Справа № 300/5994/21
Суддя: Курилець Андрій Романович
Дата ухвалення: 2023-02-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2023 рокуЛьвівСправа № 300/5994/21 пров. № А/857/16207/22

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді Курильця А.Р.,

суддів Кушнерика М.П., Мікули О.І.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 12 жовтня 2022 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,-

суддя в 1-й інстанції - Біньковська Т.В.,

час ухвалення рішення - 12.10.2022 року,

місце ухвалення рішення - м. Івано-Франківськ,

дата складання повного тексту рішення - не вказано,

в с т а н о в и в :

У жовтні 2022 року ОСОБА_1 (далі-позивач) звернулась з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (далі-відповідач) про визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про відмову у призначенні пенсії згідно поданої нею заявою про призначення пенсії від 07.07.2021 та зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області призначити пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №2 відповідно до пункту "б" статті 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" з 28.07.2021 з наступного дня після досягнення пенсійного віку, з урахуванням до страхового стажу періодів: з 12.06.1993 по 13.06.1993, з 01.09.1993 по 02.09.1993, з 01.09.1994 по 06.09.1994, з 01.08.1995 по 31.07.1996; до стажу роботи за Списком №1 періодів: з 01.10.1996 по 11.10.1996, з 01.11.1996 по 03.11.1996, з 01.12.1996 по 01.12.1996, з 01.02.1997 по 01.02.1997, з 01.02.1998 по 03.02.1998, з 01.06.1998 по 10.06.1998, з 01.07.1998 по 01.07.1998, з 01.08.1998 по 01.08.1998, з 05.11.1998 по 15.02.1999, з 01.03.1999 по 02.03.1999, з 01.04.1999 по 03.04.1999; одночасно до страхового стажу та стажу роботи за Списком №1 періодів: з 02.12.1996 по 03.12.1996, з 02.08.1998 по 09.08.1998.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 12 жовтня 2022 року позов задоволено.

Не погодившись із таким рішенням суду, його оскаржив відповідач, який вважає, що судом при винесенні рішення допущено неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та винести нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

В обгрунтування апеляційної скарги зазначає, що норми Закону України «Про пенсійне забезпечення» в частині призначення пенсій на пільгових умовах за Списком № 2 не підлягають застосуванню, оскільки до спірних правовідносин необхідно застосовувати ч. 2 ст.114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування». Згідно з цією нормою, позивачка набуде право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком № 2 після досягнення 55 років, однак станом на момент звернення про призначення пенсії, вона вказаного віку не досягла. Крім того зазначає, що підставою для відмови в призначенні пенсії було недосягнення пенсійного віку, а питання щодо зарахування стажу пенсійним органом не розглядалось, тому такі вимоги є передчасні.

Колегія суддів вважає можливим розглянути дану справу в порядку письмового провадження відповідно до п.3 ч.1 ст. 311 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та проаналізувавши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до переконання, що подана апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Судом першої інстанції встановлено, що страховий стаж позивача становить 34 роки 6 місяців 15 днів, в тому числі стаж роботи за Списком №2 10 років 10 місяців 21 день, що також підтверджується відповідачем у рішення про відмову у призначенні пенсії від 13.06.2021.

Позивач у віці 50 років звернулась із заявою від 07.07.2021 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №2.

Листом від 19.07.2021 за №0900-0210-8/25680 Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області повідомило позивача про те, що їй відмовлено у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №2 (із зниженням пенсійного віку) відповідно до пункту 2 частини 2 статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», оскільки на час звернення за призначенням пенсії у позивача відповідно до доданих до заяви документів відсутній необхідний вік виходу на пенсію на пільгових умовах.

В рішенні про відмову у призначенні пенсії №32 від 13.06.2021 вказувалось, що пенсія за віком призначається відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 114 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» працівникам, зайнятим повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць,- після досягнення 55 років і за наявності страхового стажу не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах. Вік заявниці 50 років 1 місяців 13 днів станом на дату звернення 07.07.2021. Відповідно до наданих документів, загальний страховий стаж позивача становить 34 роки 6 місяців 15 днів, стаж роботи за Списком №2 10 років 10 місяців 21 день. За результатами розгляду поданих документів до заяви, Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області дійшло висновку про відсутність на час звернення у заявниці необхідного віку виходу на пенсію на пільгових умовах.

