Справа № 120/96/22-а
Суддя: Альчук Максим Петрович
Дата ухвалення: 2023-02-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

02 лютого 2023 р. Справа № 120/96/22-а

Суддя Вінницького окружного адміністративного суду Альчук М.П., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась в суд з адміністративним позовом до військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії.

Позовні вимоги обґрунтовано протиправною бездіяльністю військової частини, що полягає у не здійсненні повного розрахунку при звільненні з військової служби та невиплати у повному розмірі одноразової грошової допомоги передбаченої ст. 15 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Відповідно до ухвали про відкриття провадження від 24.01.2022 року розгляд справи здійснюється в порядку спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання. Цією ж ухвалою встановлено відповідачу строк для надання відзиву.

Представником відповідача надано відзив на адміністративний позов, яким заперечує щодо заявлених позовних вимог. Крім іншого зазначає, що за 27 повних років служби, позивачу виплачено суму грошового забезпечення військовослужбовця без урахування періоду попередньої служби у військовій частині НОМЕР_2 , оскільки за результатами закінчення періоду служби ОСОБА_1 набула право на отримання грошової допомоги.

Окремо військовою частиною заявлено клопотання про залишення позовної заяви без розгляду з підстав пропуску позивачем строку звернення до суду.

В подальшому, ухвалою від 10.03.2022 року зупинено провадження у справі до припинення перебування військової частини в складі Збройних Сил України, що переведенні на воєнний стан.

Ухвалою від 02.02.2023 року поновлено провадження у справі.

Дослідивши матеріали справи суд встановив, що ОСОБА_1 у період з 21.10.1993 року по 01.08.1993 року проходила військову службу у військовій частині НОМЕР_2 .

Наказом командира військової частин НОМЕР_2 від 31.07.1993 року позивача звільнено з військової служби у запас.

В подальшому, починаючи з 31.12.1993 року по 14.05.2020 року позивач проходила службу у військовій частині НОМЕР_1 .

02.04.2021 року наказом командира військової частини НОМЕР_1 № 13-рс ОСОБА_1 було звільнено з військової служби у запас.

Відповідно до розрахунку № 67 вислуги років військовослужбовця на пенсію, загальна вислуга років позивача складає 27 років 07 місяців 22 дні.

На виконання вимог Закону України "Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", позивачу здійснено виплату грошової допомоги при звільненні у запас у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за повних 27 років служби.

Не погоджуючись з періодом який було враховано для виплати одноразової грошової допомоги при звільненні, позивач звернулась на адресу військової частини із заявою у якій просила здійснити виплату одноразової грошової допомоги при звільненні з урахуванням періодів попередньої служби.

За результатами розгляду звернення позивача, військова частина листом від 27.04.2021 року № 350/147/2/1435 відмовила у доплаті одноразової грошової допомоги при звільненні.

Не погоджуючи із такою бездіяльністю військової частини, позивач звернулась в суд з цим адміністративним позовом.

Визначаючись стосовно клопотання військової частини щодо залишення позовної заяви без розгляду, суд зазначає про таке.

Частинами 1, 2 статті 122 КАС України встановлено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк (частина 5 статті 122 КАС України).

Таким чином, суд зазначає, що КАС України передбачає, що строк звернення до суду може встановлюватись іншими спеціальними законами.

При цьому правове становище осіб, які проходять військову службу, а також осіб, звільнених з військової служби, порядок, умови оплати праці військовослужбовців врегульовано Законом України Про соціальний та правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей, а в частині, яка не врегульована цим законом, застосовуються норми трудового законодавства - Кодексу законів про працю.

Відповідно до частини 2 статті 15 Закону України "Про соціальний та правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей" військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Варто зауважити, що одноразова грошова допомога при звільненні є однією з основних державних гарантій щодо оплати праці військовослужбовців, тобто є виплатою, яка гарантована державою у разі звільнення з військової служби.

Суд зазначає, що чинним законодавством України, яке регулює соціальне та пенсійне забезпечення військовослужбовців, передбачено єдине поняття грошового забезпечення військовослужбовців, відповідно до якого вираховуються і пенсійні виплати, і розмір одноразової грошової допомоги при звільненні.

Відповідно до частини 2 статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати, інших виплат без обмеження будь-яким строком.

Конституційний Суд України у рішенні від 15.10.2013 № 8-рп/2013 дійшов висновку, що у випадку порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, що йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. У разі пред`явлення вимог про стягнення будь-яких виплат, що входять до структури заробітної плати, і застосування цих положень, не пов`язане з фактом нарахування чи не нарахування роботодавцем спірних виплат.

Конституційний Суд України дійшов висновку, що під заробітною платою, яка належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другої статті 233 Кодексу, належною працівнику, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Отже, аналіз наведених норм чинного законодавства з урахуванням рішення Конституційного Суду України від 15.10.2013 року № 8-рп/2013 дає підстави суду для висновку, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці, працівник не обмежується будь-яким строком звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати, яка включає усі виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Суд зазначає, що перебування особи на публічній службі, у тому числі військовій службі за контрактом, є однією із форм реалізації закріпленого в статті 43 Конституції України права на працю.

Верховний Суд у постанові від 13.03.2019 року у справі № 807/363/18 вказав, що оскільки позовна заява містить вимоги про нарахування та виплату одноразової грошової допомоги при звільненні, передбаченої частиною 2 статті 15 Закону України "Про соціальний та правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей", слід керуватися, в тому числі, положеннями статті 233 КЗпП України (а саме в сенсі відсутності строкових обмежень для звернення до суду з позовом з приводу належної працівникові заробітної плати).

