Справа № 580/247/23
Суддя: Олексій РІДЗЕЛЬ
Дата ухвалення: 2023-02-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2023 року справа № 580/247/23

м. Черкаси

Черкаський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Рідзеля О.А., розглянувши правилами спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні в залі суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області про визнання протиправними дій і зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

13.01.2023 у Черкаський окружний адміністративний суд надійшов позов ОСОБА_1 (далі позивач) до Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області (далі відповідач), в якому позивач просить:

визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області щодо не зарахування до страхового стажу ОСОБА_1 при призначенні пенсії за віком періоди здійснення підприємницької діяльності як фізичної особи - підприємця, яка сплачувала фіксований податок за 2004-2010 роки, як повних місяців;

зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Черкаській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди здійснення підприємницької діяльності як фізичної особи-підприємця, яка сплачувала фіксований податок за періоди з 01.02.2004 до 31.12.2006, з 01.02.2007 до 31.07.2007, з 01.09.2007 до 31.12.2009 та призначити пенсію за віком.

В обґрунтування позивач вказує, що має право на призначення їй пенсії за віком у зв`язку із досягненням 60 років та наявністю необхідного страхового стажу 29 років. Однак, всупереч вимог законодавства відповідач не зарахував до страхового стажу позивача для призначення пенсії вищевказані періоди здійснення підприємницької діяльності на спрощеній системі оподаткування, за які сплачено страхові внески.

Ухвалою суду від 18.01.2023 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та вирішено розгляд справи здійснювати на виконання ст.263 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) за наявними матеріалами, встановлено відповідачу строк для надання відзиву на позовну заяву та доказів.

31.01.2023 відповідач подав суду відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у її задоволенні. Зазначив, що оскільки, за спірний період 2004-2010 відсутні відомості про сплату позивачем страхових внесків, тому зарахувати у страховий стаж період здійснення підприємницької діяльності, з наявних матеріалів не є можливим. Факт сплати внесків на соціальне страхування не підтверджено жодними належними та допустимими доказами.

Відповідач стверджує, що сам по собі статус підприємця не означає фактичне провадження підприємницької діяльності особою та автоматичну сплату страхових внесків. Факт відсутності сплати страхових внесків підтверджується відомостями форми ОК-5. Таким чином, період підприємницької діяльності з 2004 по 2009 роки не зараховано до страхового стажу позивача, в зв`язку з відсутністю сплати страхових внесків у вказаний період.

За результатами наданих заявником документів встановлено, що її страховий стаж становить 26 років 09 місяців 23 дні. В зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу (29 років) органами Пенсійного фонду України було прийнято рішення про відмову у призначенні пенсії за віком.

Оцінивши доводи сторін, дослідивши письмові докази, суд встановив таке.

12.04.2022 позивач звернулась до відповідача із заявою про призначення їй пенсії за віком.

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Київській області від 18.04.2022 №39 відмовлено позивачу у призначенні пенсії за віком у зв`язку із відсутністю необхідного страхового стажу (29 років). Встановлено, що страховий стаж позивача становить 26 років 09 місяців 23 дні. Вік 60 років.

Заявою від 06.09.2022 (вх. ГУ ПФУ в Черкаській області від 07.09.2022 №5645/Ш-2300-22) позивач надала відповідачу інформацію (лист ГУ ДПС у Черкаській області від 05.09.2022 №9975/6/23-00-24-09-09), що у період з 01.01.2004 31.12.2010 здійснювала господарську діяльність на умовах сплати фіксованого податку.

На вказане звернення відповідач листом від 05.10.2022 №5833-5597/Ш-07/8-2300/22 повідомив, що за 2004-2009 роки позивачем, як фізичною особою-підприємцем, не подано звіти щодо отриманих доходів до системи персоніфікованого обліку.

Також, на адвокатський запит щодо зарахування до страхового стажу позивача періоду здійснення підприємницької діяльності з 2004 року до 2010 року. відповідач листом від 27.10.2022 №2300-0304-8/53561 повідомив, що відповідно до даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань позивач зареєстрована ФОП з 01.11.2002 до 06.06.2022. У період з 01.01.2004 до 31.12.2010 позивач перебувала на спрощеній системі оподаткування та сплачувала фіксований податок. Згідно з даними реєстру застрахованих осіб позивачем, як ФОП, звітні відомості щодо отриманих доходів з 01.01.2004 до 31.12.2009 до системи персоніфікованого обліку не подавались. Тому за вказаний період відсутня інформація про страховий стаж.

Не погоджуючись із такою відмовою, позивач звернулась в суд з даним позовом.