Вирішуючи спірні правовідносини колегія суддів виходить з наступного.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 46 Конституції України громадянам гарантується право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян, регулюються Законом України «Про пенсійне забезпечення» від 05 листопада 1991 року № 1788-XII (далі - Закон № 1788-XII) та Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 09 липня 2003 року № 1058-ІV (далі - Закон № 1058-ІV).

Відповідно до статті 2 Закону № 1788-XII передбачає, що за цим Законом призначаються: а) трудові пенсії: за віком; по інвалідності; в разі втрати годувальника; за вислугу років; б) соціальні пенсії.

Згідно з п. «б» ч. 1 ст. 13 Закону № 1788-XII (у редакції від 02 березня 2015 року № 213-VIII, який набрав чинності з 01 квітня 2015 року) на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи працівники, зокрема, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, -за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць-після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

Відповідно до абзацу 2 пункту "б" частини 1 статті 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" до досягнення віку, встановленого абзацом першим цього пункту, право на пенсію за віком на пільгових умовах мають жінки 1970 року народження і старші після досягнення ними такого віку: 55 років - з 1 жовтня 1969 року по 31 грудня 1970 року.

Колегія суддів звертає увагу на те, що до внесення змін Законом № 213 у статтю 13 Закону № 1788 було встановлено, що на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи: працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць, зокрема жінки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

Тобто, Законом України від 02 березня 2015 року № 213-VIII, віковий ценз для жінок у 50 років було збільшено до 55 років із одночасним запровадженням правила поетапного збільшення показника вікового цензу, за яким жінки, дати народження яких припадали на з 1 жовтня 1969 року по 31 грудня 1970 року набували право на пенсію по досягненню 55 років.

У свою чергу Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» від 03 жовтня 2017 року № 2148-VIII, який набрав чинності 11 жовтня 2017 року (далі Закон № 2148-VIII), Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 09 липня 2003 року № 1058-ІV (далі - Закон № 1058-ІV), доповнено розділом XIV1 «ПЕНСІЙНЕ ЗАБЕЗПЕЧЕННЯ ОКРЕМИХ КАТЕГОРІЙ ГРОМАДЯН».

Так, зокрема, згідно з п.2 ч.2 ст.114 Закону № 1058-ІV (в редакції Закону від 03 жовтня 2017 року № 2148-VIII) на пільгових умовах пенсія за віком призначається працівникам, зайнятим повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 55 років і за наявності страхового стажу не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

До досягнення віку, встановленого абзацом першим цього пункту, право на пенсію за віком на пільгових умовах мають жінки 1970 року народження і старші після досягнення ними такого віку: 50 років - по 31 березня 1965 року включно; 50 років 6 місяців - з 1 квітня 1965 року по 30 вересня 1965 року; 51 рік - з 1 жовтня 1965 року по 31 березня 1966 року; 51 рік 6 місяців - з 1 квітня 1966 року по 30 вересня 1966 року; 52 роки - з 1 жовтня 1966 року по 31 березня 1967 року; 52 роки 6 місяців - з 1 квітня 1967 року по 30 вересня 1967 року; 53 роки - з 1 жовтня 1967 року по 31 березня 1968 року; 53 роки 6 місяців - з 1 квітня 1968 року по 30 вересня 1968 року; 54 роки - з 1 жовтня 1968 року по 31 березня 1969 року; 54 роки 6 місяців - з 1 квітня 1969 року по 30 вересня 1969 року; 55 років - з 1 жовтня 1969 року по 31 грудня 1970 року.

Разом з тим, Законом України від 03 жовтня 2017 року № 2148-VIII, у новій редакції був викладений п.2 розділу XV Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», де зазначалось, що пенсійне забезпечення застрахованих осіб, які працювали або працюють на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за Списком № 1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за Списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, на посадах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, які відповідно до цього Закону мають право на пенсію на пільгових умовах, здійснюється згідно з окремим законодавчим актом через професійні та корпоративні фонди.

До запровадження пенсійного забезпечення через професійні та корпоративні фонди особам, зазначеним в абзаці першому цього пункту, пенсії призначаються за нормами цього Закону.

