Справа № 320/16681/21
Суддя: Ганечко Олена Миколаївна
Дата ухвалення: 2023-02-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2023 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Ганечко О.М.,

суддів Кузьменка В.В.,

Василенка Я.М.,

за участі секретаря судового засідання Фищук Н.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державного підприємства обслуговування повітряного руху України «Украерорух» на рішення Київського окружного адміністративного суду від 19 вересня 2022 р. у справі за адміністративним позовом Київського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України «Украерорух» про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені, -

В С Т А Н О В И В :

Київське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів звернулось до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України «Украерорух» про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені за порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій у розмірі 5489321,61 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідачем, в порушення статті 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні", у 2020 році не виконано норматив по створенню робочих місць та не забезпечено працевлаштування 17 особам, яким встановлена інвалідність. У зв`язку з чим, позивач, враховуючи приписи статті 20 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні", визначив відповідачеві суму адміністративно-господарських санкцій та пені.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 19 вересня 2022 р. адміністративний позов задоволено.

Стягнуто з Державного підприємства Обслуговування повітряного руху України «Украерорух» грошову суму адміністративно-господарських санкцій та пені за порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій у розмірі 5489321 (п`ять мільйонів чотириста вісімдесят дев`ять тисяч триста двадцять одну) грн. 61 коп.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, Державне підприємство обслуговування повітряного руху України «Украерорух» подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування всіх обставин справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення спору та без врахування всіх обставин, що мають значення для справи.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 06.12.2022 відкрито апеляційне провадження та призначено апеляційну скаргу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 01.02.2023.

У судовому засіданні представник апелянта вимоги апеляційної скарги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити.

Представник позивача заперечував проти задоволення апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення представників стрін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ДП Обслуговування повітряного руху України «Украерорух» зареєстроване як юридична особа 15.01.1993, номер запису: 0004626, місцезнаходження: 08301, Київська обл., Бориспільський р-н, м. Бориспіль, аеропорт «Бориспіль», що підтверджується відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань .

Так, відповідачем 26.02.2021 подано звіт форми № 10-ПІ про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2020 рік. Відповідно до вищезазначеного звіту, середньооблікова кількість штатних працівників облікового складу (осіб) становить 4095 осіб, з них середньооблікова кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність - 164 осіб, а кількість інвалідів - штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно до вимог статті 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», становить - 147 осіб.

Вважаючи, що відповідачем, всупереч вимогам статті 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», не працевлаштовано 17 осіб з інвалідністю, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що у звіті про зайнятість і працевлаштування осіб інвалідністю за 2020 рік форми № 10-ПОІ, відповідач зазначив про те, що середньооблікова кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність - 147 осіб; кількість інвалідів - штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно до вимог статті 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» - 164 особи, тож, різниця складає 17 осіб з інвалідністю. Отже, вказаний звіт форми № 10-ПОІ, є доказом того, що відповідач не забезпечив працевлаштування 17 осіб з інвалідністю. Тобто, у відповідності до ст. 18, ч.3 ст.19 Закону № 875-ХІІ, відповідач, повинен був створити 17 робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю. Та у відповідності до пп. 5, 6 р. І Порядку, на протязі 2020 року, не пізніше ніж через три робочі дні з дати відкриття вакансії подати центру зайнятості звіт форми №3-ПН, про наявність попиту на робочу силу, а саме - 17 вакансій. Таким чином, за висновками суду, замість 17 вакансій, які повинен був створити відповідач та прозвітувати про цей факт, до відповідного центру зайнятості, звітом форми № 3-ПН, відповідач одним зі своїх підрозділів, звітує щодо наявності тільки двох вакансій, тому такідії відповідача унеможливлюють забезпечення працевлаштування осіб з інвалідністю на вакансії, інформація про які не надана відповідачем відповідному центру зайнятості. Щодо посилання відповідача на тяжкій фінансовий стан підприємства, про що свідчить отримання ним кредиту від ЄБРР за призначенням: фінансування операційної діяльності підприємства (поповнення обігових коштів та забезпечення ліквідності підприємства) та експертного висновку Торгово-промислової палати України від 29.07.2020 про наявність істотних змін обставин, які унеможливлюють виконання умов Колективного договору між адміністрацією Державного підприємства обслуговування повітряного руху України та профспілками, та на той факт, що у підприємства відсутній чистий прибуток та має майже 1,478 млрд. грн. збитку, суд зазначив про те, що такі твердження позивача, не спростовують факту порушення відповідачем норм чинного законодавства України щодо працевлаштування осіб з інвалідністю та не є законодавчо визначеною підставою для звільнення від сплати адміністративно-господарських санкцій та пені за таке порушення.

