Справа № 640/2626/20
Суддя: Мєзєнцев Євген Ігорович
Дата ухвалення: 2023-01-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/2626/20 Суддя (судді) першої інстанції: Мазур А.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2023 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд в складі: головуючого - судді Мєзєнцева Є.І., суддів - Файдюка В.В., Собківа Я.М., при секретарі Войтковській Ю.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 червня 2022 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державного бюро розслідувань про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі,

ВСТАНОВИВ :

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Державного бюро розслідувань в якому просив визнати протиправним та скасувати наказ Державного бюро розслідувань від 28.12.2019 №532-ос «Про припинення повноважень Директора Державного бюро розслідувань», поновити ОСОБА_1 на посаді директора Державного бюро розслідувань.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 червня 2022 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Представник позивача до судового засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання був повідомлений належним чином.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив відмовити у її задоволенні, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення окружним адміністративним судом фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Судом першої інстанції встановлено, що Указом Президента України від 22.11.2017 №386/2017 ОСОБА_1 призначено на посаду Директора Державного бюро розслідувань.

Згідно із наказом Державного бюро розслідувань від 22.11.2017 №1о/с ОСОБА_1 відповідно до Указу Президента України від 22.11.2017 №386/2017 приступив до виконання обов`язків Директора Державного бюро розслідувань строком на п`ять років.

Указом Президента України від 27.12.2019 №960/2019 ОСОБА_1 звільнено з посади Директора Державного бюро розслідувань.

Наказом Державного бюро розслідувань від 28.12.2019 №523-оо «Про припинення повноважень Директора Державного бюро розслідувань» вирішено:

- вважати ОСОБА_1 таким, що припинив виконання обов`язків на посаді Директора Державного бюро розслідувань 28.12.2019;

- управлінню планово-фінансової діяльності, бухгалтерського обліку, звітності виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за 28 календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки за періоди з 22.11.2018 по 21.11.2019 та 03 календарних дні за період роботи з 22.11. по 28.12.2019, 14 календарних днів додаткової оплачуваної відпустки за стаж державної служби понад 18 років, 15 календарних днів додаткової оплачуваної відпустки за стаж державної служби понад 19 років та 15 календарних днів додаткової оплачуваної відпустки за стаж державної служби понад 20 років та провести повний розрахунок.

Листом від 28.12.2019 №01-22033 Державне бюро розслідувань повідомило позивача про видання вищевказаного наказу, направивши його копію та запропонувавши прибути до управління кадрової роботи та державної служби Державного бюро розслідувань для отримання трудової книжки та передачі службового посвідчення працівника Державного бюро розслідувань. Вказаний лист із копією наказу позивач отримав - 17.01.2020.

Вважаючи вказаний наказ протиправним, а своє право порушеним, позивач звернувся із даним позовом до суду.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові основи організації та діяльності Державного бюро розслідувань визначені в Законі України «Про Державне бюро розслідувань» (далі - Закон №794-VIII).

Статтею 1 цього Закону (тут і надалі в редакції, чинній на час призначення позивача на посаду) Державне бюро розслідувань (далі також - ДБР) визначено як центральний орган виконавчої влади, що здійснює правоохоронну діяльність з метою запобігання, виявлення, припинення, розкриття та розслідування злочинів, віднесених до його компетенції.

Завданнями ДБР відповідно до статті 5 вказаного Закону є запобігання, виявлення, припинення, розкриття і розслідування:

1) злочинів, вчинених службовими особами, які займають особливо відповідальне становище відповідно до частини першої статті 9 Закону України "Про державну службу", особами, посади яких віднесено до першої - третьої категорій посад державної служби, суддями та працівниками правоохоронних органів, крім випадків, коли ці злочини віднесено до підслідності детективів Національного антикорупційного бюро України;

2) злочинів, вчинених службовими особами Національного антикорупційного бюро України, заступником Генерального прокурора - керівником Спеціалізованої антикорупційної прокуратури або іншими прокурорами Спеціалізованої антикорупційної прокуратури, крім випадків, коли досудове розслідування цих злочинів віднесено до підслідності детективів підрозділу внутрішнього контролю Національного антикорупційного бюро України;

3) злочинів проти встановленого порядку несення військової служби (військових злочинів), крім злочинів, передбачених статтею 422 Кримінального кодексу України.

За змістом положень статті 6 Закону №794-VIII ДБР відповідно до покладених на нього завдань та у межах своєї компетенції, серед іншого: бере участь у формуванні та реалізації державної політики у сфері протидії злочинності, вносить відповідні пропозиції на розгляд Кабінету Міністрів України; припиняє і розкриває злочини, розслідування яких віднесено до його компетенції; здійснює оперативно-розшукову діяльність та досудове розслідування злочинів, віднесених до підслідності ДБР, на підставах та в порядку, встановлених законом; розробляє і затверджує методику розслідування окремих видів злочинів; вживає заходів для повернення в Україну з-за кордону коштів та іншого майна, одержаних внаслідок вчинення злочинів, віднесених до підслідності ДБР; здійснює інші повноваження, передбачені цим Законом.