Крім того, в силу спеціальної вказівки у Законі України від 03 жовтня 2017 року № 2148-VIII, наведені вище норми закону почали застосовуватись з 01 жовтня 2017 року.

Проаналізувавши вищенаведені норми, колегія суддів дійшла висновку про те, що з 01 жовтня 2017 року правила призначення пенсій за Списком № 2 почали регламентуватись одночасно двома законодавчими актами, а саме: пунктом «б» ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» у редакції Закону України від 02 березня 2015 року № 213-VIII та п. 2 ч.2 ст.114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2148-VIII.

Також, колегія суддів звертає увагу на те, що Конституційним Судом України прийнято рішення від 23 січня 2020 року № 1-р/2020 «У справі за конституційним поданням 49 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень розділу I, пункту 2 розділу III «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02 березня 2015 року № 213-VIII».

Конституційний Суд України, дослідивши правовідносини, пов`язані зі змінами підстав реалізації права на пенсію на пільгових умовах з урахуванням відповідного стажу роботи та на пенсію за вислугу років, зазначив, що ці зміни вплинули на очікування осіб стосовно настання юридичних наслідків, пов`язаних із реалізацією права виходу на пенсію.

Отже, особи, що належать до певної категорії працівників, були учасниками правовідносин, у яких вони об`єктивно передбачали настання відповідних наслідків, а саме призначення пенсій, тобто їх легітимні очікування були пов`язані саме з положеннями Закону № 1788 у редакції до внесення змін Законом № 213. Отже, зміна умов призначення пенсій особам, які належать до певної категорії працівників, з урахуванням наявності відповідного стажу роботи, призвела до такого нормативного регулювання призначення пенсій, яке суттєво вплинуло на очікування вказаних осіб, погіршило їх юридичне становище стосовно права на призначення пенсій, що має реалізовуватися при зміні нормативного регулювання лише у разі справедливого поліпшення умов праці та впевненості у настанні відповідних юридичних наслідків, пов`язаних із реалізацією права виходу на пенсію.

Таким чином, стаття 13, частина друга статті 14, пункти «б»-«г» статті 54 Закону № 1788 зі змінами, внесеними Законом № 213, якими передбачено поетапне підвищення на 5 років віку виходу на пенсію на пільгових умовах з урахуванням відповідного стажу роботи та на пенсію за вислугу років для працівників, визначених у вказаних нормах, порушують легітимні очікування таких осіб, а отже, суперечать частині першій статті 8 Конституції України, тобто порушують принцип верховенства права, складовою якого є юридична визначеність.

Так, відповідно до пункту 1 резолютивної частини вказаного рішення, визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), статтю 13, частину другу статті 14, пункти «б» - «г» статті 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 5 листопада 1991 року № 1788-XII зі змінами, внесеними Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 2 березня 2015 року № 213-VIII.

Згідно з пунктом 2 резолютивної частини вказаного рішення стаття 13, частина друга статті 14, пункти «б» - «г» статті 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 5 листопада 1991 року № 1788-XII зі змінами, внесеними Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 2 березня 2015 року № 213-VIII, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

У відповідності до пункту 3 резолютивної частини вказаного рішення застосуванню підлягають стаття 13, частина друга статті 14, пункти «б» - "г" статті 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 5 листопада 1991 року № 1788-XII в редакції до внесення змін Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 2 березня 2015 року № 213-VIII для осіб, які працювали до 1 квітня 2015 року на посадах, визначених у вказаних нормах, а саме: «На пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи: б) працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць: чоловіки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 25 років, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах; жінки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах. Працівникам, які мають не менше половини стажу роботи із шкідливими і важкими умовами праці, пенсії на пільгових умовах призначаються із зменшенням віку, передбаченого статтею 12 цього Закону, на 1 рік за кожні 2 роки 6 місяців такої роботи чоловікам і за кожні 2 роки такої роботи - жінкам…».

Проаналізувавши вищенаведене рішення Конституційного Суду України, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що з 23 січня 2020 року (моменту прийняття цього рішення КСУ) існують два Закони, котрі одночасно регламентують правила призначення пенсій за Списком № 2, а саме: пункт «б» ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» у редакції до внесення змін Законом України від 02 березня 2015 року № 213-VIII та п. 2 ч. 2 ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2148-VIII.

