Справа № 460/825/21
Суддя: Радишевська О.Р.
Дата ухвалення: 2023-01-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

31 січня 2023 року

м. Київ

справа № 460/825/21

адміністративне провадження № К/990/1816/23

Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Радишевської О.Р., перевіривши касаційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Рівненській області на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 01 серпня 2022 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 06 грудня 2022 року у справі № 460/825/21 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Рівненській області, Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру про визнання дії та бездіяльності протиправними,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Рівненській області, Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру, в якому просив:

- стягнути з Головного управління Держгеокадастру у Рівненській області кошти у зв`язку з коригуванням середнього заробітку з 11.05.2016 по 04.09.2017 в розмірі 97 330, 84 грн;

- стягнути з Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі з 05.09.2017 по 05.11.2020 в розмірі 670 632,,40 грн;

- стягнути з Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру, Головного управління Держгеокадастру у Рівненській області суму моральної шкоди у розмірі 90 000,00 грн.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 01 серпня 2022 року, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 06 грудня 2022 року, позов задоволено частково:

- стягнуто з Головного управління Держгеокадастру у Рівненській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення суду у розмірі 670 632 грн 40 копійок.

- у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Ухвалами Верховного Суду від 12 та 19 грудня 2022 року касаційні скарги Головного управління Держгеокадастру у Рівненській області на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 01 серпня 2022 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 06 грудня 2022 року у справі №460/825/21 були повернуті особі, яка їх подала, як такі, що не містить підстав касаційного оскарження.

16 січня 2023 року до Суду втретє надійшла касаційна скарга Головного управління Держгеокадастру у Рівненській області на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 01 серпня 2022 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 06 грудня 2022 року у справі №460/825/21.

За правилами частини першої статті 334 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.

Перевіряючи касаційну скаргу на відповідність вимогам процесуального закону, Суд дійшов висновку про наявність підстав для її повернення з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

За правилами частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що перелік підстав для касаційного оскарження судових рішень є вичерпним і касаційна скарга повинна бути обґрунтована виключно такими доводами.

Вимоги до форми та змісту касаційної скарги встановлено статтею 330 КАС України, відповідно до пункту 4 частини другої якої у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).

У касаційній скарзі скаржник посилається на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України та зазначає, що судами попередніх інстанцій не було враховано правових висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 755/12623/19, Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладеної у постанові від 10 жовтня 2019 року у справі № 522/13736/15, відповідно до якої для подання заяви про стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі застосовується тримісячний строк, передбачений частиною першою статті 233 КЗпП України.

Суд зазначає, що в разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України обов`язковими умовами при оскарженні судових рішень на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України є зазначення у касаційній скарзі: 1) норми права, яку неправильно застосовано судами; 2) постанови Верховного Суду і який саме висновок щодо застосування цієї ж норми у ній викладено; 3) висновок судів, який суперечить позиції Верховного Суду; 4) в чому полягає подібність правовідносин у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду i у якій подається касаційна скарга).

При цьому під судовими рішеннями в подібних правовідносинах розуміються такі рішення, в яких має місце однакове правове регулювання спірних правовідносин.

Правовим висновком Верховного Суду є висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, сформульований внаслідок казуального тлумачення цієї норми при касаційному розгляді конкретної справи, та викладений у мотивувальній частині постанови Верховного Суду, прийнятої за наслідками такого розгляду.

Так, при встановленні доцільності посилання на постанови Верховного Суду, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, як на підставу для перегляду оскаржуваного рішення за пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, кожен правовий висновок Верховного Суду потребує оцінки на релевантність у двох аспектах: чи є правовідносини подібними та чи зберігає ця правова позиція юридичну силу до спірних правовідносин, зважаючи на редакцію відповідних законодавчих актів.

У такому випадку правовий висновок розглядається "не відірвано" від самого рішення, а через призму конкретних спірних правовідносин та відповідних застосовуваних редакцій нормативно-правових актів.

Водночас зі змісту рішення суду першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, вбачається, що при вирішенні цього спору судом було враховано правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 755/12623/19, та зазначено, що суд відхиляє доводи відповідача щодо необхідності застосування строків позовної давності.