Натомість, апелянт вважає вказані висновки суду першої інстанції необґрунтованими та помилковими, позаяк: внаслідок вжитих заходів для боротьби з поширенням COVID-19, у відповідача запроваджено антикризові заходи, наказом Украерорух №21 від 13.01.2020 на підприємстві створено робочу групу з оперативного реагування на кризові ситуації фінансово-економічного характеру. Наказом №197 від 16.03.2020, на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-СоV-2», рішення Ради директорів Украероруху, прийнятого на засіданні, яке відбулось 16.03.2020 та оформлене протоколами №1 від 16.03.2020; №2 від 18.03.2020, у зв`язку із непередбачуваними та непереборними подіями, що відбулися незалежно від волі та бажання підприємства, обставинами, які можуть поставити під загрозу життя чи нормальні умови існування людей, а саме критичною епідемічною ситуацією на території України та у світі, у зв`язку із закриттям пропуску через державний кордон України для здійснення регулярного пасажирського сполучення згідно рішенням РНБО від 13.03.2020 «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки в умовах спалаху гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», введеного в дію указом Президента України від 13.03.2020 №87, що суттєво знижує інтенсивність авіаперельотів над територією України та попит в отриманні аеронавігаційних послуг, що невідворотно викликає економічну кризу та простій по усьому з 18.03.2020 по 31.05.2020 включно запроваджено на підприємстві простій. Наказом ДП Обслуговування повітряного руху України «Украерорух» №410 від 27.05.2020 продовжено простій з 01.06.2020 по15.07.2020. ДП Обслуговування повітряного руху України «Украерорух» на початку 2020 повідомило про масове вивільнення працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва праці, що підтверджується звітами форми №4-ПН від 27.12.2019 та від 03.03.2020. Згідно інформації, що міститься у вказаних звітах, вивільнення працівників заплановано на 01.03.2020 та 08.05.2020 у загальній кількості 166 працівників. Скорочення штату являє собою зміну штатного розпису за рахунок ліквідації певних посад або зменшення кількості штатних одиниць за певними посадами, що є зменшенням загальної кількості працівників. Крім того, наказом ДП Обслуговування повітряного руху України «Украерорух» №245 від 10.04.2020 з 10.07.2020 всім працівникам підприємства встановлено неповний робочий час 0,5 норми тривалості робочого часу, затвердженої на 2020 рік. Відповідно вищевказаних обставин підприємство звернулось до Європейського банку реконструкції та розвитку за наданням йому кредиту, та подальшому, відповідач отримав кредит від ЄБРР за призначенням: фінансування операційної діяльності підприємства (поповнення обігових коштів та забезпечення ліквідності підприємства). Крім того, торгово-промисловою палатою України проведено експертизу (дослідження) документів та надано висновок від 29.07.2020 про наявність істотних змін обставин, які унеможливлюють виконання умов Колективного договору між адміністрацією Державного підприємства обслуговування повітряного руху України та профспілками. Апелянт звертає увагу на те, що сплату адміністративно-господарських санкцій і пені проводять підприємства, установи, організації, відповідно до закону за рахунок прибутку, який залишається в їх розпорядженні після сплати всіх податків і зборів (обов`язкових платежів). Відповідно до звіту про фінансові результати за 2020 рік, у відповідача відсутній чистий прибуток, натомість, підприємство має майже 1,478 млрд. грн. збитку. На думку апеллянта, судом не було враовано того, що вказані обставини унеможливлюють накладання адміністративно-господарських санкцій та пені.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Статтею 238 ГК України, передбачено, що за порушення встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності до суб`єктів господарювання можуть бути застосовані уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування адміністративно-господарські санкції, тобто заходи організаційно-правового або майнового характеру, спрямовані на припинення правопорушення суб`єкта господарювання та ліквідацію його наслідків (частина перша).