Надаючи оцінку спірним обставинам, суд врахував ч.2 ст.19 Конституції України, якою встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У ч.1 ст.46 Конституції України закріплено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Згідно із преамбулою Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 №1058-IV (далі Закон №1058-IV) цей Закон, розроблений відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом.

Відповідно до ч.1 ст.8 Закону №1058-IV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Згідно із частинами 1, 2, 4 статті 24 Закону № 1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Відповідно до підп.1 п.3-1 Розділу XV «Прикінцеві положення» Закону № 1058-IV до страхового стажу для визначення права на призначення пенсії згідно із статтею 26 цього Закону включаються періоди ведення підприємницької діяльності із застосуванням спрощеної системи оподаткування, а також із застосуванням фіксованого податку: з 1 січня 1998 року по 30 червня 2000 року включно, що підтверджуються довідкою про реєстрацію як суб`єкта підприємницької діяльності; з 1 липня 2000 року по 31 грудня 2017 року включно, за умови сплати страхових внесків (єдиного внеску) незалежно від сплаченого розміру (крім випадків звільнення від сплати єдиного внеску).

Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" затверджений постановою правління Пенсійного фонду України 25.11.2005 №22-1, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 27.12.2005 року за №1566/11846 (у редакції станом на час виникнення спірних правовідносин, далі Порядок №22-1).

Підпунктом 2 пункту 2.1 Порядку №21-1 передбачено, що до заяви про призначення пенсії за віком додаються документи про стаж, що визначені Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року №637. За періоди роботи після впровадження персоніфікованого обліку орган, що призначає пенсію, додає індивідуальні відомості про застраховану особу з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування за формою згідно з додатком 4 до Положення про реєстр застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 18 червня 2014 року № 10-1, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 08 липня 2014 року за №785/25562, а у разі необхідності за формою згідно з додатком 3 до Положення.

Період здійснення фізичною особою підприємницької діяльності підтверджується індивідуальними відомостями про застраховану особу. Для підтвердження періоду здійснення підприємницької діяльності до 01 січня 2004 року можуть прийматись інші документи про сплату страхових внесків. Періоди підприємницької діяльності за спрощеною системою оподаткування до 01 січня 2004 року, в тому числі із застосуванням фіксованого податку, можуть зараховуватись до страхового стажу також на підставі свідоцтва про сплату єдиного податку або спеціального торгового патента, або патента про сплату фіксованого розміру прибуткового податку з громадян, або довідки про реєстрацію особи як суб`єкта підприємницької діяльності за спрощеною системою оподаткування.

Відповідно до абз.2 п.4 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 (у редакції станом на час виникнення спірних правовідносин, далі Порядок №637) періоди провадження підприємницької діяльності із застосуванням спрощеної системи оподаткування, в тому числі із застосуванням фіксованого податку, з 1 січня 1998 р. по 31 грудня 2003 р. зараховуються до трудового стажу фізичних осіб - підприємців на підставі довідки про реєстрацію особи як суб`єкта підприємницької діяльності, а з 1 січня 2004 р. по 31 грудня 2017 р. за бажанням особи - за умови сплати страхових внесків (єдиного внеску) незалежно від суми сплачених коштів.

З огляду на вищевикладене, обов`язковою умовою для зарахування до страхового стажу при обчисленні пенсії періоду здійснення особою підприємницької діяльності є сплата за весь наведений період щомісячно внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування або єдиного соціального внеску.

Як установлено судом, згідно зі свідоцтвом про державну реєстрацію, позивач зареєстрована фізичною особою-підприємцем 01.11.2002. про що у журналі обліку реєстраційних справ зроблено запис №8988.

Відповідно до даних ГУ ДПС у Черкаській області (лист від 05.09.2022 №9975/6/23-00-24-09-09) позивач у період з 01.01.2004 31.12.2010 здійснювала господарську діяльність на умовах сплати фіксованого податку.

У період з 01.02.2004 до 31.12.2004 позивачем сплачено 495 грн. з місячною ставкою 45 грн., з 01.01.2005 до 31.12.2005 540 грн. з місячною ставкою 45 грн., з 01.01.2006 до 31.12.2006 540 грн. з місячною ставкою 45 грн., з 01.02.2007 до 31.07.2007 270 грн. з місячною ставкою 45 грн., з 01.09.2007 до 31.12.2007 270 грн. з місячною ставкою 45 грн., з 01.01.2008 до 31.12.2008 720 грн. з місячною ставкою 60 грн., з 01.01.2009 до 31.12.2009 7200 грн. з місячною ставкою 60 грн.