Незалежність ДБР від незаконного втручання у його діяльність гарантується, зокрема, визначеними цим та іншими законами: 1) спеціальним статусом ДБР, особливим порядком визначення його загальної структури, фінансування та організаційного забезпечення діяльності; 2) особливим порядком добору, призначення та звільнення ДБР, першого заступника Директора ДБР і заступника Директора ДБР, а також вичерпним, визначеним законом, переліком підстав для припинення їхніх повноважень; 3) порядком здійснення повноважень ДБР та його працівниками; 4) колегіальним прийняттям найбільш важливих рішень керівництвом ДБР; 5) забороною незаконного втручання у здійснення повноважень працівників ДБР; 6) належною оплатою праці працівників ДБР і соціальними гарантіями; 7) правовим захистом і забезпеченням особистої безпеки працівників ДБР, їхніх близьких родичів (стаття 4 Закону №794-VIII).

Отже, нормами Закону №794-VIII ДБР визначено як орган зі спеціальним статусом, структурно незалежний від існуючих правоохоронних органів та органів безпеки.

На виконання пункту 1 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №794-VIII Кабінет Міністрів України 29.02.2016 прийняв постанову №127 «Про утворення Державного бюро розслідувань».

У частині першій статті 10 Закону №794-VIII закріплено, що керівництво діяльністю ДБР здійснює його Директор, який частину своїх повноважень реалізує спільно із першим заступником Директора ДБР і заступником Директора ДБР відповідно до частини другої статті 12 цього Закону.

Відповідно до частини першої статті 12 Закону №794-VIII Директор ДБР, з-поміж іншого, несе відповідальність за діяльність ДБР, зокрема законність здійснюваних ДБР оперативно-розшукових заходів, досудового розслідування, додержання прав і свобод людини і громадянина.

Згідно з частиною третьою зазначеної статті передбачено, що Директор ДБР, перший заступник Директора ДБР і заступник Директора ДБР призначаються строком на п`ять років. Одна і та сама особа не може обіймати ці посади більше двох строків підряд.

Відповідно до частини першої статті 11 Закону №794-VIII Директор ДБР призначається на посаду Президентом України за поданням Прем`єр-міністра України відповідно до подання комісії з проведення конкурсу (далі - Конкурсна комісія) на зайняття посади Директора ДБР.

Підстави припинення повноважень Директора ДБР наведені в частині четвертій статті 10 Закону №794-VIII. Так, повноваження Директора ДБР, першого заступника Директора ДБР і заступника Директора ДБР припиняються у зв`язку із закінченням строку повноважень або у разі:

1) подання письмової заяви про припинення повноважень за власним бажанням;

2) призначення чи обрання на іншу посаду за його згодою;

3) досягнення 65 років;

4) неможливості виконувати свої повноваження за станом здоров`я відповідно до висновку медичної комісії, що утворюється за рішенням спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я;

5) набрання законної сили рішенням суду про визнання його недієздатним або про обмеження його цивільної дієздатності, про визнання його безвісно відсутнім чи про оголошення його померлим;

6) набрання законної сили обвинувальним вироком суду щодо нього у зв`язку із вчиненням злочину чи кримінального проступку (крім необережного кримінального проступку) або притягнення до адміністративної відповідальності за адміністративне правопорушення, пов`язане з корупцією;

7) припинення ним громадянства України або виїзду на постійне проживання за межі України;

8) смерті;

9) встановлення за результатами перевірки його декларації уповноваженою особою недостовірних відомостей щодо майнового стану та доходів;

10) набуття громадянства іншої держави.

З аналізу наведених правових норм слідує, що до внесення змін до Закону України «Про Державне бюро розслідувань» відповідно до Закону України від 03.12.2019 №305-IX Директор ДБР призначався на посаду на конкурсній основі Президентом України за поданням Прем`єр-міністра України строком на п`ять років. Повноваження Директора ДБР припинялися у зв`язку із закінченням строку повноважень або з підстав, визначених пунктами 1-10 частини четвертої статті 10 Закону №794-VIII.

Таким чином, особливий статус та незалежність ДБР, серед іншого, гарантується особливим порядком призначення та звільнення Директора ДБР, який передбачений саме Законом України «Про Державне бюро розслідувань».

З метою удосконалення правових основ організації та діяльності ДБР 03.12.2019 Верховна Рада України прийняла Закон №305-IX «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення діяльності Державного бюро розслідувань» (далі - Закон №305-IX), який набрав чинності 27.12.2019.

