Справа № 640/21126/21
Суддя: Черпіцька Людмила Тимофіївна
Дата ухвалення: 2023-01-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2023 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі: головуючого-судді: Черпіцької Л.Т., суддів: Пилипенко О.Є., Собківа Я.М., за участю секретаря: Висоцького А.М., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 , Служби безпеки України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від "22" серпня 2022 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Служби безпеки України про визнання протиправними дій, зобов`язати вчинити дії,-

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність Служби Безпеки України щодо не проведення з ОСОБА_1 своєчасного повного розрахунку при звільненні з військової служби;

- стягнути зі Служби Безпеки України на користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби в сумі 616 511 грн.

В обґрунтування позову зазначено, що у зв`язку з не проведенням відповідачем своєчасного повного фактичного розрахунку при звільненні зі служби, позивач має право на виплату середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від "22" серпня 2022 р. позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Служби Безпеки України щодо не проведення з ОСОБА_1 своєчасного повного розрахунку при звільнені з військової служби.

Стягнуто зі Служби Безпеки України на користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби в сумі 152 703 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що остаточний розрахунок з позивачем при звільненні було здійснено відповідачем з порушенням строків, встановлених статтею 116 КЗпП України, а тому позивач має право на виплату йому середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні згідно зі статтею 117 Кодексу законів про працю України, у той же час, пропорційно виплаченим із затримкою коштів за період з 17.04.2019 по 07.07.2021 та з 17.04.2019 по 09.07.2019 в сумі 152 703,00 грн.

Позивач, не погоджуючись із судовим рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та недотримання норм матеріального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нову постанову, якою частково змінити рішення суду першої інстанції, задовольнивши позовні вимоги в повному обсязі.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, скаржник зазначає, що суд першої інстанції при визначенні належної до стягнення з відповідача суми середнього заробітку, з посиланням на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, неправильно застосував принцип справедливості та співмірності розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат та заявленої до стягнення суми середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, безпідставно значно зменшивши заявлену позивачем суму, яка на думку скаржника, має бути у тричі більшою від загальної суми несвоєчасно виплачених працівникові коштів при звільненні.

Відповідач також, не погоджуючись із судовим рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нову постанову, якою в задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Мотивуючи апеляційну скаргу, відповідач зазначив, що на військовослужбовців, які проходять військову службу, приписи КЗпП України не поширюється, адже військовослужбовці не перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання, а проходять військову службу, яка віднесена до публічної служби.

Позивач відзив на апеляційну скаргу відповідача не подав.

Натомість, відповідач подав відзив на апеляційну скаргу позивача, в якому просить залишити скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, наполягаючи на необґрунтованості доводів скаржника і правильності висновків суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи апеляційних скарг, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, оцінивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги слід залишити без задоволення, з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 проходив військову службу в Службі безпеки України з 23.07.1992 по 17.04.2019.

Наказом Голови Служби безпеки України від 10.04.2019 №456-ос ОСОБА_1 звільнений з військової служби та 17.04.2019 виключений зі списків особового складу Служби безпеки України.

Грошова компенсація за невикористані дні щорічної додаткової відпустки, як учаснику бойових дій виплачена 07.07.2021, тобто через 812 після звільнення, на виконання рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 31.05.2021 у справі №640/17422/20.

Одноразова грошова допомога при звільненні виплачена 09.07.2019, тобто через 83 дні після звільнення.

Не погоджуючись з такими діями відповідача, позивач звернувся з цим позовом до суду.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, висновкам суду першої інстанції та доводам скаржників, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначає Закон України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 № 2011-ХІІ (далі також - Закон № 2011-ХІІ), який також встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Відповідно до статті 1 Закону № 2011-XII соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Статтею 1-2 Закону № 2011-XII визначено, що військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Згідно з частиною першою статті 9 Закону № 2011-ХІІ держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Частина друга цієї ж статті передбачає, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Абзацом третім пункту 14 статті 10-1 Закону № 2011-ХІІ передбачено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Відповідно до частини першої статті 9-1 Закону № 2011-ХІІ речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, Міністерством інфраструктури України - для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.

Кабінет Міністрів України постановою від 16 березня 2016 року № 178 затвердив Порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно.

Пунктами 2, 3 Порядку № 178 визначено, що виплата грошової компенсації здійснюється особам офіцерського, старшинського, сержантського і рядового складу. Грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі, зокрема, й звільнення з військової служби.

Пунктом 4 Порядку №178 встановлено, що грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації (далі - військова частина), а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації.

Судом першої інстанції встановлено, що виплата грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки та одноразової грошової допомоги при звільненні здійснена відповідачем не в день звільнення позивача, що визнається сторонами та підтверджено матеріалами справи.

У зв`язку з чим, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про протиправну бездіяльність відповідача щодо несвоєчасного повного розрахунку при звільненні.

Наведені норми законодавства по відношенню до спірних правовідносин є спеціальними. Водночас зазначеними нормативно-правовими актами не врегульовано порядок виплати грошового забезпечення за час затримки розрахунку з особою, звільненою з військової служби.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Разом з тим, питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців із військової служби не врегульовані положеннями спеціального законодавства. Натомість, дане питання врегульовано Кодексом законів про працю України (далі - КЗпП України).