Колегія суддів наголошує, що вказані закони містять розбіжності в умовах призначення пенсії жінкам на пільгових умовах за Списком № 2 щодо вікового цензу, який складає 50 років за пунктом «б» ст.13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» у редакції до внесення змін Законом України від 02 березня 2015 року № 213-VIII, та 55 років за п.2 ч.2 статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2148-VIII.

Вирішуючи питання про те, який закон необхідно застосовувати до спірних правовідносин, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

При вирішенні цього спору колегія суддів враховує принцип адміністративного судочинства, як верховенство права, відповідно до якого згідно із ч. 1 ст. 6 КАС України, саме людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Згідно зі ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, у пункті 102 рішення у справі «Зеленчук і Цицюра проти України» (заяви № 846/16 та № 1075/16) при оцінці дотримання статті 1 Першого протоколу до Конвенції Суд повинен здійснити загальний розгляд різних інтересів, які є предметом спору, пам`ятаючи, що метою Конвенції є гарантування прав, які є «практичними та ефективними». Суд поза межами очевидного повинен дослідити реалії оскаржуваної ситуації. Така оцінка може стосуватись не лише відповідних умов компенсації, якщо ситуація схожа з тією, коли позбавляють майна, але також і поведінки сторін, у тому числі вжитих державою заходів та їх реалізації. У цьому контексті слід наголосити, що невизначеність - законодавча, адміністративна або така, що виникає із застосовної органами влади практики, - є фактором, який слід враховувати при оцінці поведінки держави (рішення у справі «Броньовський проти Польщі» («Broniowski v. Poland»), заява № 31443/96, пункт 115).

Європейський суд з прав людини у пунктах 52, 56 рішення від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України» зазначив, що тлумачення й застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Однак суд зобов`язаний переконатися в тому, що спосіб, у який тлумачиться й застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних із принципами Конвенції з погляду тлумачення їх у практиці Європейського суду з прав людини. На думку Європейського суду з прав людини, відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості й точності, які передбачали можливість різного тлумачення, порушує вимогу «якості закону», передбачену Конвенцією, і не забезпечує адекватного захисту від свавільного втручання публічних органів державної влади в майнові права заявника.

Проаналізувавши вищенаведені рішення ЄСПЛ, а також те, що національне законодавство допустило неоднозначне, множинне тлумачення прав та обов`язків осіб, які звертаються за призначенням пенсії на пільгових умовах за Списком № 2, зокрема пункт «б» ст.13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» у редакції до внесення змін Законом України від 02 березня 2015 року № 213-VIII та п.2 ч.2 ст.114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2148-VIII, колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції про необхідність застосування найбільш сприятливого для вказаних осіб підходу.

Відтак, колегія суддів зазначає, що у розглядуваній справі до спірних правовідносин перевагу необхідно надати саме тому закону, який у застосуванні найбільш сприятливий для позивачки, а саме: пункт «б» ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення», у редакції до внесення змін Законом України від 02 березня 2015 року № 213-VIII, який передбачав, що на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи: працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць, зокрема жінки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

Вказану позицію також підтримав Верховний Суд у рішенні від 21.04.2021 року у справі № 360/3611/20.

На твердження пенсійного органу про передчасність вимог щодо зарахування спірних періодів роботи до страхового та пільгового стажу, оскільки це не було підставою для відмови в призначенні пенсії, колегія суддів зазначає, що пенсійним органом визнається необхідний згідно чинного законодавства стаж позивача, як загальний так і спеціальний, тому з цих підстав відмовити в призначенні пенсії неможливо. Проте, в оскаржуваному рішенні відповідач чітко вказує тривалість стажу позивача, який розрахований відповідно до поданих документів, та надає відповідний розрахунок (а.с. 35-36). Оскільки позивач не погоджується з таким розрахунком, заявлені позовні вимоги не є передчасними.

