Справа № 420/17003/22
Суддя: Танцюра К.О.
Дата ухвалення: 2023-02-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2023 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді ТанцюриК.О., розглянувши у порядку письмового провадження у м.Одесі справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, третя особа Головне управління Національної поліції в Одеській області, про визнання протиправним та скасування рішення,-

В С Т А Н О В И В:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, третя особа Головне управління Національної поліції в Одеській області, про визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 09.09.2021р. про заборону в`їзду в Україну ANDRONACHI NICOLAE терміном на 3 роки, з урахуванням уточнення позовних вимог від 13.12.2022р.

Ухвалою суду від 28.11.2022р. відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи.

В обґрунтування позовних вимог представник ОСОБА_1 зазначив, що не погоджується із прийнятим рішенням Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 09.09.2021р. про заборону в`їзду в Україну ANDRONACHI NICOLAE терміном на 3 роки та просить суд скасувати його. Так, позивач вважає, що спірне рішення є протиправним, необґрунтованим та таким, що грубо порушує суб`єктивні права позивача, оскільки ним не було вчинено дій, які могли б слугувати підставою для заборони в`їзду до України. Будь-які належні і допустимі докази вчинення ОСОБА_1 на території України порушень чинного законодавства, ведення якоїсь злочинної діяльності, на думку представника позивача, відсутні. На час звернення до суду, як вказав представник позивача, ОСОБА_1 проживає в АДРЕСА_1

та працює з 01.04.2004р. на посаді менеджера в компанії IM «INTERLOTO» SRL. Представник позивача вказав, що за місцем роботи на протязі тривалого часу він зарекомендував себе тільки з позитивної сторони як дисциплінований працівник, який дотримується встановлених норм та правил, що підтверджується характеристикою від 15.11.22р. № 4. Також, представник позивача вказав, що у місті Білгороді-Дністровському Одеської області мешкає його цивільна дружина ОСОБА_2 та дочка ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження дитини серії НОМЕР_1 та паспортними документами цивільної дружини та дочки. Представник позивача також вказав, що позивач будь-якою забороненою чинним законодавством діяльністю в Україні він не займався та не займається, до кримінальної чи адміністративної відповідальності за скоєння правопорушень не притягався. Отже, на думку представника позивача, будь-які фактичні та правові підстави для прийняття спірного рішення про заборону в`їзду до України строком на три роки відсутні, а оскаржуване рішення відповідача порушує право на вільне пересування, позбавляє можливості вести звичний уклад життя, бачитися зі своєю дочкою та цивільною дружиною. Між тим, положеннями частини другої статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Враховуючи викладене та посилаючись на норми діючого законодавства України, позивач просить суд задовольнити позов у повному обсязі.

15.12.2022р. до суду від Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області надійшов відзив на позовну заяву у якому відповідач вказав, що не погоджується із позовними вимогами ОСОБА_1 та просить суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Так, відповідач вказав, що оскаржене рішення прийнято відносно особи з установчими даними ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а стосовно особи на установчі документи ОСОБА_1 не приймалось жодного рішення. Відповідач вказав, 07.09.2021р. до ГУ ДМС в Одеській області надійшло подання від ГУНП в Одеській області про заборону в`їзду на територію України громадянину Республіки Молдови ОСОБА_4 та у поданні зазначено, що за наявною інформацією громадянин Республіки Молдова перебуваючи на території України своїми діями грубо порушує чинне законодавство України. Під час перевірки діяльності громадянина Республіки Молдова встановлено, що останній користується авторитетом у кримінальному середовищі, підтримує злодійські традиції, організовує та координує злочинну діяльність інших громадян зазначеної Республіки. Враховуючи викладене та те, що подання ГУНП в Одеській області від 06.09.2021р. №2/1-5725 не викликає сумнівів у ГУ ДМС в Одеській області, а отже мотивувальна складова прийнятого рішення має місце бути, відповідач просить суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

