Справа № 420/6018/22
Суддя: Мартинюк Н.М.
Дата ухвалення: 2023-01-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

30 січня 2023 року

м. Київ

справа № 420/6018/22

адміністративне провадження № К/990/832/23

Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Мартинюк Н.М., перевіривши касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Осипова Богдана Володимировича на постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 14 грудня 2022 року у справі №420/6018/22 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Одеського державного університету внутрішніх справ про проходження публічної служби,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Одеського державного університету внутрішніх справ, в якому просила суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ від 23 березня 2022 року № 77о/с, із змінами, внесеними наказом від 11 травня 2022 року № 124 о/с;

- поновити на посаді професора кафедри адміністративного права та адміністративного процесу Одеського державного університету внутрішніх справ з 24 березня 2022 року;

- стягнути заробітну плату за час вимушеного прогулу, з вирахуванням належних до сплати податків і зборів;

- стягнути 100 000,00 грн у якості компенсації завданої моральної шкоди.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 22 серпня 2022 року частково задоволено позовні вимоги, а саме:

- визнано протиправним та скасовано наказ Одеського державного університету внутрішніх справ від 23 березня 2022 року № 77 о/с;

- поновлено позивача на посаді професора кафедри адміністративного права та адміністративного процесу Одеського державного університету внутрішніх справ з 24 березня 2022 року;

- стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу з 23 березня 2022 року до 22 серпня 2022 року, у розмірі 110 909,70 грн;

- стягнуто 30 000,00 грн у якості компенсації завданої моральної шкоди.

Додатковим рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 5 вересня 2022 року стягнуто з Одеського державного університету внутрішніх справ (місцезнаходження: 65014, м. Одеса, вул. Успенська, б. 1; ) на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) судові витрати у розмірі 20 000,00 грн (двадцять тисяч 00 гривень 00 коп.).

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 14 грудня 2022 року скасовано рішення Одеського окружного адміністративного суду від 22 серпня 2022 року та ухвалене до нього додаткове рішення Одеського окружного адміністративного суду від 5 вересня 2022 року, ухваливши у справі нове рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , яким:

- визнано протиправним та скасовано наказ Одеського державного університету внутрішніх справ від 23 березня 2022 року № 77 о/с;

- визнано протиправним та скасовано наказ Одеського державного університету внутрішніх справ від 11 травня 2022 року № 124 о/с;

- поновлено підполковника поліції ОСОБА_1 на посаді професора кафедри адміністративного права та адміністративного процесу факультету підготовки фахівців для підрозділів превентивної діяльності Одеського державного університету внутрішніх справ з 24 березня 2022 року;

- зобов`язано Одеський державний університет внутрішніх справ здійснити нарахування та виплату різниці розміру грошового забезпечення ОСОБА_1 за посадою професора кафедри адміністративного права та адміністративного процесу факультету підготовки фахівців для підрозділів превентивної діяльності Одеського державного університету внутрішніх справ та займаними ОСОБА_1 посадами за період з 24 березня 2022 року до 14 грудня 2022 року;

- стягнуто з Одеського державного університету внутрішніх справ на користь ОСОБА_1 компенсацію завданої моральної шкоди у розмірі 5 000,00 (п`ять тисяч) грн.

- стягнуто з Одеського державного університету внутрішніх справ на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000,00 (п`ять тисяч) грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із цим судовим рішенням апеляційної інстанції, адвокат позивачки звернувся із касаційною скаргою до Верховного Суду як суду касаційної інстанції в адміністративних справах відповідно до статті 327 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - "КАС України"), надіславши її 3 січня 2023 року засобами поштового зв`язку.

У своїй касаційній скарзі скаржник просить постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 14 грудня 2022 року у справі №420/6018/22 скасувати, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 22 серпня 2022 року та додаткове рішення від 5 вересня 2022 року залишити без змін.

Перевіривши матеріали касаційної скарги, суд дійшов висновку про необхідність її повернення з таких підстав.

З 08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року №460-IХ "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ", яким унесено зміни до розділу 3 Глави 2 "Касаційне провадження", зокрема, щодо визначення підстав касаційного оскарження судових рішень та порядку їхнього розгляду.

Так, відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Аналіз наведеного законодавства дозволяє дійти висновку про те, що особи, які беруть участь у справі, у разі, якщо не погоджуються із ухваленими судовими рішеннями після їх перегляду в апеляційному порядку, можуть скористатися правом їх оскарження у касаційному порядку лише у визначених законом випадках.

