Справа № 440/5966/22
Суддя: Чалий І.С.
Дата ухвалення: 2023-01-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2023 р. Справа № 440/5966/22
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Чалого І.С.,

Суддів: Бершова Г.Є. , Катунова В.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 17.08.2022, головуючий суддя І інстанції: І.Г. Ясиновський, м. Полтава, повний текст складено 17.08.22 по справі № 440/5966/22

за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання рішення протиправним та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (надалі по тексту - позивач, ОСОБА_1 ) звернулася до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (надалі по тексту - відповідач, ГУ ПФУ в Дніпропетровській області), відповідно до якого просить визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 29.06.2022 №70 про відмову у призначенні пенсії за віком; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області переглянути її заяву про призначення пенсії за віком від 21.06.2022 з дати звернення та з урахуванням трудового стажу за актом підтвердження трудового стажу на підставі показань свідків від 21.06.2022 призначити їй пенсію за віком з 04.06.2022.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 17.08.2022 у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

На обґрунтування вимог апеляційної скарги вказала, що суд першої інстанції при ухваленні рішення у справі безпідставно аргументує відмову у задоволенні позовних вимог позивача посилаючись на норми постанови Правління Пенсійного фонду України від 10.11.2006 № 18-1 (далі Постанова 18-1), якою затверджено Порядок підтвердження періодів роботи, що зараховуються до стажу для призначення пенсії, оскільки зазначений Порядок не містить в собі правових норм, які можуть бути застосовані в даному випадку. Відповідно до пункту 2 Постанови 18-1 дія цього Порядку поширюється на осіб, які працювали: за умовами праці за Списком N 1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за Списком N 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України; на роботах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах; на посадах, що дають право на призначення пенсії за вислугу років; у період до 01 січня 2004 року на підприємствах, які розташовані на тимчасово окупованій території, та якщо в трудовій книжці є записи з виправленням або недостовірні чи неточні записи про періоди роботи (далі - періоди роботи на підприємствах, які розташовані на тимчасово окупованій території). Зазначає, що судом першої інстанції не враховано ту обставину, що вона зверталася до Пенсійного фонду із заявою про призначення пенсії за віком, а не пільгової пенсії чи за пенсії за вислугою років, підтвердження стажу лише за останніми двома перерахованими видами пенсії врегульовується вищевказаним Порядком. При цьому позивачка звертає увагу суду, що трудова книжка в неї відсутня, тому фізично відсутні в ній виправлення та неточні записи про періоди роботи. Загальний стаж який мав бути підтвердженим за її заявою, в зв`язку з відсутністю в неї трудової книжки за період роботи на підприємстві, яке на даний час знаходиться на підконтрольній Україні території, а архіви даного підприємства залишились на непідконтрольній Україні території та не є ліквідованим. Стверджує, що зверталася до територіального управління Пенсійного фонду із заявою про призначення пенсії за віком, а попередньо нею було подано заяву про підтвердження мого стажу за показами свідків. При цьому Постановою КМУ №637 від 12.08.1993 форма саме такого виду заяви та акту опиту свідків не затверджена, а отже вони можуть бути довільними. Вказує, що зважаючи на обставини справи для врегулювання даної ситуації застосування норм Порядку, затвердженого Постановою 18-1 є безпідставним, оскільки відповідно до нього може бути проведено встановлення пільгового стажу та стажу за вислугою років та загального трудового стажу за наявності трудової книжки та необхідності внесення уточнень в записи з виправленнями або недостовірні чи неточні записи про періоди роботи на підприємствах, в установах, організаціях або їх правонаступниках, розташованих на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях.

Скориставшись правом подання апеляційної скарги, відповідач просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, апеляційну скаргу - без задоволення.

У відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Предметом апеляційного оскарження є судове рішення, яке прийняте судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 звернулася 21.06.2022 до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області через відділ обслуговування громадян № 10 (сервісний центр) управління обслуговування громадян з заявою та необхідними документами на призначення пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" /а.с. 24-34/.

Засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області визначено органом, уповноваженим розглянути заяву ОСОБА_1 від 21.06.2022.

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 29.06.2022 №70 ОСОБА_1 відмовлено у призначенні пенсії, вказавши, що загальний страховий стаж роботи - 20 років 04 місяця 28 днів, що не достатнім для призначення пенсії /а.с. 36/.

Вважаючи свої права порушеними таким рішенням, позивач звернулась до суду з даним позовом.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем при поданні заяви на призначення пенсії не було надано трудової книжки, та враховуючи те, що Комісією за наслідками розгляду Актів опитування свідків (заяви свідків) та копії документів про їх роботу за час, щодо якого вони підтверджують роботу заявника, не було складено відповідне рішення щодо підтвердження стажу роботи позивача, а іншого наявного стажу позивача не достатньо для відповідного призначення пенсії, то виходячи з викладеного, суд дійшов висновку про те, що відповідачем правомірно прийнято рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 29.06.2022 №70 про відмову у призначенні пенсії за віком.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 №1058-IV (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, далі - Закон №1058-IV) пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.

Частиною 1 статті 5 Закону №1058-IV встановлено, що цей Закон регулює відносини, що виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.

Згідно зі статтею 8 Закону №1058-IV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи, зокрема, мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Стаття 26 Закону №1058-ІV визначає, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року - не менше 25 років; з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року - не менше 26 років; з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - не менше 27 років; з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року - не менше 28 років; з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - не менше 29 років; з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 років; з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 року; з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - не менше 32 років; з 1 січня 2026 року по 31 грудня 2026 року - не менше 33 років; з 1 січня 2027 року по 31 грудня 2027 року - не менше 34 років; починаючи з 1 січня 2028 року - не менше 35 років.

До досягнення віку, встановленого абзацами першим і другим цієї частини, право на пенсію за віком за наявності відповідного страхового стажу мають жінки 1961 року народження і старші після досягнення ними такого віку: 55 років - які народилися по 30 вересня 1956 року включно; 55 років 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1956 року по 31 березня 1957 року; 56 років - які народилися з 1 квітня 1957 року по 30 вересня 1957 року; 56 років 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1957 року по 31 березня 1958 року; 57 років - які народилися з 1 квітня 1958 року по 30 вересня 1958 року; 57 років 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1958 року по 31 березня 1959 року; 58 років - які народилися з 1 квітня 1959 року по 30 вересня 1959 року; 58 років 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1959 року по 31 березня 1960 року; 59 років - які народилися з 1 квітня 1960 року по 30 вересня 1960 року; 59 років 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1960 року по 31 березня 1961 року; 60 років - які народилися з 1 квітня 1961 року по 31 грудня 1961 року.

Наявність страхового стажу, передбаченого частинами першою - третьою цієї статті, який дає право на призначення пенсії за віком, визначається на дату досягнення особою відповідного віку і не залежить від наявності страхового стажу на дату звернення за призначенням пенсії.

Відповідно до статті 24 Закону №1058-ІV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Згідно з частиною 1 статті 44 Закону №1058-ІV заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Питання щодо подання та оформлення документів для призначення пенсій врегульовано Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженим постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1 (далі - Порядок №22-1).

Згідно з пунктом 2.1 Порядку №22-1 до заяви про призначення пенсії за віком додаються такі документи: - документ про присвоєння реєстраційного номера облікової картки платника податків (крім осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний орган і мають відмітку у паспорті) або свідоцтво про загальнообов`язкове державне соціальне страхування; - документи про стаж, що визначені Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637.

Постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі - Порядок №637 в редакції на момент виникнення спірних правовідносин).

Пунктами 1 та 2 Порядку №637 встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.