Види адміністративно-господарських санкцій, умови та порядок їх застосування визначаються цим Кодексом, іншими законодавчими актами. Адміністративно-господарські санкції можуть бути встановлені виключно законами (частина друга).

Серед переліку адміністративно-господарських санкцій, встановленого у ч. 1 ст. 239 ГК Україні, зазначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування відповідно до своїх повноважень та у порядку, встановленому законом, можуть застосовувати до суб`єктів господарювання, зокрема, адміністративно-господарський штраф, а також і інші адміністративно-господарські санкції, встановлені цим Кодексом та іншими законами.

Спірні у цій справі санкції застосовуються до суб`єктів господарювання уповноваженими органами державної влади за порушення встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності, а тому є адміністративно-господарськими санкціями. Про це також вказано у статті 20 Закону № 875-ХІІ.

Отже, законом передбачено відповідальність у вигляді адміністративно-господарських санкцій для підприємств, якими не забезпечено середньооблікову чисельність працюючих інвалідів відповідно до установленого нормативу.

Доказів сплати адміністративно-господарських санкцій у матеріалах справи відсутні.

Згідно розрахунку, наданого позивачем, за порушення нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів відповідач зобов`язаний сплатити на користь Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції у розмірі 5408198,61 грн. та пеню у розмірі 81123,00 грн.

Так, правові засади соціальної захищеності інвалідів в Україні, що гарантують їм рівні з усіма іншими громадянами можливості для участі в економічній, політичній і соціальній сферах життя суспільства, створення необхідних умов, які дають можливість інвалідам вести повноцінний спосіб життя згідно з індивідуальними здібностями і інтересами, врегульовано Законом України від 21 березня 1991 року № 875-ХІІ «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» (далі по тексту - Закон № 875-ХІІ).

Відповідно до норм частини першої статті 17 Закону № 875-ХІІ, з метою реалізації творчих і виробничих здібностей інвалідів та з урахуванням індивідуальних програм реабілітації їм забезпечується право працювати на підприємствах, в установах, організаціях, а також займатися підприємницькою та іншою трудовою діяльністю, яка не заборонена законом.

При цьому, за приписами статті 18 Закону № 875-ХІІ, встановлено обов`язок для підприємств, установ та організацій, фізичних осіб, які використовують найману працю, виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування інвалідів відповідно до нормативу, встановленого частиною першою статті 19 Закону № 875-ХІІ, і забезпечують працевлаштування інвалідів.

Згідно з положеннями ст. 20 Закону № 875-ХІІ, підприємства (об`єднання), установи і організації незалежно від форми власності і господарювання, де кількість працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим ч.1 ст.19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів штрафні санкції, сума яких визначається у розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві (в об`єднанні), в установі, організації за кожне робоче місце, не зайняте інвалідом. Для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, на яких працює від 8 до 15 осіб, розмір адміністративно-господарських санкцій за робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом, визначається в розмірі половини середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, у фізичної особи, яка використовує найману працю.

У силу приписів ч. 2 ст. 20 Закону № 875-ХІІ, порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій тягне за собою нарахування пені. Пеня обчислюється виходячи з 120 відсотків річних облікової ставки Національного банку України, що діяла на момент сплати, нарахованої на повну суму недоїмки за весь її строк.

Відповідно до норм п. п. 2, 4 Порядку сплати підприємствами, установами, організаціями та фізичними особами, що використовують найману працю, суми адміністративно-господарських санкцій та пені за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 31.01.2007 № 70 (далі - Порядок № 70), роботодавці сплачують суму адміністративно-господарських санкцій відділенням Фонду соціального захисту інвалідів за місцем їх реєстрації як юридичних осіб до 15 квітня року, що настає за роком, в якому відбулося порушення нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів, а порушення строків сплати суми адміністративно-господарських санкцій тягне за собою нарахування пені у розмірі 120 відсотків річних облікової ставки національного банку України за кожний календарний день прострочення.