Вимоги до форми та змісту касаційної скарги встановлено статтею 330 КАС України, відповідно до пункту 4 частини другої якої у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).

За правилами частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що перелік підстав для касаційного оскарження судових рішень є вичерпним і касаційна скарга повинна бути обґрунтована виключно такими доводами.

В обґрунтування загальних підстав касаційного оскарження судових рішень скаржник посилається на пункт 1 частини 4 статті 328 КАС України.

Так, у касаційній скарзі скаржник зазначає, що подає касаційну скаргу на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України та зазначає, що судом апеляційної інстанції під час ухвалення оскаржуваного судового рішення не були враховані висновки Верховного Суду, викладені у постановах:

- від 6 серпня 2020 року у справі №813/851/16, від 27 квітня 2021 року у справі №826/8332/17 щодо застосовування положень статті 235 КЗпП України;

- від 19 вересня 2019 року у справі №810/2760/17, від 28 грудня 2020 року у справі №640/18402/19, від 26 серпня 2022 року у справі №520/6658/21, від 23 вересня 2022 року у справі №120/2696/19-а. від 12 жовтня 2022 року у справі №520/2388/20, від 10 листопада 2022 року у справі №640/24023/21 щодо застосування положень статті 134 КАС України;

- від 10 квітня 2019 року у справі №464/3789/17, від 27 листопада 2019 року у справі №750/6330/17, від 17 березня 2021 року у справі №420/239/20 в частині відшкодування моральної шкоди.

Водночас, суд касаційної інстанції звертає увагу скаржника, що обов`язковими умовами при оскарженні судових рішень на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України є зазначення у касаційній скарзі: 1) норми матеріального права, яку неправильно застосовано судами; 2) постанови Верховного Суду і який саме висновок щодо застосування цієї ж норми у ній викладено; 3) висновок судів, який суперечить позиції Верховного Суду; 4) в чому полягає подібність правовідносин у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду i у якій подається касаційна скарга).

При цьому під судовими рішеннями в подібних правовідносинах розуміються такі рішення, в яких аналогічними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, і, відповідно, має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Правовим висновком Верховного Суду є висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, сформульований внаслідок казуального тлумачення цієї норми при касаційному розгляді конкретної справи, та викладений у мотивувальній частині постанови Верховного Суду, прийнятої за наслідками такого розгляду.

Так, при встановленні доцільності посилання на постанову Верховного Суду на яку посилається скаржник у касаційній скарзі як підставу для перегляду оскаржуваного рішення за пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, кожен правовий висновок Верховного Суду потребує оцінки на релевантність у двох аспектах: чи є правовідносини подібними та чи зберігає ця правова позиція юридичну силу до спірних правовідносин, зважаючи на редакцію відповідних законодавчих актів.

У такому випадку правовий висновок розглядається «не відірвано» від самого рішення, а через призму конкретних спірних правовідносин та відповідних застосовуваних редакцій нормативно-правових актів.

Водночас для цілей застосування приписів процесуальних законів щодо подібності правовідносин Велика Палата Верхового Суду у постанові від 12 жовтня 2021 року у справі №233/2021/19 конкретизувала:

- висновок про те, що така подібність означає, зокрема, тотожність суб`єктного складу правовідносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин) (викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2018 року у справі №910/17999/16 (пункт 32), від 25 квітня 2018 року у справі №925/3/17 (пункт 38), від 11 квітня 2018 року у справі №910/12294/16 (пункт 16), від 16 травня 2018 року у справі №910/24257/16 (пункт 40), у постановах Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі №910/8956/15, від 6 вересня 2017 року у справі №910/3040/16, від 13 вересня 2017 року у справі №923/682/16 тощо);

- висновок про те, що під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, за змістом яких тотожними, аналогічними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин (викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2018 року у справі №373/1281/16-ц, від 16 травня 2018 року у справі №760/21151/15-ц, від 29 травня 2018 року у справах №305/1180/15-ц і №369/238/15-ц (реєстровий номер 74842779), від 6 червня 2018 року у справах №308/6914/16-ц, №569/1651/16-ц та № 372/1387/13-ц, від 20 червня 2018 року у справі №697/2751/14-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі №648/2419/13-ц, від 12 грудня 2018 року у справі №2-3007/11, від 16 січня 2019 року у справі №757/31606/15-ц тощо).