16.12.2022р. до суду від представника Головного управління Національної поліції в Одеській області надійшли пояснення на позовну заяву ОСОБА_1 . Представник Головного управління Національної поліції в Одеській області вказав, що працівниками Управління карного розшуку ГУНП в Одеській області було встановлено, що перебування на території України громадянина Республіки Молдови ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 , суперечить вимогам Національної безпеки та охороні громадського порядку, захисту прав і інтересів громадян України та інших осіб, що проживають в Україні. Листом УКР ГУНП в Одеській області від 13.12.2022р. № 2/1 вх. 1948 повідомлено, що за наявною оперативною інформацією громадянин Республіки Молдова ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , маючи зв`язок з кримінальним середовищем, впливає на загострення криміногенної обстановки зокрема в Одеському регіоні, та надає допомогу кримінальному елементу, який прибуває з зазначеної Республіки, в легалізації його перебування в Україні, чим створює загрозу громадському порядку, здоров`ю, системі захисту прав і законних інтересів громадян та інших осіб, які проживають на території держави. Відомо, що позивач має авторитет у кримінальному середовищі Республіки Молдова, намагається контролювати лідерів організованих злочинних угрупувань Республіки Молдова, а також збільшувати масштаби їхньої злочинної діяльності, координує й узгоджує свої дії з особами криміногенного середовища та зі «злодіями в законі», впливає на криміногенні процеси. Підтримує зв`язки з раніше засудженими особами, виступає за підтримання та пропагування з-поміж представників криміналітету, зокрема молоді «злодійські традиції», систематичне скоєння тяжких та особливо тяжких злочинів. З огляду на вищевикладене, як вказав представник третьої особи, та відповідно до вимог статей 13 та 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» було направлено відповідне подання, щодо прийняття рішення про заборону в`їзду на територію України громадянину Республіки Молдова ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 з метою захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, що проживають в Україні. При цьому, як вказав представник Головного управління Національної поліції в Одеській області, необхідність заборони в`їзду в інтересах забезпечення безпеки України або охорони громадського порядку визначається компетентними державними органами та має превентивний характер, який не потребує обов`язкової наявності порушень законодавства особами, яким заборонено в`їзд, а Національна поліція України захищає людей не тільки від насильницьких, грабіжних або шкідливих актів, але й сприяє дотриманню усіх заборон, що встановлені законодавством України, також важлива значуща роль у належному забезпеченні громадського порядку та безпеки є превентивні заходи.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне.

Рішенням Головного управління ДМС України в Одеській області про заборону в`їзду в Україну від 09.09.2021р. №82 заборонено громадянину ОСОБА_4 ( ОСОБА_5 ) ІНФОРМАЦІЯ_3 в`їзд в Україну терміном на 3 роки (09.09.2021р. -09.09.2024р.).

Підставою для прийняття вказаного рішення №82 від 09.09.2021р. стала ч.1 ст.13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», а саме те, що до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області надійшов лист ГУНП в Одеській області про наявну інформацію щодо громадянина Республіки Молдова, який перебуваючи на території держави своїми діями грубо порушує чинне законодавство України. Також, під час перевірки діяльності зазначеного громадянина Республіки Молдова встановлено, що останній користується авторитетом у кримінальному середовищі, підтримує злодійські традиції, організовує та координує злочину діяльність інших громадян зазначеної Республіки.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спірні правовідносини врегульовані Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011р. №3773-VІ (надалі - Закон №3773-VІ).

Так, частиною 1 ст.13 Закону України №3773-VІ встановлено, що в`їзд в Україну іноземцю або особі без громадянства не дозволяється: в інтересах забезпечення національної безпеки України або охорони громадського порядку, або боротьби з організованою злочинністю; якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні; якщо при клопотанні про в`їзд в Україну така особа подала про себе завідомо неправдиві відомості або підроблені документи; якщо паспортний документ такої особи, віза підроблені, зіпсовані чи не відповідають установленому зразку або належать іншій особі; якщо така особа порушила у пункті пропуску через державний кордон України правила перетинання державного кордону України, митні правила, санітарні норми чи правила або не виконала законних вимог посадових та службових осіб органів охорони державного кордону, митних та інших органів, що здійснюють контроль на державному кордоні; якщо під час попереднього перебування на території України іноземець або особа без громадянства не виконали рішення суду або органів державної влади, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або мають інші не виконані майнові зобов`язання перед державою, фізичними або юридичними особами, включаючи пов`язані з попереднім видворенням, у тому числі після закінчення терміну заборони подальшого в`їзду в Україну; якщо така особа з порушенням встановленого законодавством України порядку здійснила в`їзд на тимчасово окуповану територію України або до району проведення антитерористичної операції чи виїзд з них або вчинила спробу потрапити на ці території поза контрольними пунктами в`їзду-виїзду;

Відповідно до ч.3 ст.13 Закону України №3773-VІ рішення про заборону в`їзду в Україну строком на три роки приймається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, Службою безпеки України або органом охорони державного кордону, або уповноваженим підрозділом Національної поліції України. У разі невиконання рішення про заборону в`їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства забороняється подальший в`їзд в Україну на десять років, що додається до частини строку заборони в`їзду в Україну, який не сплив до моменту прийняття повторного рішення про заборону в`їзду в Україну.