Суд також критично оцінює доводи скаржника про неврахування судами попередніх інстанцій висновків Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладених у постанові від 10 жовтня 2019 року у справі № 522/13736/15, оскільки вони прийняті не в порядку адміністративного судочинства, а скаржник не обґрунтував однакового правового регулювання спірних правовідносин.

Суд зауважує, що посилання на практику Верховного Суду (без аналізу та врахування обставин справи, за яких судом касаційної інстанції було зроблено відповідні висновки, без доведення подібності правовідносин у справах) щодо оцінки того чи іншого аргументу, які зроблені на підставі встановлених фактичних обставин конкретної справи і наявних в матеріалах справи доказів, не є свідченням застосування судами попередніх інстанцій у цій справі норм матеріального права без урахування висновків Верховного Суду щодо їхнього застосування.

З урахуванням викладеного, Суд дійшов висновку, що скаржником не обґрунтовано наявності правових підстав для оскарження судового рішення на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України.

У касаційній скарзі скаржник також посилається на пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України та зазначає про відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування вищенаведених норм в подібних правовідносинах, а саме: наразі відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування статті 236 КЗпП України щодо стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду з вини працівника та за відсутності відповідного обов`язку роботодавця по виплаті грошових коштів за час невиконання судового рішення.

Суд зазначає, що оскарження судових рішень з підстави, передбаченої пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України, вимагає не лише констатації факту відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, а і визначення норми (норм) права, що потребує висновку, підстав необхідності такого висновку у подібних правовідносинах (усунення колізій норм права, визначення пріоритету однієї норми над іншою, тлумачення норми, тощо), а також значення, у чому, на думку заявника, полягає неправильне застосування норми права, щодо якої необхідний висновок Верховного Суду.

Водночас суди попередніх інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях врахували висновки Верховного Суду щодо застосування статті 236 КЗпП України, викладені, зокрема, у постановах від 26 листопада 2020 року в справі № 500/2501/19, від 19 квітня 2021 року в справі № 826/11861/17, від 11 червня 2020 року у справі № 816/1895/18, від 24 червня 2021 року в справі № 640/15058/19 та від 20 липня 2021 року в справі № 826/3465/18, від 21 жовтня 2021 року у справі № 640/19103/19, де зазначено, що «Відповідальність за затримку власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, встановлена статтею 236 КЗпП України, згідно із якою виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі проводиться незалежно від вини роботодавця в цій затримці. Середній заробіток за своїм змістом є державною гарантією, право на отримання якого виникла у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин. Закон пов`язує цю виплату виключно із фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі. Наведені приписи КЗпП України не містять застережень, що власник або уповноважений ним орган не відповідає за затримку виконання рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, якщо працівник не вчинив додаткових дій, які б вказували на його бажання поновитися на роботі».

Таким чином, за встановлених обставин, Суд дійшов висновку, що скаржником не доведено наявності підстави для відкриття касаційного провадження, визначеної пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України, оскільки Верховним Судом вже було сформовано сталу судову практику з указаного заявником у касаційній скарзі питання та відповідна правова позиція була врахована судами попередніх інстанцій при вирішенні спору у цій справі.

Судом установлено, що доводи касаційної скарги фактично зводяться до тлумачення норм матеріального права, переоцінки доказів та неповного з`ясування обставин справи судами попередніх інстанцій з посиланням на постанови Верховного Суду, однак без належного обґрунтування підпунктів частини четвертої статті 328 КАС України, що суперечить вимогам статті 330 КАС України та унеможливлює вирішення Судом питання про відкриття касаційного провадження.

Таким чином, правильно пославшись у касаційній скарзі на положення частини четвертої статті 328 КАС України, скаржник не виклав передбачених статтею 328 КАС України підстав, за яких оскаржуване судове рішення може бути переглянуте судом касаційної інстанції.

Згідно з пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Ураховуючи те, що скаржником не викладено передбачених цим Кодексом підстав для оскарження судових рішень у касаційному порядку, касаційну скаргу необхідно повернути особі, яка її подала.

Керуючись статтями 248, 328, 332, 334, 341, 353 КАС України, Суд

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Рівненській області на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 01 серпня 2022 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 06 грудня 2022 року у справі № 460/825/21 повернути особі, яка її подала.

Роз`яснити, що повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до суду касаційної інстанції в порядку, встановленому законом.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання, є остаточною та не може бути оскаржена.

Суддя: О.Р. Радишевська