Суд зазначає, що 03.07.1998 Президентом України прийнято Указ №727/98 «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб`єктів малого підприємства» (далі Указ Президента №727/98).

Відповідно до пункту 2 Указу Президента №727/98 (чинного на час сплати позивачем єдиного податку у період з 01.01.2004 по 31.12.2009) суб`єкт підприємницької діяльності - фізична особа сплачує єдиний податок щомісяця не пізніше 20 числа наступного місяця на окремий рахунок відділень Державного казначейства України.

Відділення Державного казначейства України наступного дня після надходження коштів перераховують суми єдиного податку у таких розмірах:

- до місцевого бюджету - 43 відсотки;

- до Пенсійного фонду України - 42 відсотки;

- на обов`язкове соціальне страхування - 15 відсотків (у тому числі до Державного фонду сприяння зайнятості населення - 4 відсотки) для відшкодування витрат, які здійснюються відповідно до законодавства у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, а також витрат, зумовлених народженням та похованням.

Згідно із пунктом 6 Указу Президента №727/98 суб`єкт малого підприємства, який сплачує єдиний податок, не є платником податків, в тому числі збору на обов`язкове державне пенсійне страхування.

Дію Указу Президента №727/98 припинено згідно із Законом України від 04.11.2011 №4014-VІ "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких інших законодавчих актів України щодо спрощеної системи оподаткування, обліку та звітності", який набрав чинності з 01.01.2012.

Таким чином, здійснюючи підприємницьку діяльність та сплачуючи єдиний податок у період з 01.02.2004 до 31.12.2004, з 01.01.2005 до 31.12.2005, з 01.01.2006 до 31.12.2006, з 01.02.2007 до 31.07.2007, з 01.09.2007 до 31.12.2007, з 01.01.2008 до 31.12.2008, з 01.01.2009 до 31.12.2009 позивач сплачувала у Пенсійний фонд внески у складі єдиного податку через Управління державного казначейства відповідно до вимог Указу Президента №727/98 із змінами та доповненнями (42% від суми сплаченого єдиного податку перераховувались на рахунок територіального управління Пенсійного фонду).

За таких обставин, суд дійшов висновку, що позивач має право на зарахування до страхового стажу періоди здійснення підприємницької діяльності фізичною особою-підприємцем за вищевказані періоди, у які позивач сплачувала єдиний податок а відтак і внески до Пенсійного фонду.

Тому суд дійшов висновку, що відповідач протиправно відмовив у зарахуванні вищевказаного періоду здійснення підприємницької діяльності до страхового стажу позивача.

Відповідно до ч.1 ст.26 Закону №1058-IV починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - не менше 29 років.

Зважаючи, що станом на час звернення за пенсією вік позивача становить 60 років, позивач має достатній страховий стаж (більше 29 років), суд дійшов висновку, що позивач має право на призначення пенсії за віком відповідно до ч.1 ст.26 Закону № 1058-IV.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.5 КАС України способом захисту прав особи від протиправної бездіяльності суб`єкта владних повноважень є визнання її протиправною та зобов`язання вчинити певні дії. Тобто дії, які він повинен вчинити за законом.

В пункті 9 мотивувальної частини рішення Конституційного суду України від 30.01.2003 року № 3-рп/2003, вказано: "Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13)".

У пункті 2.3 рішення Конституційного Суду України від 11.10.2018 року у справі № 7-р/2018 цим судом зроблено висновок, що «...В Україні визнається і діє принцип верховенства права (частина перша статті 8 Конституції України). Конституційний Суд України вважає, що принцип юридичної визначеності як один із елементів верховенства права не виключає визнання за органом публічної влади певних дискреційних повноважень у прийнятті рішень, однак у такому випадку має існувати механізм запобігання зловживанню ними. Згідно з юридичною позицією Конституційного Суду України «цей механізм повинен забезпечувати, з одного боку, захист особи від свавільного втручання органів державної влади у її права і свободи, а з другого - наявність можливості у особи передбачати дії цих органів» (абзац третій підпункту 2.4 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 8 червня 2016 року № 3-рп/2016).

У Доповіді «Верховенство права», схваленій Європейською Комісією «За демократію через право» на 86-му пленарному засіданні (Венеція, 25-26 березня 2011 року) (CDL-AD(2011)003rev), до елементів верховенства права віднесено, зокрема, юридичну визначеність та заборону свавілля (пункт 41).