Відповідно до пункту 3 Порядку №637 за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Пунктом 17 вказаного Порядку № 637 передбачено, що за відсутності документів про наявний стаж роботи та неможливості їх одержання у зв`язку з воєнними діями, стихійним лихом, аваріями, катастрофами або іншими надзвичайними ситуаціями стаж роботи, який дає право на пенсію, встановлюється на підставі показань не менше двох свідків, які б знали заявника по спільній з ним роботі на одному підприємстві, в установі, організації (в тому числі колгоспі) або в одній системі.

Згідно з Постановою Кабінету Міністрів України № 109 від 30.01.2019 Порядок № 637 доповнено пунктом 17-1 наступного змісту: "у разі коли в трудовій книжці є записи з виправленнями або недостовірні чи неточні записи про періоди роботи на підприємствах, в установах, організаціях або їх правонаступниках, розташованих на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях, Автономній Республіці Крим і м. Севастополі, стаж роботи, який дає право на пенсію, зараховується у порядку, визначеному Пенсійним фондом України за погодженням з Мінсоцполітики".

При цьому, згідно з пунктом 18 Порядку №637 за відсутності документів про наявний стаж роботи і неможливості одержання їх внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації або відсутності архівних даних з інших причин, ніж ті, що зазначені в пункті 17 цього Порядку, трудовий стаж установлюється на підставі показань не менше двох свідків, які б знали заявника по спільній з ним роботі на одному підприємстві, в установі, організації (в тому числі колгоспі) або в одній системі і мали документи про свою роботу за час, стосовно якого вони підтверджують роботу заявника.

З системного аналізу наведених вище правових норм вбачається законодавче запровадження механізму підтвердження трудового стажу у випадку відсутності трудової книжки або виявлення в ній окремих недоліків задля чого органам Пенсійного фонду надано право проводити опитування свідків (не менше двох). При цьому вказаним Порядком запроваджено два відмінні варіанти підтвердження стажу: перший - безпосередньо органом Пенсійного фонду на підставі норм пунктів 17, 18 Порядку, та другий - у порядку, визначеному Пенсійним фондом України за погодженням з Мінсоцполітики (п. 17-1 вказаного Порядку та у випадках призначення пільгових пенсії).

З огляду на матеріали справи, ОСОБА_1 звернулася 21.06.2022 до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області з заявою та необхідними документами на призначення пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", зі змінами внесеними Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" від 03.10.2017 № 2148-VIII, якими передбачено: починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - не менше 29 років /а.с. 24-34/.

Разом із заявою про призначення пенсії за віком позивач не надавала пенсійному органу свою трудову книжку, посилаючись на її відсутність.

Приймаючи оскаржуване рішення про відмову в призначенні пенсії, відповідач до страхового стажу позивачки не зарахував періоди роботи з 21.09.1981 по 15.07.1992 на підставі показів свідків згідно складного загального акту від 21.06.2022, оскільки, на його думку, даний період потребує підтвердження згідно постанови ПФУ "Про затвердження Порядку підтвердження стажу роботи, що зараховується до стажу для призначення пенсії" від 10.11.2006 № 18-1.

Отже, спірні правовідносини у цій справі виникли з приводу правомірності вимоги відповідача надати рішення Комісії з питань підтвердження стажу роботи за період з 21.09.1981 по 15.07.1992 згідно постанови ПФУ "Про затвердження Порядку підтвердження періодів роботи, що зараховуються до стажу для призначення пенсії" від 10.11.2006 № 18-1.

При цьому для правильного вирішення спору в цій справі необхідно з`ясувати чи поширюється на спірні правовідносини за участю позивача та відповідача дія вказаної вище постанови ПФУ.