Щодо не зарахування до страхового стажу роботи позивача, періоди роботи з 12.06.1993 по 13.06.1993, з 01.09.1993 по 02.09.1993, з 01.09.1994 по 06.09.1994, з 01.08.1995 по 31.07.1996, до стажу роботи на пільгових умовах за Списком №1 - періоди роботи з 01.10.1996 по 11.10.1996, з 01.11.1996 по 03.11.1996, з 01.12.1996 по 01.12.1996, з 01.02.1997 по 01.02.1997, з 01.02.1998 по 03.02.1998, з 01.06.1998 по 10.06.1998, з 01.07.1998 по 01.07.1998, з 01.08.1998 по 01.08.1998, з 05.11.1998 по 15.02.1999, з 01.03.1999 по 02.03.1999, з 01.04.1999 по 03.04.1999, а також до страхового стажу та стажу роботи на пільгових умовах за Списком №1 не зараховано періоди роботи з 02.12.1996 по 03.12.1996, з 02.08.1998 по 09.08.1998, суд зазначає наступне.

Постановою Кабінету Міністрів України № 637 від 12.08.1993 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (надалі також Порядок №637).

Пунктом 1 Порядку №637 передбачено, що основним документом, який підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Згідно трудової книжки серії НОМЕР_1 від 01.09.1987 ОСОБА_1 у спірний період:

-23.02.1993 зарахована до державного концерну «Хлорвініл» апаратником очистки рідини відділення локальної очистки стічних вод цеху з виробництва каустичної соди третього розряду згідно з укладеним контрактом на підставі наказу №16-к від 03.03.1993,

-22.09.1994 державний концерн «Хлорвініл» перейменовано у державний концерн «Оріана» згідно наказу Мінпрому України №287 від 31.08.1994,

-13.02.1995 переведена комірником цеху з виробництва електролітичних лугів та хлору заводу каустичної соди і хлору згідно з укладеним контрактом на підставі наказу №11 к/4 від 13.02.1995,

-15.03.1995 завод каустичної соди і хлору перейменовано на завод «Діанат» згідно наказу 168 від 15.03.1995.

Державний концерн «Оріана» перетворено у ВАТ «Оріана» на підставі наказу Фонду державного майна України від 29.12.1995,

-01.08.1996 переведена апаратником електролізу цеху з виробництва електролітичного лугу та хлору п`ятого розряду згідно з укладеним контрактом на підставі наказу №68 к/4 від 31.07.1996,

-08.06.1998 завод «Діанат» реорганізовано у виробництво каустичної соди в складі новоутвореного заводу «Каустик» згідно наказу №326 від 08.06.1996,

-01.07.1999 переведена бухгалтером бухгалтерії заводу згідно наказу №123 к/20 від 01.07.1999.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до інформації вказаної у витязі з державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу щодо підтвердження дошлюбного прізвища, наданого на запит ОСОБА_1 , зазначено, що 28.10.1989 зареєстровано шлюб ОСОБА_1 з ОСОБА_2 . Прізвище ОСОБА_3 до реєстрації шлюбу було ОСОБА_4 , після реєстрації шлюбу ОСОБА_5 . 20.02.1992 внесено актовий запис про розірвання шлюбу. Згідно свідоцтва про одруження від 27.01.2001 ОСОБА_6 взяла прізвище чоловіка- ОСОБА_7 .

Також судом першої інстанції встановлено, що стаж роботи позивача за Списком №2 підтверджується довідкою АТ «Оріана» №130 від 02.06.2021 про підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, в якій вказано, що ОСОБА_8 працювала повний робочий день на заводі каустичної соди і хлору ВО «Хлорвініл», концерну «Хлорвініл», концерну «Оріана» у період з 01.09.1988 по 12.02.1995 та виконувала роботи в цеху по виробництву каустичної соди заводу каустичної соди за посадою апаратник очистки рідини, що передбачена Списком №2, розділу 10, підрозділу А.2, код КП 2110А020, згідно постанови Кабінету Міністрів України №162 від 11.03.1994. За цей період стаж роботи ОСОБА_8 складає 6 років 2 місяці 21 день (на 2 місяці 21 день виведена зі шкідливих умов праці на період вагітності).

Крім того, страховий стаж роботи позивача підтверджується наказом концерну «Хлорвініл» №396 від 05.11.1993, наказом від 22.02.1993 №ІІ-к/4 (а.с.22 зворот), довідками АТ «Оріана» №574, 575, №578 (а.с.23, 28), та №577 від 02.06.2021, наказом концерну «Оріана» №168 від 15.03.1995 (а.с.29), наказом концерну «Хлорвініл» №16-к/4 від 03.03.1993 (а.с.32), наказом концерну «Оріана» № ІІ-к/4 від 13.02.1995 (а.с.32 зворот), наказом ВАТ «Оріана» №68-к/4 від 31.07.1996 (а.с.33), довідкою АТ «Оріана» про заробітну плату №143 від 28.05.2021 за 1994-1999 роки (а.с.34).