Статтею 1 Закону №794-VIII (тут і далі - у редакції Закону №305-IX) визначено, що ДБР є державним правоохоронним органом, на який покладаються завдання щодо запобігання, виявлення, припинення, розкриття та розслідування злочинів, віднесених до його компетенції.

Відповідно до частин першої, третьої статті 10 вказаного Закону, керівництво діяльністю ДБР здійснює його Директор, який має першого заступника та двох заступників. У разі відсутності Директора ДБР його повноваження здійснює перший заступник Директора ДБР, а в разі його відсутності - один із заступників Директора ДБР згідно із розподілом обов`язків.

Директор ДБР, перший заступник Директора ДБР і заступники Директора ДБР призначаються строком на п`ять років. Одна і та сама особа не може обіймати одну і ту саму посаду або іншу із зазначених більше двох строків підряд.

Частиною першою статті 11 Закону №794-VIII визначено, що Директор ДБР призначається на посаду Президентом України за поданням комісії з проведення конкурсу на зайняття посади Директора ДБР (далі - Конкурсна комісія).

Директор ДБР звільняється з посади Президентом України за наявності підстав, визначених частинами четвертою та п`ятою статті 10 цього Закону.

За приписами частини четвертої статті 10 Закону №794-VIII повноваження Директора ДБР, першого заступника Директора ДБР і заступника Директора ДБР припиняються у зв`язку із закінченням строку повноважень або у разі:

1) подання письмової заяви про припинення повноважень за власним бажанням;

2) призначення чи обрання на іншу посаду за його згодою;

3) досягнення 65 років;

4) неможливості виконувати свої повноваження за станом здоров`я відповідно до висновку медичної комісії, що утворюється за рішенням спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я;

5) набрання законної сили рішенням суду про визнання його недієздатним або про обмеження його цивільної дієздатності, про визнання його безвісно відсутнім чи про оголошення його померлим;

6) набрання законної сили обвинувальним вироком суду щодо нього у зв`язку із вчиненням злочину чи кримінального проступку (крім необережного кримінального проступку) або притягнення до адміністративної відповідальності за адміністративне правопорушення, пов`язане з корупцією, а так само набрання законної сили рішенням суду про визнання його активів або активів, набутих за його дорученням іншими особами або в інших передбачених статтею 290 Цивільного процесуального кодексу України випадках, необґрунтованими та їх стягнення в дохід держави;

7) припинення ним громадянства України або виїзду на постійне проживання за межі України;

8) смерті;

10) набуття громадянства (підданства) іншої держави;

11) наявності заборгованості зі сплати аліментів на утримання дитини, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за дванадцять місяців з дня пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання.

Частиною п`ятою статті 10 Закону №794-VIII визначено, що Верховна Рада України за результатами розгляду звіту Директора ДБР про результати діяльності цього органу за календарний рік, стан виконання покладених на нього завдань, додержання законодавства, прав і свобод людини і громадянина, а також напрями та шляхи підвищення ефективності діяльності ДБР може визнати роботу Директора ДБР задовільною чи незадовільною. Визнання роботи Директора ДБР незадовільною є підставою для звільнення зазначеної особи із займаної посади.

Таким чином, Законом №305-IX шляхом внесення змін до Закону №794-VIII, зокрема, змінено правовий статус ДБР, уточнено порядок призначення Директора ДБР та його повноваження, а також розширено перелік підстав, наявність яких можуть зумовлювати припинення повноважень Директора ДБР.

При цьому, підпунктами 1 та 2 пункту 3 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №305-IX установлено, що з дня набрання чинності цим Законом ДБР як державний правоохоронний орган є правонаступником прав та обов`язків ДБР як центрального органу виконавчої влади. Повноваження Директора ДБР, першого заступника Директора ДБР і заступника Директора ДБР припиняються достроково. Президент України упродовж п`яти робочих днів з дня набрання чинності цим Законом призначає тимчасово виконуючого обов`язки Директора ДБР, який має повноваження Директора ДБР, передбачені Законом України «Про Державне бюро розслідувань».

Відповідно до статті 102 Конституції України Президент України є гарантом державного суверенітету, територіальної цілісності України, додержання Конституції України, прав і свобод людини і громадянина.

Пунктом 1 частини першої статті 106 Конституції України визначено, що Президент України забезпечує державну незалежність та національну безпеку.

Зважаючи на завдання та цілі, покладені на ДБР у своїй діяльності, та враховуючи, що саме Президент України є гарантом безпеки та незалежності держави, законодавцем на виконання даної норми Конституції України повноваження щодо видання актів про призначення і звільнення Директора ДБР надано Президенту України.

Отже, повноваження Директора ДБР ОСОБА_1 підлягали припиненню в силу Закону №305-IX, а з огляду на те, що Президент України є суб`єктом призначення і звільнення Директора ДБР з посади, видання відповідного акта з вказаного питання є його виключною компетенцією.