Відповідно до п. 1 Порядку підтвердження періодів роботи, що зараховуються до стажу для призначення пенсії", затвердженого Постановою Правління Пенсійного фонду України від 10.11.2006 № 18-1 (надалі - Порядок № 18-1), цей Порядок визначає процедуру підтвердження періодів роботи, що зараховуються до стажу роботи:

для призначення пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлену для окремої категорії працівників, у разі ліквідації підприємства, установи, організації без визначення правонаступника;

до 01 січня 2004 року, якщо в трудовій книжці є записи з виправленнями або недостовірні чи неточні записи про періоди роботи на підприємствах, в установах, організаціях (їх правонаступниках), розташованих на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях, Автономній Республіці Крим та місті Севастополі (далі - підприємства, які розташовані на тимчасово окупованій території).

Згідно з п. 2 дія цього Порядку поширюється на осіб, які працювали:

на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України;

на роботах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах;

на посадах, що дають право на призначення пенсії за вислугу років;

у період до 01 січня 2004 року на підприємствах, які розташовані на тимчасово окупованій території, та якщо в трудовій книжці є записи з виправленням або недостовірні чи неточні записи про періоди роботи (далі - періоди роботи на підприємствах, які розташовані на тимчасово окупованій території) (пункт 2 із змінами, внесеними згідно з Постановою Пенсійного фонду № 18-7 від 12.10.2007; в редакції Постанови Пенсійного фонду № 21-1 від 12.11.2020).

Виходячи з системного тлумачення наведених вище норм Порядку № 18-1 вбачається, що рішення Комісії про підтвердження періодів роботи, що зараховуються до страхового стажу, та, відповідно, проведення процедури підтвердження періодів роботи, що зараховуються до стажу роботи, вимагається у випадках коли призначається пенсія на пільгових умовах або за вислугу років, тобто в тих випадках коли підтвердити необхідно" спеціалізований стаж.

Водночас ОСОБА_1 звернулася до відповідача з заявою та необхідними документами на призначення пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", тобто після досягнення пенсійного віку та наявності необхідного страхового стажу, отже в цій частині дія Порядку № 18-1 на спірні правовідносини не поширюється.

Іншим випадком, в якому законодавчо передбачено застосування процедури підтвердження періодів роботи, що зараховуються до стажу роботи, є ситуація, коли у період до 01 січня 2004 року заявник працював на підприємствах, які розташовані на тимчасово окупованій території, та якщо в трудовій книжці є записи з виправленням або недостовірні чи неточні записи про періоди роботи.

Словосполучник "та" застосований в цій нормі Порядку № 18-1 чітко вказує на те, що процедури підтвердження періодів роботи, що зараховуються до стажу роботи, відповідно до цього Порядку на підприємствах, які розташовані на тимчасово окупованій території, застосовується лише в тих випадках якщо в трудовій книжці є записи з виправленням або недостовірні чи неточні записи про періоди роботи.

Наведене кореспондується з пунктом 17-1 Постанови № 637, відповідно до якої у разі коли в трудовій книжці є записи з виправленнями або недостовірні чи неточні записи про періоди роботи на підприємствах, в установах, організаціях або їх правонаступниках, розташованих на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях, Автономній Республіці Крим і м. Севастополі, стаж роботи, який дає право на пенсію, зараховується у порядку, визначеному Пенсійним фондом України за погодженням з Мінсоцполітики".

Отже, в силу наведених вище нормативних правил застосування процедури підтвердження періодів роботи, що зараховуються до стажу роботи з дотриманням Порядку № 18-1 вимагається лише у випадку коли є недоліки трудової книжки. В тих випадках, коли трудова книжка відсутня взагалі, застосовуються загальні правила підтвердження трудового (страхового) стажу відповідно до пункту 17,18 Постанови № 637, якою передбачено, що за відсутності документів про наявний стаж роботи та неможливості їх одержання у зв`язку з воєнними діями, стихійним лихом, аваріями, катастрофами або іншими надзвичайними ситуаціями стаж роботи, який дає право на пенсію, встановлюється на підставі показань не менше двох свідків, які б знали заявника по спільній з ним роботі на одному підприємстві, в установі, організації (в тому числі колгоспі) або в одній системі. При цьому, підтвердження стажу у порядку, визначеному Пенсійним фондом України за погодженням з Мінсоцполітики, не вимагається. Будь-яких посилань на інший порядок підтвердження стажу у випадках відсутності трудової книжки норми Постанови № 637 не містять.