Конкретизація полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими (пункти 38-39 постанови від 12 жовтня 2021 року).

Також Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що з метою оцінювання правовідносин на предмет подібності суд насамперед має визначити, які правовідносини є спірними, після чого застосувати змістовий критерій порівняння, а за необхідності - також суб`єктний і об`єктний критерії.

З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків сторін спору) є основним, а два інші - додатковими. Суб`єктний і об`єктний критерії матимуть значення у випадках, якщо для застосування норми права, яка поширюється на спірні правовідносини, необхідним є специфічний суб`єктний склад цих правовідносин або їх специфічний об`єкт.

Самі по собі предмет позову та сторони справи можуть не допомогти встановити подібність правовідносин за жодним із критеріїв. Не завжди обраний позивачем спосіб захисту є належним й ефективним. Тому формулювання предмета позову може не вказати на зміст і об`єкт спірних правовідносин. Крім того, сторонами справи не завжди є сторони спору (наприклад, коли позивач або відповідач неналежний). Тому порівняння сторін справи не обов`язково дозволить оцінити подібність правовідносин за суб`єктами спірних правовідносин (пункти 96-98 постанови від 12 жовтня 2021 року).

Разом з цим, обставини, які формують зміст правовідносин і впливають на застосування норм матеріального права, та оцінка судами їх сукупності не можна визнати як подібність правовідносин.

Проаналізувавши висновки Верховного Суду щодо застосування норм права у контексті характеру та юридичної природи правовідносин, з яких виник спір у наведених скаржником справах у зіставленні з предметом спору, підставами і змістом позовних вимог та регулюванням правовідносин у цій справі, на предмет їхньої подібності, а відтак застосовності як підстави для касаційного перегляду оскаржуваних рішень судів попередніх інстанцій по суті, Суд зазначає наступне.

Так, у цій справі, суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, виходив з того, що у межах спірних правовідносин позивача не звільнено зі служби в поліції, а лише звільнено із займаної посади. В даному випадку, позивач з 24 березня 2022 року проходить службу в органах Національної поліції України та продовжує отримувати грошове забезпечення, як поліцейський. Між тим, з аналізу вищевикладених норм матеріального права вбачається, що у межах спірних правовідносин позивач має право на отримання різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи.

При цьому, колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що обставини проходження позивачкою служби в структурах Головного управління Національної поліції в Одеській області та отримання нею грошового забезпечення не входять до предмету спору у даній справі, а як наслідок колегією суддів не може перевірятись правомірність нарахування та виплати позивачці грошового забезпечення у відповідному періоді.

Враховуючи викладене, з метою належного захисту прав позивача, без покладення надмірного тягаря на суб`єкта владних повноважень, колегія суддів дійшла висновку зобов`язати відповідача здійснити перерахунок грошового забезпечення позивача та у разі наявності різниці в заробітку за час проходження служби в органах Національної поліції України, починаючи з 24 березня 2022 року, виплатити йому таку різницю з урахуванням вже виплачених сум.

Натомість у справі №813/851/16 позивача Наказом ДФС України від 15 лютого 2016 року № 32-ДС, прийнятим на виконання пункту 1 наказу від 16 вересня 2015 року № 696, звільнено за пунктом 1 статті 41 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) за одноразове грубе порушення трудових обов`язків.

Дослідивши зміст постанови Верховного Суду у справі № 826/8332/17 встановлено, що Суд не висловлював правових позицій у своїй постанові, а направив справу на новий розгляд до суду першої інстанції для встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи. Тому остаточного рішення судом касаційної інстанції у наведеній скаржником справі не приймалося.

З огляду на наведене, Верховний Суд констатує, що спірні правовідносини у цій справі та у справах №813/851/16, №826/8332/17 не є подібними, оскільки ухвалені за інших фактичних обставин.

У постановах Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі №464/3789/17, від 27 листопада 2019 року у справі №750/6330/17, від 17 березня 2021 року у справі №420/239/20, на які покликається скаржник, викладені загальні висновки щодо критеріїв оцінки заподіяння моральної шкоди.