Так, сума заборгованості з адміністративно-господарських санкцій виникає з поданого звіту відповідача за формою 10-ПОІ за 2020 рік, оскільки відповідно до пунктів 1 і 2 Порядку № 70, відповідач подає звіти, форма яких встановлена наказом Міністерства соціальної політики України «Про затвердження форми звітності №10-ПОІ (річна) «Звіт про зайнятість і працевлаштування осіб з інвалідністю» та Інструкції щодо її заповнення від 27.08.2020 №591 з врахуванням змін, внесеними

Під час розгляду данного спору в суді першої інстанції, відповідач зазначав про те, що на початку 2020 року підприємство повідомило про масове вивільнення працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва праці, що підтверджується звітами форми № 4-ПН від 27.12.2019 та від 03.03.2020. Згідно інформації, що міститься у вказаних звітах, вивільнення працівників заплановано на 01.03.2020 та 08.05.2020 у загальній кількості 166 працівників, проте, судом було досліджено, що

в поданому відповідачем звіті за формою № 10-ПОІ, середньооблікова кількість штатних працівників зазначена вже з урахуванням кількості 166 вивільнених працівників.

Відповідно до поданного відповідачем звіту в 2020 році, середньооблікова кількість штатних працівників на підприємстві становила 4095 осіб, з них середньооблікова кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність, становила 147 осіб, а кількість осіб з інвалідністю - штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно до вимог статті 19 Закону № 875-ХІІ становила 164 особи, фонд оплати праці штатних працівників становив 1302739,6 тис. грн., середньорічна заробітна плата штатного працівника становила 318129,33 грн.

Таким чином, дійсно, згідно поданого відповідачем до Київського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів звіту за формою № 10-ПОІ про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2020 рік, відповідачем не було виконано норматив щодо працевлаштування інвалідів у кількості 17 робочих місць.

На виконання пункту 4 частини 3 статті 50 Закону України "Про зайнятість населення" наказом Міністерства соціальної політики України № 316 від 31.05.2013 затверджено Порядок подання форми звітності № 3- ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)».

Варто врахувати, що Київське обласне відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю зверталось із запитом до Київського обласного центру зайнятості від 18.05.2021 № 05-366/21 щодо надання інформації про подання або неподання звітів за формою №3-ПН, зокрема відповідачем.

Згідно наданої відповіді Київського обласного центру зайнятості № 1686/13/01-36 від 04.06.2021, звіт за формою №3-ПН у 2020 році відповідачем не подавався, протее, у відзиві на позовну заяву, відповідач зазначав, що протягом 2020 року подавав звіти за формою № 3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)». Також, відповідачем до суду першої інстанції було надано копії звітів за формою № 3-ПН. Відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, відповідач має в складі юридичної особи шість відокремлених регіональних структурних підрозділів.

З урахуванням наведенного, судом першої інсатнції було встановлено, що вищезазначені звіти за формою № 3-ПН, так, подавались, проте одним із шести підрозділів, а саме - Дніпровським регіональним структурним підрозділом Державного підприємства обслуговування повітряного руху України. За змістом поданої підрозділом відповідача до Дніпровського МЦЗ відділу надання соціальних послуг в Шевченківському районі звітності вбачається: 1) звіт форми №3-ПН дата подання якого 04.09.2020, - вакансія для працевлаштування на посаду:«інженер з режимно-секретної роботи» - 1 вакансія. У частині II Коментарів до даних про цю вакансію, в графі «інваліди, які не досягли пенсійного віку, встановленого ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне страхування» посадовими особами відповідача дана категорія не зазначена, як така, що має додаткові гарантії щодо сприянню працевлаштування та можуть бути працевлаштовані особи з інвалідністю. 2) звіт форми №3-ПН дата подання січень-червень 2020 року, - вакансії для працевлаштування на посаду: «техніка електрозв`язку (стажист)» - 1 вакансія; «технік з радіонавігації (стажист)» - 1 вакансія.

Варто наголосити на тому, що у звіті про зайнятість і працевлаштування осіб інвалідністю за 2020 рік форми № 10-ПОІ, відповідач зазначив про те, що середньооблікова кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність - 147 осіб; кількість інвалідів - штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно до вимог статті 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» - 164 особи. У результаті арифметичної віднімання (164 -147) різниця складає 17 осіб з інвалідністю. Отже, вказаний звіт форми № 10-ПОІ, є доказом того, що відповідач не забезпечив працевлаштування 17 осіб з інвалідністю.