Отже, оскільки спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, то до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми статей 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення із військової служби.

Аналогічного правового висновку щодо застосування норм КЗпП України при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців, дійшов Верховний Суд, зокрема у постановах від 10.05.2019 у справі № П/811/276/16, від 31.10.2019 у справі № 828/598/17, від 30.04.2020 у справі № 140/2006/19, від 16.07.2020 у справі № 400/2884/18, від 20.01.2021 у справі № 200/4185/20-а, від 20.01.2021 у справі № 240/12238/19, від 05.03.2021 у справі № 120/3276/19-а, від 31.03.2021 у справі № 340/970/20, від 24.06.2021 у справі № 480/2577/20.

Тож, доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі, що на військовослужбовців, які проходять військову службу, приписи КЗпП України не поширюється, є безпідставними.

Так, відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України (в редакції, чинній на час звільнення Позивача з військової служби) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

За правилами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України обумовлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Статтею 94 КЗпП України унормовано, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.

Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України "Про оплату праці" та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до статті 1 Конвенції Міжнародної організації праці "Про захист заробітної плати" від 01.07.1949 № 95 (далі також - Конвенція), в цілях цієї Конвенції термін "заробітна плата" означає незалежно від назви та методу обчислення будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчисленими в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, які підприємець повинен сплатити в силу письмового або усного договору про наймання послуг трудящому за працю, який або виконаний, або повинен бути виконаний, або за послуги, які або надані, або повинні бути надані.

Статтею 2 Конвенції визначено, що вона застосовується до всіх осіб, яким виплачується чи має виплачуватись заробітна плата.

Згідно з частиною другою статті 12 Конвенції, коли закінчується термін трудового договору, остаточний розрахунок заробітної плати, належної працівникові, повинен бути здійснений відповідно до національного законодавства, колективного договору або рішення арбітражного органу або - за відсутністю такого законодавства, угоди або рішення - у розумний термін з урахуванням умов контракту.

Так, економічні, правові та організаційні засади оплати праці працівників, які перебувають у трудових відносинах, на підставі трудового договору з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання, а також з окремими громадянами та сфери державного і договірного регулювання оплати праці, визначає Закон України "Про оплату праці" від 24.03.1995 № 108/95-ВР, в редакції чинній на час звільнення Позивача з військової служби (далі також - Закон № 108).

Відповідно до статті 1 Закону № 10895-ВР заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Статтею 2 Закону № 10895-ВР визначено, що основна заробітна плата - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

Додаткова заробітна плата - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Згідно з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду викладеною в постанові від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17, яка підтримана Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 13.05.2020 у справі № 810/451/17, що статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, а саме у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, передбачена статтею 117 КЗпП України.

Водночас під "належними звільненому працівникові сумами" необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Положення частини першої та частини другої статті 117 КЗпП України стосуються відмінних (різних) правових ситуацій, які передбачають різні правові наслідки для роботодавця у разі затримки виплати заробітної плати при звільненні працівника, водночас істотне значення має наявність спору щодо суми належних працівникові при звільненні сум.

Дійсно, частина перша статті 117 КЗпП України передбачає виплату компенсації за затримку виплати працівникові належних йому сум при звільненні у розмірі середньомісячного заробітку за весь період затримки до дати фактичного розрахунку, але за умови, коли спору щодо суми заборгованості немає.

Інша правова ситуація виникає, коли є спір щодо суми заборгованості із заробітної плати, яку роботодавець повинен виплати працівникові при звільненні. У цьому випадку працівник, за змістом частини другої статті 117 КЗпП України, має право на відшкодування, якщо спір буде вирішено на його користь. Розмір заборгованості та відшкодування встановлює орган, який вирішує спір, у цьому випадку - суд.

Отже, у разі якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в такому випадку, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України).

Зрештою, законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

При цьому Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (пункт 71 постанови від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц).

Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27.04.2016 у справі № 6-113цс16; висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених у постанові від 27.04.2016 у справі № 6-113цс16).

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке (пункт 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц):

розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково (пункт 92 постанови від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц).

Також Верховним Судом ухвалено постанову від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19, в якій сформовано наступний правовий висновок.

Синтаксичний розбір текстуального змісту статті 117 КЗпП України дає підстави суду зробити висновки про те, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). Такий правовий висновок прямо випливає із цієї норми.

Аналіз такого правового врегулювання дає змогу суду зробити правовий висновок, який непрямо випливає з приписів частини першої статті 117 КЗпП України, про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.

Отже, Верховний Суд у постанові від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19 дійшов висновку, що залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність застосування у цьому випадку критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні.

Судом першої інстанції встановлено, що Фінансово-економічним управлінням Служби безпеки України здійснено наступні остаточні розрахунки з ОСОБА_1 :

- грошова компенсація за невикористані дні щорічної додаткової відпустки, як учаснику бойових дій виплачена 07.07.2021, тобто через 812 після звільнення, на виконання рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 31.05.2021 у справі №640/17422/20;

- одноразова грошова допомога при звільненні виплачена 09.07.2019, тобто через 83 дні після звільнення.