Судом першої інстанції встановлено, що стаж роботи позивача за Списком №1 підтверджується довідкою про підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або записів у ній від 02.06.2021 №129, в якій вказано, що ОСОБА_6 працювала повний робочий день на заводі «Діанат», на заводі «Каустик» ВАТ «Оріана» і за період з 01.08.1996 по 04.11.1998 та з 16.02.1999 по 30.06.1999 виконувала роботи в цеху по виробництву лугів та хлору заводу «Дінат», заводу «Каустик» за посадою апаратник електролізу, що передбачена Списком №1, розділ 8, підрозділ А.1, код КП 1080А010 згідно постанови Кабінету Міністрів України №162 від 11.03.1994.

АТ «Оріана» до вказаної довідки не включило роботу позивача у період з 05.11.1998 по 15.02.1999.

Відповідно позивач звернулася до АТ «Оріана», яке листом від 06.07.2021 №725 повідомило позивача , що атестація робочих місць по цеху з виробництва електролітичних лугів та хлору вперше проведена і затверджена наказом №396 від 05.11.1993 діяла впродовж 5-ти років до 04.11.1998, а наступна атестація проведена і затверджена наказом №73 від 16.02.1999, тому період з 05.11.1998 по 15.02.1999 не рахується як пільговий, так як вказаний період не підтверджений атестацією робочих місць. Також зазначено, що за цей період роботи докорінних змін умов праці та характеру робіт не було (а.с.30).

Щодо необхідності проведення атестації апеляційний суд звертає увагу на наступне.

Атестація робочих місць здійснюється на підприємствах, в організаціях та установах незалежно від форм власності та господарювання згідно з Порядком проведення атестації робочих місць за умовами праці, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 01 серпня 1992 року № 442 (далі - Порядок проведення атестації робочих місць, постанова № 442 відповідно), та розробленими на виконання постанови № 442 Методичними рекомендаціями для проведення атестації робочих місць за умовами праці, затвердженими постановою Міністерства праці України від 1 вересня 1992 року № 41 (далі - Методичні рекомендації).

Відповідно до зазначених нормативних актів основна мета атестації полягає у регулюванні відносин між власником або уповноваженим ним органом і працівниками у галузі реалізації права на здорові й безпечні умови праці, пільгове забезпечення, пільги та компенсації за роботу у несприятливих умовах.

Згідно з пунктом 4 Порядку № 442 та підпункту 1.5 пункту 1 Методичних рекомендацій атестація проводиться не рідше одного разу на 5 років. Відповідальність за своєчасне та якісне проведення атестації покладається на керівника підприємства, організації.

Атестація робочих місць відповідно до Порядку проведення атестації робочих місць та Методичних рекомендацій передбачає: установлення факторів і причин виникнення несприятливих умов праці; санітарно-гігієнічне дослідження факторів виробничого середовища, важкості й напруженості трудового процесу на робочому місці; комплексну оцінку факторів виробничого середовища і характеру праці на відповідність їхніх характеристик стандартам безпеки праці, будівельним та санітарним нормам і правилам; установлення ступеня шкідливості й небезпечності праці та її характеру за гігієнічною класифікацією; обґрунтування віднесення робочого місця до категорії зі шкідливими (особливо шкідливими), важкими (особливо важкими) умовами праці; визначення (підтвердження) права працівників на пільгове пенсійне забезпечення за роботу у несприятливих умовах; складання переліку робочих місць, виробництв, професій та посад із пільговим пенсійним забезпеченням працівників; аналіз реалізації технічних і організаційних заходів, спрямованих на оптимізацію рівня гігієни, характеру і безпеки праці.

Відповідно до пункту 8, 9 Порядку проведення атестації робочих місць відомості про результати атестації робочих місць заносяться до карти умов праці, форма якої затверджується Мінпраці разом з Міністерством охорони здоров`я України. Перелік робочих місць, виробництв, професій і посад з пільговим пенсійним забезпеченням працівників, який складається за результатами проведеної атестації робочих місць, після погодження з профспілковим комітетом затверджується наказом по підприємству, організації і зберігається протягом 50 років. Витяги з наказу додаються до трудової книжки працівників, професії та посади яких внесено до переліку.