У пункті 45 Доповіді зазначено, що потреба у визначеності не означає, що органові, який ухвалює рішення, не повинні надаватись дискреційні повноваження (де це необхідно) за умови наявності процедур, що унеможливлюють зловживання ними; у цьому контексті закон, яким надаються дискреційні повноваження певному державному органові, повинен вказати чітко і зрозуміло на обсяг такої дискреції; не відповідатиме верховенству права, якщо надана законом виконавчій владі дискреція матиме характер необмеженої влади; отже, закон повинен вказати на обсяг будь-якої дискреції та на спосіб її здійснення із достатньою чіткістю, аби особа мала змогу відповідним чином захистити себе від свавільних дій влади.

Щодо заборони свавілля у пункті 52 Доповіді вказано таке: хоча дискреційні повноваження є необхідними для здійснення всього діапазону владних функцій у сучасних складних суспільствах, ці повноваження не мають здійснюватись у свавільний спосіб; їх здійснення у такий спосіб уможливлює ухвалення суттєво несправедливих, необґрунтованих, нерозумних чи деспотичних рішень, що є несумісним із поняттям верховенства права.

Отже, наведені юридичні позиції Конституційного Суду України, відповідні положення Доповіді дають підстави стверджувати, що конституційний принцип верховенства права вимагає законодавчого закріплення механізму запобігання свавільному втручанню органів публічної влади при здійсненні ними дискреційних повноважень у права і свободи особи».

У постанові Верховного Суду від 20.03.2018 у справі № 461/2579/17 викладено правові позиції про те, що «Рекомендаціями Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин. Дискреційні повноваження в більш вузькому розумінні - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчинити конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними). Таким чином, дискреційні повноваження завжди мають межі, встановлені законом».

Нормативно-правовим актом, яким регулюються умови призначення пенсії за віком є Закон №1058-IV, зокрема ст.26.

Враховуючі визначені цією нормою підстави та умови призначення пенсії за віком, а також наявність у позивача усіх необхідних умов для призначення пенсії за віком вік та страховий стаж, суд дійшов висновку, що вирішення питання призначення пенсії у даному випадку не є дискреційним повноваженням Пенсійного органу.

Відповідно до п.4 ч.2 ст.245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Частиною 4 ст.245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Отже, ефективним способом захисту порушеного права позивача є зобов`язання відповідача зарахувати до страхового стажу позивача періоди здійснення підприємницької діяльності з 01.02.2004 до 31.12.2004, з 01.01.2005 до 31.12.2005, з 01.01.2006 до 31.12.2006, з 01.02.2007 до 31.07.2007, з 01.09.2007 до 31.12.2007, з 01.01.2008 до 31.12.2008, з 01.01.2009 до 31.12.2009 та призначити пенсію за віком відповідно до ст.26 Закону №1058-IV.

Доводи відповідача щодо пропуску позивачем строку звернення в суд з цим позовом є необґрунтованими, оскільки, як установлено судом, позивач звернулась до відповідача із заявою від 06.09.2022 з наданням відповідної довідки податкового органу про сплачені внески платника єдиного податку. Відповідь на вказану заяву здійснена листом від 05.10.2022 №5833-5597/Ш-07/8-2300/22.

Отже, звернення в суд з цим позовом відбулось у межах шестимісячного строку, встановленого ст.122 КАС України.

Тому позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню повністю.

Згідно з ч.3 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Тому суд дійшов висновку стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача сплачений судовий збір в сумі 1073,60 грн.

Керуючись ст.ст.6, 14, 242-245, 255, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області щодо незарахування до страхового стажу ОСОБА_1 періоди здійснення нею підприємницької діяльності з 01.02.2004 до 31.12.2004, з 01.01.2005 до 31.12.2005, з 01.01.2006 до 31.12.2006, з 01.02.2007 до 31.07.2007, з 01.09.2007 до 31.12.2007, з 01.01.2008 до 31.12.2008, з 01.01.2009 до 31.12.2009.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Черкаській області (18000, м.Черкаси, вул. Смілянська, буд.23, ) зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) періоди здійснення нею підприємницької діяльності з 01.02.2004 до 31.12.2004, з 01.01.2005 до 31.12.2005, з 01.01.2006 до 31.12.2006, з 01.02.2007 до 31.07.2007, з 01.09.2007 до 31.12.2007, з 01.01.2008 до 31.12.2008, з 01.01.2009 до 31.12.2009 та призначити пенсію віком відповідно до ст.26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

2. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області (18000, м.Черкаси, вул. Смілянська, буд.23, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір за подання позову в сумі 1073,60 грн. (одна тисяча сімдесят три гривні 60 копійок).

3. Копію рішення направити учасникам справи.

4. Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. Апеляційна скарга може бути подана до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного його тексту.

Суддя Олексій РІДЗЕЛЬ