У день набрання чинності Законом №305-IX (27.12.2019) на виконання підпункту 2 пункту 3 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону Президент України видав укази №960/2019 «Про звільнення ОСОБА_1 з посади Директора Державного бюро розслідувань» та №961/2019 «Про призначення тимчасово виконуючого обов`язки Директора Державного бюро розслідувань».

Рішенням Верховного Суду від 12.06.2020 у справі №9901/36/20, залишеним без змін постановою Великої Палати від 21.04.2021, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до Президента України про визнання протиправним і нечинним Указу Президента України від 27.12.2019 №960/2019 «Про звільнення ОСОБА_1 з посади Директора Державного бюро розслідувань».

Згідно з частиною третьою статті 106 Конституції України Президент України на основі та на виконання Конституції і законів України видає укази і розпорядження, які є обов`язковими до виконання на території України.

Відповідно до абзацу третього пункту 7 Указу Президента України від 10.06.1997 №503/97 «Про порядок офіційного оприлюднення нормативно-правових актів та набрання ними чинності» акти Верховної Ради України і Президента України про призначення відповідно до законодавства на посади і звільнення з посад набирають чинності з моменту їх прийняття.

Враховуючи вищевикладене, а також беручи до уваги законність Указу Президента України від 27.12.2019 №960/2019 «Про звільнення ОСОБА_1 з посади Директора Державного бюро розслідувань», останній підлягав до обов`язкового виконання Державним бюро розслідувань з моменту його прийняття.

Водночас, Указом Президента України від 27.12.2019 №961/2019 «Про призначення тимчасово виконуючого обов`язки Директора Державного бюро розслідувань» ОСОБА_2 призначено тимчасово виконуючою обов`язки Директора Державного бюро розслідувань.

Відповідно до наказу Державного бюро розслідувань від 28.12.2019 №531-ос ОСОБА_2 з 28.12.2019 приступила до тимчасового виконання обов`язків Директора Державного бюро розслідувань.

За змістом пунктів 1 та 2 частини першої статті 12 Закону №794-VIII Директор Державного бюро розслідувань, поміж іншого, несе відповідальність за діяльність Державного бюро розслідувань, організовує роботу Державного бюро розслідувань.

Відтак, Державне бюро розслідувань в особі тимчасово виконуючої обов`язки Директора Державного бюро розслідувань на реалізацію Указу Президента України від 27.12.2019 №960/2019 «Про звільнення ОСОБА_1 з посади Директора Державного бюро розслідувань» в установленому порядку видало оскаржуваний наказ від 28.12.2019 №532-ос «Про припинення повноважень Директора Державного бюро розслідувань», відповідно до якого ОСОБА_1 вважається таким, що припинив виконання обов`язків на посаді Директора Державного бюро розслідувань 28.12.2019.

Враховуючи викладене, доводи позивача про невідповідність оскаржуваного наказу Указу Президента України від 27.12.2019 №960/2019 «Про звільнення ОСОБА_1 з посади Директора Державного бюро розслідувань», які він мотивує тим, що Указом Президента України його звільнено з посади Директора ДБР, а не припинено його повноваження на цій посаді, як зазначено в наказі, є необґрунтованими.

Крім того, як вірно зазначено судом першої інстанції, відсутні суперечності між змістом оскаржуваного наказу, а саме між його пунктом 1, де йдеться про припинення його повноважень на відповідній посаді, та пунктом 2, де йдеться про виплату йому при звільненні грошової компенсації за невикористані дні невикористаної основної та додаткової відпусток та проведення повного розрахунку.

Статтею 47 Кодексу законів про працю України визначено обов`язок власника або уповноваженого ним органу провести розрахунок з працівником. Так, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Відповідно до частини першої статті 83 Кодексу законів про працю України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Тому, враховуючи вищевказані правові норми та звільнення позивача з посади Директора ДБР відповідно до Указу Президента України від 27.12.2019 №960/2019 «Про звільнення ОСОБА_1 з посади Директора Державного бюро розслідувань», відповідач правомірно вирішив виплатити йому грошову компенсацію за всі невикористані дні щорічної основної та додаткової відпустки і провести з ним повний розрахунок.

За наведених обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими, а тому не підлягають задоволенню.

Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідачем належним чином доведено правомірність оскаржуваного наказу, а тому відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Решта тверджень та посилань сторін судовою колегією апеляційного суду не приймається до уваги через їх неналежність до предмету позову або непідтвердженість матеріалами справи.

За правилами ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Керуючись статтями 308, 310, 315, 316, 321, 322, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 червня 2022 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена безпосередньо до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного суду у тридцятиденний строк в порядку, встановленому статтями 329-331 КАС України.

Головуючий суддя Є.І.Мєзєнцев

cуддя В.В.Файдюк

суддя Я.М.Собків