Суд зазначає, що своєчасно проведена атестація робочих місць за умовами праці є одним із заходів соціального захисту працівників, який має сприяти реалізації прав на здорові й безпечні умови праці, пільги та компенсації за роботу у несприятливих умовах, пільгове пенсійне забезпечення тощо.

Особи, які зайняті на роботах із шкідливими і важкими умовами праці, але з вини власника на таких підприємствах не було проведено атестацію робочого місця, а в подальшому така була проведена, мають право на зарахування стажу роботи на таких посадах до спеціального стажу, необхідного для призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №1, відповідно до пункту «а» частини 1 статті 13 Закону № 1788-XII.

При цьому на працівника, зайнятого на роботах із шкідливими і важкими умовами праці, не можна покладати відповідальність за не проведення або несвоєчасне проведення атестації робочих місць за умовами праці. Не проведення або несвоєчасне проведення атестації робочих місць власником підприємств або уповноваженим ним органом не може позбавляти громадян їх конституційного права на соціальний захист, у тому числі щодо надання пенсій за віком на пільгових умовах. Контроль за додержанням підприємствами правил проведення атестації робочих місць за умовами праці покладається на відповідні повноважні державні контролюючі органи, зокрема Держпраці.

Судом першої інстанції встановлено, що в матеріалах справи містяться наказ Концерну «Хлорвініл» від 05.11.1993 №396 та наказ ВАТ «Оріана», завод «Каустик`від 16.02.1999 №73, якими затверджено Перелік професій і посад працівникам, яким підтверджене право на пільгове пенсійне забезпечення, передбачені Законом України «Про пенсійне забезпечення». У вказаних Переліках зазначено, зокрема і посади, які займала позивач, а саме апаратник електролізу та апаратник електролізу 5 розряду.

Окрім того, колегія суддів звертає увагу, що довідкою АТ «Оріана» про заробітну плату №143 від 28.05.2021 підтверджено отримання позивачем заробітної плати з 1994 року по 1999 рік.

З огляду на вищевказане, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що відповідач неправильно здійснив розрахунок стажу роботи позивача та визначив його розмір, відтак, право позивача на зарахування до стажу роботи спірних періодів на час звернення до суду було порушене.

Відтак, періоди роботи позивача з 12.06.1993 по 13.06.1993, з 01.09.1993 по 02.09.1993, з 01.09.1994 по 06.09.1994, з 01.08.1995 по 31.07.1996 мають бути враховані до її страхового стажу, періоди роботи з 01.10.1996 по 11.10.1996, з 01.11.1996 по 03.11.1996, 01.12.1996, з 01.02.1997 по 01.02.1997, з 01.02.1998 по 03.02.1998, з 01.06.1998 по 10.06.1998, з 01.07.1998 по 01.07.1998, з 01.08.1998 по 01.08.1998, з 05.11.1998 по 15.02.1999, з 01.03.1999 по 02.03.1999, з 01.04.1999. по 03.04.1999 - до пільгового стажу роботи за Списком №1, а періоди роботи з 02.12.1996 по 03.12.1996, з 02.08.1998 по 09.08.1998 мають бути враховані до страхового стажу та пільгового стажу роботи за Списком №1.

Відповідно до інформації вказаної в матеріалах справи на момент звернення до пенсійного органу (07.07.2021) про призначення пенсії, позивач досягнула віку у 50 років, має стаж роботи за Списком № 2 - більше 10 років, загальний страховий стаж більше 34 років, тобто, на думку колегії суддів, відсутні перешкоди для непризначення ОСОБА_1 пенсії на пільгових умовах за Списком № 2.

З врахуванням вищенаведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про підставність позовних вимог, правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ст.316 КАС України апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Враховуючи вищевикладене, апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 12 жовтня 2022 року у справі № 300/5994/21 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного суду лише з підстав, визначених ст. 328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя А. Р. Курилець
судді М. П. Кушнерик
О. І. Мікула
Повне судове рішення складено 01 лютого 2023 року.