Повертаючись до обставин цієї справи, колегія суддів ураховує, що позивачка дійсно до 2004 року працювала в Донецькому політехнічному інституті, архів якого не є ліквідованим, але наразі знаходиться на тимчасово окупованих територіях у Донецькій області.

Водночас, враховуючи, що позивачка звертається за призначенням пенсії за віком та взагалі не надала трудову книжку, виходячи з буквального тлумачення норм Порядку № 18-1, дія цього Порядку на спірні правовідносини не поширюється.

Від так рішення ГУПФУ в Дніпропетровській області №070 від 29.06.2022 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком, з посиланням на Порядок №18-1, є безпідставним, оскільки ця постанова не підлягає застосуванню у цьому випадку.

Враховуючи вище наведене нормативно-правове обгрунтування, підтвердження зарахування стажу позивачки у випадку відсутності трудової книжки здійснюється безпосередньо органом Пенсійного фонду на підставі норм пунктів 17, 18 Постанови № 637, в той час як вимога відповідача надати рішення Комісії з питань підтвердження стажу роботи, що дає право на призначення пенсії, є протиправною та такою, що виходить за межі його повноважень.

Як вбачається з матеріалів справи, під час звернення за призначенням пенсії позивачка не надавала трудову книжку, у зв`язку з чим за наявними в персоніфікованому обліку відомостями їй було зараховано страховий стаж 20 років 04 місяця 28 днів.

При цьому позивачкою надано разом із заявою про призначення пенсії акт опитування свідка від 30.05.2022, відповідно до якого проведено опитування ОСОБА_2 Головним управлінням Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, показами якої підтверджено факт спільної роботи з ОСОБА_1 в Донецькому технічному інституті з 21.09.1981 року по 30.03.1991 року та акт опитування свідка ОСОБА_3 , який проведено Головним управлінням Пенсійного фонду України в м. Києві, показами якої підтверджено факт роботи з ОСОБА_1 в Донецькому політехнічному інституті з 21.09.1981 року по 15.07.1992.

Вказані акти є невід`ємними частинами акту підтвердження трудового стажу на підставі показань свідків, складеного 21.06.2022 відповідно до Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993№ 637 посадовими особами Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області, відповідно до якого свідченнями ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з урахуванням проаналізованих оригіналів та копій документів, підтверджується наявності трудового стажу у ОСОБА_1 за період роботи в Донецькому політехнічному інституті з 21.09.1981 року по 15.07.1992 року.

Колегія суддів уважає, що вказаний акт підтвердження трудового стажу на підставі показань свідків від 21.06.2022 є достатнім для зарахування спірного періоду роботи до страхового стажу, адже такий акт складено відповідно до Постанови № 637 та в ньому містяться необхідні відомості про підтвердження наявного страхового стажу двома свідками, що працювали з позивачкою в Донецькому політехнічному інституті з 21.09.1981 року по 15.07.1992 року.

За таких обставин, враховуючи, що позивачка досягла пенсійного віку (60 років), має більше ніж 30 років страхового стажу ( 20 років 04 місяця 28 днів зараховано в добровільному порядку та період з 21.09.1981 по 15.07.1992 зараховується на підставі показань свідків) при необхідному страховому стажу 29 років, відмова органу Пенсійного фонду в призначенні пенсії за віком через відсутність достатнього страхового стажу є незаконною.

Наведеного вище не враховано судом першої інстанції, який помилково розтлумачив норми Порядку № 18-1 та безпідставно визнав законною вимогу відповідача про надання рішення Комісії щодо підтвердження стажу роботи.

