі №826/6148/16, від 09 жовтня 2019 року у справі № 821/595/16 та ін., а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі № 800/538/17 (П/9901/310/18).

При цьому Верховний Суд звернув увагу, що такий обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору та охоплює вакантні посади, які з`явилися в установі протягом всього цього періоду і які існували на день звільнення.

Згаданий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 25 липня 2019 року у справі № 807/3588/14, від 27 травня 2020 року у справі № 813/1715/16.

Колегія суддів при розгляді апеляційної скарги вказує на імперативні приписи ч. 5 ст. 242 КАС України, якими передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Позивачем в доводах апеляційної скарги жодним чином не обґрунтовано наявність підстав для відступу від вищевказаних правових позицій Верховного Суду, які під час розгляду справи були правомірно враховані судом першої інстанції на виконання вимог ч. 5 ст. 242 КАС України.

Разом з тим, Верховний Суд вказав, що відповідачем не було запропоновано позивачу усі вакантні посади, у тому числі вакантні посади, які були рівнозначними посаді начальника відділу взаємодії та комунікації з експортерами департаменту розвитку експорту та не попереджено про наступне вивільнення із займаної посади.

Зважаючи на це, Верховний Суд погодився з позицією судів першої та апеляційної інстанцій про недотримання відповідачем порядку звільнення ОСОБА_1 , а отже, наявність підстав для скасування наказу про її звільнення від 16 грудня 2019 року 889-к, з урахуванням змін, внесених наказом від 20 січня 2020 року № 216-к, і поновлення її на попередній роботі з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Розглядаючи дану справу (№ 640/15037/21), предметом розгляду якої є наказ Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України № 377-к від 27.04.2021 в частині звільнення ОСОБА_1 , суд першої інстанції вірно взяв до уваги вищезгадані висновки судів, оскільки згідно з оскаржуваним наказом позивача також звільнено на підставі п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону № 889-VІІІ, з посиланням як на підставу на наказ Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України від 05.11.2019 №322 "Про внесення змін до структури апарату Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України".

Водночас, станом на 27.04.2021 до ст. 87 Закону №889-VІІІ було внесено зміни, а саме, згідно з ч. 3 ст. 87 Закону № 889-VІІІ в редакції станом на 27.04.2021 суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше, ніж за 30 календарних днів.

Одночасно з попередженням про звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю.

Державний службовець звільняється на підставі пункту 1 частини першої цієї статті у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду.

Отже, станом на 27.04.2021 відповідач мав застосовувати спеціальні положення ст. 87 Закону № 889-VІІІ щодо процедури звільнення, а не загальні положення КЗпП України, оскільки процедцура вже була врегульована.

Так, в результаті прийняття наказу Мінекономіки від 05.11.2019 № 322 "Про внесення змін до структури апарату Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України", яким внесено зміни до структури апарату Мінекономіки, затвердженого наказом Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України від 18.09.2019 №26, створено департамент взаємодії з експортерами та просування експорту, в структурі якого передбачено відділ взаємодії та комунікації з експортерами.

Про наступне вивільнення позивача попереджено шляхом надання під підпис попередження 24.03.2021, що підтверджується наявною у матеріалах справи копією попередження, і що не заперечується сторонами. В попередженні міститься посилання на наказ Мінекономіки від 05.11.2019 № 322, штатний розпис від 11.11.2019, посаду на переведення - начальник відділу державної політики експорту департаменту взаємодії з експортерами та просування експорту.

Позивач з переведенням на вказану посаду не погодилася з посиланням на відсутність обґрунтованих причин щодо неможливості поновлення її на посаді начальника відділу взаємодії та комунікації з експортерами департаменту взаємодії з експортерами та просування експорту.

Тобто, позивача повідомлено про наступне звільнення у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів, запропоновано для переведення одну рівнозначну посаду - начальника відділу у департаменті - порівняно з посадою, з якою позивача було звільнено - начальник відділу у цьому ж департаменті Міністерства.

Колегія суддів при розгляді апеляційної скарги акцентує увагу на тому, що вказане відповідає вимогам ч. 3 ст. 87 Закону № 889-VІІІ (в чинній редакції станом на дату звільнення).

Поряд з цим, вказаною нормою прямо передбачено обов`язок пропонування державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та

Тобто, обов`язком є пропозиція саме рівнозначної посади, тоді як нижча посада державної служби може пропонуватися як виняток, зокрема, за відсутності можливості запропонувати рівнозначну посаду.

Суд апеляційної інстанції, дослідивши матеріали справи погоджується з тим, що за наведених обставин Міністерством економіки України процедура, передбачена ч. 3 ст. 87 Закону № 889-VІІІ дотримана, позивачка відмовилася від переведення на рівнозначну посаду, а підстав пропонувати позивачу конкретну рівнозначну посаду - начальника відділу взаємодії та комунікації з експортерами департаменту взаємодії з експортерами та просування експорту, а не будь-яку рівнозначну посаду - відповідач обов`язку не мав.

Інші доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Таким чином, суд попередньої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до Міністерства економіки України є необґрунтованими, а тому правові підстави для задоволення вимог апеляційної скарги також - відсутні.

Згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п.29).

Перевіривши мотивування судового рішення та доводи апеляційної скарги, відповідно до вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду, врахувавши ст. 6 КАС України, відповідно до якої суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, судова колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку за наслідками розгляду даної справи.

Керуючись ст.ст. 242, 308, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 грудня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства економіки України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 грудня 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Суддя-доповідач В. В. Кузьменко

Судді: Я. М. Василенко

О. М. Ганечко