Верховний Суд у постанові від 22.05.2020 року у справі № 808/3200/17 дійшов висновку, що поняття грошове забезпечення, одноразова грошова допомога при звільненні та заробітна плата, які використано у чинному законодавстві, що регулює трудові правовідносини, є рівнозначними, а тому охоплюються застосованим у частині 2 статті 233 КЗпП України визначенням законодавство про оплату праці.

Аналогічна правова позиція неодноразово висловлена Верховним Судом у постановах від 13.03.2019 року у справі № 807/363/18, від 25.04.2019 року у справі № 804/496/18, від 26.06.2019 року у справі № 820/4748/17.

Таким чином, оскільки одноразова грошова допомога при звільненні є гарантованою державою виплатою, то до правовідносин, за захистом яких позивач звернувся до суду, застосуванню підлягають положення частини 2 статті 233 КЗпП України.

Тому, враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позивачем не було пропущено строк звернення до адміністративного суду, а тому у задоволенні клопотання представника відповідача слід відмовити.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Статтею 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" передбачено, що соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Частиною першою статті 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" обумовлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців.

За приписами частини другої цієї ж статті до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Відповідно до ч. 2 ст. 15 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення з військової служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, а також у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 18 років одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.

Згідно із пунктом 2 Розділу І Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 № 260 (Порядок № 260) грошове забезпечення включає: щомісячні основні види грошового забезпечення; щомісячні додаткові види грошового забезпечення; одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Порядок та умови нарахування та виплати одноразової грошової допомоги у разі звільнення з військової служби регулюється розділом ХХХІІ Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 року № 260 (Порядок № 260).

Відповідно до пункту 2 розділу ХХХІІ Порядку № 260, у разі звільнення з військової служби за віком, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, а також у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 18 років, одноразова грошова допомога у разі звільнення з військової служби виплачується в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби за наявності вислуги десять календарних років і більше.

Разом з тим, згідно пункту 7 вказаного розділу Порядку № 260 визначено, що у разі повторного звільнення військовослужбовців з військової служби одноразова грошова допомога виплачується за період їх календарної служби з дня останнього зарахування на службу без урахування періоду попередньої служби, за винятком тих осіб, які при попередньому звільненні не набули права на отримання одноразової грошової допомоги, установленої Законом України "Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Отже, законодавцем чітко визначено, що військовослужбовці на момент звільнення з військової служби, які мають 10 і більше років набувають право на отримання одноразової грошової допомоги в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Також законодавцем унормовано питання стосовно того, що у разі повторного звільнення військовослужбовця з військової служби, одноразова грошова допомога виплачується за період їх календарної служби з дня останнього зарахування на службу без урахування періоду попередньої служби, при цьому є винятки, лише у разі, якщо при попередньому звільненні військовослужбовець не набув право на отримання одноразової грошової допомоги.

Таким чином, досліджуючи наявні матеріали справи, судом встановлено, що відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", ОСОБА_1 на момент звільнення з військової частини НОМЕР_1 було виплачено грошову допомогу при звільненні у запас у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за повних 27 років служби без включення попереднього періоду служби.

Однак, позивач наполягає, що відповідачем не вірно обчислено кількість років за які необхідно здійснити виплату зазначеної допомоги, а саме такі складають не 27 років (за які нараховано виплату) а 28 років.

Зауважує, що у період з 21.10.1993 року по 01.08.1993 року вона проходила військову службу у військовій частині НОМЕР_2 . При цьому, на момент звільнення з військової служби їй не було призначено та виплачено саме одноразову грошову допомогу при звільненні у розмірі 50 % місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Так, досліджуючи наявну виписку "из приказа командира воинской части 15956" від 30.07.1993 року судом встановлено, що позивачу під час звільнення виплачено ЕДВ за період служби з 01.01.1993 року по 01.08.1993 року в повному розмірі.

В подальшому командиром військової частини НОМЕР_1 здійснено запит на командира військової частини НОМЕР_3 , стосовно виплати позивачу у 1993 році "единого денежного вознаграждения" та стосовно врахування періоду з 21.10.1992 року по 01.08.1993 року у розрахунок виплати вихідної допомоги при звільненні ОСОБА_1 .

Листом фінансово-економічне управління Повітряних Сил Збройних Сил України від 27.04.2021 року № 350/147/2/1435 повідомило, що "...враховуючи те, що у 1993 році при звільненні з Лав Збройних Сил України старший прапорщик ОСОБА_1 набула право на отримання одноразової грошової допомоги установленої Законом України "Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (у редакції, яка діяла на момент звільнення з військової служби), при визначенні розміру одноразової грошової допомоги у разі повторного звільнення з військової служби, період попередньої служби до дня останнього зарахування на військову службу не зараховується".

Також суд наголошує, що в межах дослідження обставин справи необхідно враховувати норми частини 2 статті 15 Закону України "Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (у редакції, яка діяла саме на момент звільнення позивача зі служби) яким визначено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової служби, при звільненні з військової служби виплачується грошова допомога у розмірі 5-місячного грошового забезпечення.

Таким чином, підсумовуючи встановленні обставини у справі та враховуючи докази на які посилаються сторони, слід констатувати, що позивачу під час звільнення з військової служби 30.07.1993 році було виплачено одноразову грошову допомогу при звільненні у розмірі 5-місячного грошового забезпечення. У зв`язку з чим, під час повторного звільнення період попередньої служби до дня останнього зарахування відповідачем правомірно не було зараховано.

У зв`язку із зазначеним, доводи позивача щодо не виплати одноразової грошової допомоги саме у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби при звільненні у 1993 році суд вважає необґрунтованими, оскільки такі доводи ґрунтуються на неправильному тлумаченні позивачем вимог законодавства.

Відповідно до частин 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства, оцінки поданих сторонами доказів суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до військової частина НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, не підлягають задоволенню.

У зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог судові витрати відповідно до статті 139 КАС України розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Альчук Максим Петрович