Колегія суддів висновує, що, у відповідності до ст. 18, ч.3 ст.19 Закону № 875-ХІІ, відповідач, повинен був створити 17 робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю та вчинити активні дії з пошуку осіб для працевлаштування з інвалідністю чи подати центру зайнятості звіт форми № 3-ПН, про наявність попиту на робочу силу, а саме - 17 вакансій, натомість, судом було встановлено, що відповідач лише одним зі своїх підрозділів, звітував щодо наявності вакансій та лише у кількості 2(х), хоча нормативом визначено 17.

Колегія суддів зазначає, що стороною відповідача як і під час розгляду данного спору в суді першої інстанції, так і під час апеляційного перегляду, як на підставу для звільнення від відпоідальності за невиконання нормативу, наголошується на наявності кризових явищ та скрутним фінансовим становищем підприємства, проте, законодавство не містить приписів, які б відповідали наведеним вище обставинам, як підстави для звільнення від сплати фінансово-господарських санкцій та пені за встановлене порушення. Крім того, зазначені доводи жодним чином не спростовують існування самого факту порушення відповідачем норм чинного законодавства України щодо працевлаштування осіб з інвалідністю.

У контексті доводів апеляційної скарги, колегія суддів зазначає, що, дійсно, обов`язок підприємства щодо створення робочих місць для осіб з інвалідністю, не супроводжується його обов`язком підбирати і працевлаштовувати таких осіб на створені робочі місця (аналогічна правова позиція у подібних правовідносинах викладена в постановах Верховного Суду від 07.02.2018 у справі №П/811/693/17, від 02.05.2018 у справі №804/8007/16, від 13.06.2018 у справі №819/639/17, від 20.05.2019 у справі №820/1889/17, від 03 грудня 2020 року у справі №812/1189/18), а підприємство не несе відповідальності за невиконання нормативу працевлаштування осіб з інвалідністю, у разі якщо воно розробило необхідні заходи по створенню для них робочих місць, зокрема, створило робочі місця для таких осіб та своєчасно, достовірно, в повному обсязі проінформувало відповідні установи, але фактично не працевлаштувало особу з інвалідністю з причин незалежних від нього: відсутність осіб з інвалідністю, їх відмова від працевлаштування на підприємство, бездіяльність державних установ, які повинні сприяти працевлаштуванню осіб з інвалідністю.

У свою чергу, відповідачем не надано суду доказів на підтвердження створення ним робочого місця у встановленій нормативом кількості для працевлаштування інвалідів, доказів подання до центру зайнятості або органів місцевого самоврядування інформації про вакантні місця для працевлаштування інвалідів у кількості 17 осіб, або доказів добровільної сплати суми адміністративно-господарських санкцій та пені.

Доказів того, що відповідач створив робочі місця для осіб з інвалідністю, надавав державній службі зайнятості інформацію щодо наявності вакансій, необхідну для організації працевлаштування осіб з інвалідністю, або звітував Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування осіб з інвалідністю у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, так і не було надано, а основні доводи апелянта фактично зводяться до посилань на скрутне фінансове становище підприємства та запровадження антикризових заходів по подоланню наслідків пандемії, однак, як вже зазначалось вище, підставами для задоволення позовних вимог є: 1) відсутність активних дій з боку відповідача по створенню робочих місць для осіб з інвалідністю у визначеній законодавством кільності та відсутність факту інформування органу зайнятості про їх наявність/ чи альтернативних заходів, як то розміщення на сайтах з пошуку роботи відкритих вакансій; 2) скрутне матеріальне становище, у силу вимог Закону № 875-XII, не є визначеною підставою для звільнення від сплати адміністративно-господарських санкцій та пенсі за невиконання нормативу.

Тож, викладені у позовній заяві доводи позивача є обґрунтованими, а вимоги такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

У цілому, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог, та не підставою для скасування чи зміни оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

Згідно з приписами ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

У відповідності до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та прийнято судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, з огляду на що, рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 315, 316, 321, 322, 325, 328 - 331 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Державного підприємства обслуговування повітряного руху України «Украерорух» - залишити без задоволення.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 19 вересня 2022 р. - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена, з урахуванням положень ст. 329 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя О.М. Ганечко

Судді В.В. Кузьменко

Я.М. Василенко