Згідно із п.1 Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.08.2014р. №360, Державна міграційна служба України (ДМС) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ і який реалізує державну політику у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Пунктом 3 Інструкції про порядок прийняття Державною міграційною службою України та її територіальними органами рішень про заборону в`їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 17.12.2013р. №1235 (надалі Інструкція №1235) передбачено, що рішення про заборону в`їзду в Україну особам приймається ДМС України та її територіальними органами за наявності підстав, зазначених в абз.2, 3 та 7 ч.1 ст.13 Закону України №3773-VІ.

Згідно п.4 Інструкції №1235 рішення про заборону в`їзду в Україну, особам приймається ДМС та її територіальними органами за ініціативою: а) підрозділів Робочого апарату Укрбюро Інтерполу - у разі встановлення підстав для заборони в`їзду в Україну особам у процесі співробітництва з правоохоронними органами інших держав та міжнародних правоохоронних організацій; б) підрозділів кримінальної поліції - у разі встановлення підстав для заборони в`їзду в Україну особам під час здійснення оперативно-розшукової діяльності; в) органів досудового розслідування поліції - у разі встановлення підстав для заборони в`їзду в Україну особам під час здійснення кримінального провадження; г) підрозділів патрульної поліції - у разі встановлення підстав для заборони в`їзду в Україну особам під час провадження в справах про адміністративні правопорушення, підготовки або здійснення заходів із забезпечення громадського порядку; ґ) органів охорони здоров`я - у разі встановлення підстав для заборони в`їзду в Україну якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні; д) за власною ініціативою або за поданням державного, приватного виконавця у разі якщо під час попереднього перебування на території України особа не виконала рішення суду або органів державної влади, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або має інші невиконані майнові зобов`язання перед державою, фізичними або юридичними особами, включаючи пов`язані з попереднім видворенням, у тому числі після закінчення терміну заборони подальшого в`їзду в Україну.

Згідно із п.5 Інструкції №1235 після отримання даних, які обґрунтовують необхідність заборони в`їзду в Україну особі, органи та підрозділи, визначені у п.4 цієї Інструкції, надсилають до ДМС або її територіальних органів обґрунтоване звернення (довідку, рапорт), в якому зазначають такі відомості про особу: а) громадянство (підданство); б) прізвище, ім`я (імена) та по батькові (за наявності) особи в називному відмінку (для громадян Російської Федерації та Республіки Білорусь - російською мовою з дублюванням латиницею, для інших іноземців та осіб без громадянства - латиницею); в) дата народження (день, місяць, рік); г) стать; ґ) місце проживання; д) серія та номер паспортного документа, коли і ким виданий; е) відомості, які згідно з абз.абз.2, 3 та 7 ч.1 ст.13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» дають підстави для прийняття рішення про заборону особі в`їзду в Україну; є) запропонований строк заборони в`їзду та відомості, які обґрунтовують його тривалість (обставини і характер вчинення іноземцем або особою без громадянства суспільно небезпечного діяння; результати перевірки особи за обліками МВС України, обліками правоохоронних органів іноземних держав та міжнародних правоохоронних організацій; наявність в особи не виконаних майнових зобов`язань перед юридичними або фізичними особами в Україні).

Відповідно до п.6 Інструкції №1235 рішення про заборону в`їзду в Україну особі приймається на підставі обґрунтованого звернення (довідки, рапорту), зазначеного у пункті 5 цієї Інструкції, шляхом винесення рішення про заборону в`їзду в Україну, за формою, наведеною у додатку до цієї Інструкції.

При цьому, частиною 1 ст.23 Закону України №3773 визначено, що нелегальні мігранти та інші іноземці та особи без громадянства, які вчинили злочин, адміністративні або інші правопорушення, несуть відповідальність відповідно до закону.

Аналіз вищезазначених нормативно-правових актів свідчить про наявність у територіального органу Державної міграційної служби України повноважень щодо прийняття рішення про заборону в`їзду особи в Україну у разі коли дії іноземця або особи без громадянства загрожують національній безпеці, громадському порядку, здоров`ю, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, що проживають в Україні та встановлення підстав для заборони в`їзду в Україну особам.

Так, підставою прийняття оскаржуваного рішень міграційного органу слугувало подання Головного управління Національної поліції в Одеській області від 06.09.2021р. №2/1-5725.

Як вбачається з подання Головного управління Національної поліції в Одеській області від 06.09.2021р. №2/1-5725, за наявною інформацією громадянин Республіки Молдова ОСОБА_4 перебуваючи на території України своїми діями грубо порушує чинне законодавство України. Під час перевірки діяльності громадянина Республіки Молдова ОСОБА_4 встановлено, що останній користується авторитетом в кримінальному середовищі, підтримує злодійські традиції, організовує та координує злочинну діяльність інших громадян зазначеної Республіки. Суспільна небезпечність перебування на території України громадянина Республіки Молдова ОСОБА_4 полягає в тому, що вказана особа, маючи зв`язок з кримінальним середовищем, впливає на загострення криміногенної обстановки зокрема в Одеському регіоні, та надає допомогу кримінальному елементу, який прибуває з зазначеної Республіки, в легалізації його перебування в Україні, чим створює загрозу громадському порядку, здоров`ю, системі захисту прав і законних інтересів громадян та інших осіб, які проживають на території держави.