Згідно з довідкою Фінансово-економічного управління Служби безпеки України від 28.05.2020 № 21/2/2-574 розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 за квітень 2019 року складає 13181,95 грн, за березень 2019 року - 45 982,50 грн.

Оскільки позивача звільнено з військової служби з 17.04.2019, то при визначенні суми середньої заробітної плати суд першої інстанції врахував розмір грошового забезпечення позивача за березень 2019 року та квітень 2019 року.

Отже, середньоденний заробіток позивача склав 970 грн. (59164,45 гривень/61 календарних дні).

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 31.05.2021 у справі №640/17422/20 визнано протиправною бездіяльність Служби безпеки України щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані 14 календарних днів щорічної додаткової відпустки як учаснику бойових дій на 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 17.04.2019 та зобов`язано Службу безпеки України нарахувати та виплати ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані 14 календарних днів щорічної додаткової відпустки як учаснику бойових дій на 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 17.04.2019.

На виконання зазначеного рішення відповідачем виплачено позивачу грошову компенсацію 07.07.2021.

Також, за твердженнями позивача, що не спростовано відповідачем, ОСОБА_1 виплачено одноразову грошову допомогу при звільненні 09.07.2019.

Тож, враховуючи, що остаточний розрахунок з позивачем за рішенням суду, здійснений відповідачем 07.07.2021 та одноразова грошова допомога виплачена 09.07.2019, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивач має право на проведення нарахування та виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за періоди з 17.04.2019 по 07.07.2021 та з 17.04.2019 по 09.07.2019.

Тобто, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача складає 589 760 гривень ((970 гривень х 54 робочі дні (52 380 грн.)) + (970 гривень х 554 робочі дні (537 380 грн.)).

Колегія суддів зазначає, що скаржники в апеляційних скаргах не наводять доводів щодо неправильного обчислення судом першої інстанції розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача, тому колегія суддів у силу ст. 308 КАС України не перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в цій частині.

Щодо доводів позивача про необґрунтоване зменшення судом першої інстанції розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, колегія суддів зазначає наступне.

Суд першої інстанції, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, співмірності ймовірних втрат позивача через неповний розрахунок при звільненні, дійшов висновку, що обґрунтованим є стягнення з відповідача відшкодування середнього заробітку пропорційно виплаченим із затримкою коштів.

Так, судом першої інстанції встановлено, що відповідачем здійснено остаточні розрахунки з позивачем на загальну суму 299 416,68 грн.

Отже, істотність частки невиплаченої при звільненні грошової компенсації в сумі 299 416,68 грн. в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку в сумі 589 760 грн. становить 51%.

Тож, сума, яка підлягає відшкодуванню з урахуванням істотності частки 51 % становить 152 703 грн (299 416,68 х 51%)

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що враховуючи принцип пропорційності, належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача є стягнення на його користь 152 703 грн.грн, як середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Аналогічна правова позиція щодо застосування принципу співмірності у подібних правовідносинах викладена в постанові Верховного Суду від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19 і підтримана Верховним Судом у постановах від 29.12.2020 у справі № 520/11337/18, від 18.03.2021 у справі № 240/12375/19, від 14.07.2021 у справі № 240/12178/20, від 22.07.2021 у справі № 200/5764/20-а, від 11.08.2021 у справі № 821/2093/16, від 23.09.2021 у справі № 340/1405/20, від 21.10.2021 у справі № 640/14764/20 та багатьох інших.

Отже, суд відхиляє доводи позивача, викладені в апеляційній скарзі, про необґрунтоване зменшення судом першої інстанції розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки судом першої інстанції у повній мірі враховані правові висновки, викладені Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, а також правильно застосовані до спірних правовідносин висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 30 листопада 2020 року у справі №480/3105/19.

Варто додати, що обговорюваний у цій справі спосіб зменшення середнього заробітку, який підлягає стягненню на підставі статті 117 КЗпП України, не потрібно інтерпретувати як єдино правильний чи обов`язковий. Критерії, які запропонувала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, містять широкий спектр умов, які можуть вплинути на суму середнього заробітку. Обставини кожної конкретної справи можуть бути різними, тож вимагатимуть індивідуального підходу і пояснення щодо застосування цих критеріїв.

Однак, колегія суддів за встановлених обставин цієї справи не має переконливих аргументів для того, щоб вимагати застосування інших способів та/чи суджень з приводу обставин, які можуть мати значення для визначення суми відшкодування на підставі частини другої статті 117 КЗпП України.

Проаналізувавши інші доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що вони не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

Крім того, аналізуючи всі доводи учасників справи, апеляційний суд враховує висновки ЄСПЛ, викладені в рішенні від 21.01.1999 р. по справі «Гарсія Руїз проти Іспанії», Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід.

Згідно ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає необхідним апеляційні скарги залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Керуючись ст. ст. 241, 242, 250, 308, 311, 312, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , Служби безпеки України залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від "22" серпня 2022 р. - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Повний текст постанови виготовлено 31 січня 2023 року.

Головуючий суддя Судді:Л.Т. Черпіцька О.Є. Пилипенко Я.М. Собків