Суд апеляційної інстанції вважає, що належним способом захисту права позивача, порушеного оскаржуваною відмовою відповідача є саме визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 29.06.2022 №70 про відмову у призначенні пенсії за віком та зобов`язання відповідача призначити та виплатити пенсію за віком відповідно до статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" із зарахуванням страхового стажу за період період з 21.09.1981 по 15.07.1992 за актом підтвердження трудового стажу на підставі показань свідків від 21.06.2022 з 05.06.2022.

Згідно із ч.2 ст.9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ст.2 КАС України метою адміністративного судочинства є ефективний захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Ця мета перекликається зі ст.13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Відповідно до неї кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Конституційний Суд України у рішенні від 30.01.2003 № 3-рп/2003 підкреслив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (ст.13).

Відповідно до ч.1 ст.124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. При цьому за своєю суттю правосуддя визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз.10 п.9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003р. №3-рп/2003).

Таким чином, рішення суду, у випадку задоволення позову, має бути таким, яке б гарантувало дотримання і захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечувало його виконання та унеможливлювало необхідність наступних звернень до суду. Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Отже, в даному випадку реальним способом відновлення порушеного права є задоволення вимоги про призначення пенсії за віком з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку із зарахуванням спірного періоду роботи до страхового стажу.

Щодо дати призначення пенсії, то суд зазначає, що відповідно до пункту 1 частини першої статті 45 Закону №1058-IV пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсія призначається з більш раннього строку: пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.

В даному випадку позивачка, ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернулася до відповідача із заявою про призначення пенсії 21.06.2022, тобто в межах трьох місяців з дня досягнення пенсійного віку, отже ОСОБА_1 має право на призначення пенсії з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, тобто з 05.06.2022.

Від так суд відмовляє в задоволенні вимог позивачки про призначення пенсії з 04.06.2022, оскільки в ході судового розгляду встановлено, що право на призначення пенсії позивачка здобула з 05.06.2022.

Відповідно до ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення, є, зокрема, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Згідно з ч. 2 ст. 317 КАС України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Отже, враховуючи те, що судом першої інстанції неповно з`ясовано всі обставини, що мають значення для справи, та помилково застосовано до спірних правовідносин приписи Порядку № 18-1, колегія суддів дійшла висновку про скасування рішення суду першої інстанції з прийняттям нової постанови про часткове задоволення вимог позову.

Відповідно до частини шостої цієї статті КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з приписами пункту 4 частини першої статті 322 КАС України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення та розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Наведеними нормами процесуального закону суд апеляційної інстанції наділено повноваженнями здійснювати новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни рішення суду першої інстанції.

Відповідно до статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, колегія суддів ураховує результат розгляду справи за апеляційною скаргою позивача та наявність документально підтверджених судових витрат, а також те, що спір виник внаслідок неправомірних дій суб`єкта владних повноважень.

Отже, з огляду на приписи статті 139 КАС України, судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 1488,60 грн та позовної заяви в сумі 992,40 грн має бути повністю відшкодований позивачу на його користь за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Відповідно до п.3 ч.6 ст.12 КАС України справами незначної складності є справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.

Оскільки справа, що розглядається, відноситься до справ незначної складності, то відповідно до ч.5 ст.328 КАС України постанова суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.2 ч. 5 ст.328 КАС України.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 17.08.2022 по справі № 440/5966/22 скасувати.

Прийняти нову постанову, якою позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 29.06.2022 №70 про відмову в призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 .

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області призначити та виплатити з 05.06.2022 ОСОБА_1 пенсію за віком відповідно до статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" із зарахуванням до страхового стажу періоду роботи з 21.09.1981 по 15.07.1992 за актом підтвердження трудового стажу на підставі показань свідків від 21.06.2022 .

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, будинок 26, ) суму сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 1488 (одна тисяча чотириста вісімдесят вісім) грн 60 коп та позовної заяви в сумі 992 (дев`ятсот дев`яносто дві) грн 40 коп .

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя І.С. Чалий
Судді Г.Є. Бершов В.В. Катунов