Пунктами 3, 9 ч.1 ст.1 Закону України «Про національну безпеку України»від 21 червня 2018 року № 2469-VIII встановлено, що національна безпека України - захищеність державного суверенітету, територіальної цілісності, демократичного конституційного ладу та інших національних інтересів України від реальних та потенційних загроз; громадська безпека і порядок - захищеність життєво важливих для суспільства та особи інтересів, прав і свобод людини і громадянина, забезпечення яких є пріоритетним завданням діяльності сил безпеки, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб та громадськості, які здійснюють узгоджені заходи щодо реалізації і захисту національних інтересів від впливу загроз.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про Національну поліцію» від 2 липня 2015 року

№ 580-VIII Національна поліція України (далі - поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.

Згідно з ст. 2 Закону України «Про Національну поліцію» завданнями поліції є надання поліцейських послуг у сферах: 1) забезпечення публічної безпеки і порядку; 2)охорони прав і свобод людини, а також інтересів суспільства і держави; 3) протидії злочинності; 4) надання в межах, визначених законом, послуг з допомоги особам, які з особистих, економічних, соціальних причин або внаслідок надзвичайних ситуацій потребують такої допомоги.

Відповідно до положень п.п.1, 2 ч.1 ст.23 Закону України «Про Національну поліцію» вищезазначеного закону поліція відповідно до покладених на неї завдань здійснює превентивну та профілактичну діяльність, спрямовану на запобігання вчиненню правопорушень, а також виявляє причини та умови, що сприяють вчиненню кримінальних та адміністративних правопорушень, вживає у межах своєї компетенції заходів для їх усунення.

Щодо посилання позивача на те, що станом на час складання спірного рішення він не є підозрюваним чи обвинуваваченим у вчиненні кримінальних правопорушень, суд зазначає, що пред`явлення підозри або винесення судом обвинувального вироку можуть свідчити про притягнення позивача до кримінальної відповідальності за вже скоєнні злочини на території України, які є не зворотними, як для громадян так і для держави в цілому.

Саме тому поліція проводить попереджувальні, профілактичні, превентивні заходи щодо унеможливлення скоєння злочинів на території України.

В свою чергу, відповідно до ст.23 Закону України «Про Національну поліцію» поліція відповідно до покладених на неї завдань: здійснює превентивну та профілактичну діяльність, спрямовану на запобігання вчиненню правопорушень; виявляє причини та умови, що сприяють вчиненню кримінальних та адміністративних правопорушень, вживає у межах своєї компетенції заходів для їх усунення, вживає заходів з метою виявлення кримінальних, адміністративних правопорушень; припиняє виявлені кримінальні та адміністративні правопорушення; вживає заходів, спрямованих на усунення загроз життю та здоров`ю фізичних осіб і публічній безпеці, що виникли внаслідок учинення кримінального, адміністративного правопорушення та. інші повноваження, встановленні цим законом.

Застосування заборони в`їзду в Україну визначене статтею 13 та частиною другою статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства». При цьому необхідність заборони в`їзду в інтересах забезпечення безпеки України або охорони громадського порядку визначається компетентними державними органами та має превентивний характер, який не потребує обов`язкової наявності порушень законодавства особами, яким заборонено в`їзд.

Під час прийняття рішення у справі, суд враховує, що Національна поліція України захищає людей не тільки від насильницьких, грабіжних або шкідливих актів, але й сприяє дотриманню усіх заборон, що встановлені законодавством України, також важлива значуща роль у належному забезпеченні громадського порядку та безпеки є превентивні заходи.

Враховуючи викладене та те, що Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області приймаючи рішення №82 від 09.09.2021р. згідно подання Головного управління Національної поліції в Одеській області від 06.09.2021р. №2/1-5725 на підставі ч.1 ст.13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», діяло правомірно, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для його скасування.

Ухвалюючи дане судове рішення суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення "Серявін та інші проти України") та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини по справі "Серявін та інші проти України"(п.58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд вважає, що адміністративний позов ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 241-246, 250, 255, 295 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити.

Рішення набирає законної сили згідно ст.255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст.ст. 293, 295 та п. 15-5 розділу VII Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя К.О. Танцюра

.