У справі № 750/6330/17 предметом спору є визнання протиправною бездіяльності щодо не розгляду на пленарних засіданнях міської ради заяв про відведення земельних ділянок у власність; зобов`язання розглянути заяви на наступному пленарному засіданні міської ради та прийняти рішення по суті порушених у заявах питань; відшкодування моральної шкоди, зобов`язання надати звіт про виконання постанови суду після проведення наступного пленарного засідання.

У справі № 464/3789/17 предметом спору є визнання протиправними дій щодо складання акта перевірки дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил, припису про усунення порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил, протоколу про адміністративне правопорушення; акта перевірки дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил; протоколу про адміністративне правопорушення; скасування припису про усунення порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил; відшкодування моральної шкоди.

У справі №420/239/20 предметом спору є визнання протиправною бездіяльності Головного управління Національної поліції в Одеській області щодо невиїзду за неодноразовими повідомленнями на телефон за скороченим номером екстреного виклику поліції « 102»; надання недостовірної інформації; ненадання в порядку Закону України "Про звернення громадян" відповіді про результати розгляду заяви-повідомлення; стягнення моральної шкоди.

Разом з тим у цій справі предметом спору є визнання протиправним та скасування наказу; поновлення на посаді; стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, з вирахуванням належних до сплати податків і зборів та стягнення у якості компенсації завданої моральної шкоди.

Отже, наведені скаржником правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі №464/3789/17, від 27 листопада 2019 року у справі №750/6330/17, від 17 березня 2021 року у справі №420/239/20, не приймаються Судом та відхиляються, оскільки вимоги про відшкодування моральної шкоди у цих справах обґрунтовані різними фактичними обставинами. Скаржник не довів у касаційній скарзі про їх тотожність, тому вказане не дозволяє аналогічно застосувати ті ж самі положення законодавства, та, відповідно, правові позиції у справі № 420/6018/22.

Суд також відхиляє посилання скаржника на правові позиції Верховного Суду, висловлені у постановах від 19 вересня 2019 року у справі №810/2760/17, від 28 грудня 2020 року у справі №640/18402/19, від 26 серпня 2022 року у справі №520/6658/21, від 23 вересня 2022 року у справі №120/2696/19-а. від 12 жовтня 2022 року у справі №520/2388/20, від 10 листопада 2022 року у справі №640/24023/21, оскільки питання щодо стягнення судових витрат у кожному випадку підлягає індивідуальному вирішенню із врахуванням критерію співмірності до обсягу виконаних робіт та складності справи.

Верховний Суд уважає необхідним указати, що результат вирішення у кожній справі зумовлений конкретними обставинами та оцінкою доказів. Аналіз висновків судів попередніх інстанцій у цій справі та наведеним скаржником судовим рішенням суду касаційної інстанції, свідчить про те, що вони ґрунтуються на різних фактичних обставинах справи, що зумовило різне правозастосування норм, що регулюють спірні правовідносини, а отже й різні висновки, яких дійшли суди.

Інші наведені скаржником доводи стосуються здебільшого оцінки встановлених судами обставин та досліджених ними доказів, а тому посилання скаржника в цій частині не узгоджуються з наведеною скаржником підставою касаційного оскарження судових рішень - пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України.

Отже, касаційна скарга не містить належних доводів та обґрунтувань щодо підстав оскарження судових рішень у цій справі на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України.

Відтак, зазначене свідчить, що скаржник формально підійшов до питання належного оформлення касаційної скарги, зокрема, в частині зазначення підстав касаційного оскарження судового рішення апеляційної інстанції з урахуванням вимог частини четвертої статті 328 КАС України. Аргументи касаційної скарги зводяться до викладення обставин справи, цитування нормативно правових актів, зазначення, що судом попередньої інстанції судове рішення ухвалено із неправильним застосуванням норм матеріального права, що не є належним правовим обґрунтуванням підстав касаційного оскарження судових рішень, передбачених частиною четвертою статті 328 КАС України.

Враховуючи межі перегляду судом касаційної інстанції, визначені статтею 341 КАС України, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Відповідно до приписів статті 44 КАС України учасники справи, маючи намір добросовісної реалізації належного їм права на касаційне оскарження судового рішення, повинні забезпечити неухильне виконання вимог процесуального закону, зокрема, стосовно строку подання касаційної скарги, її форми та змісту.

Згідно з пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Отже, касаційну скаргу належить повернути як таку, що не містить підстав, визначених частиною четвертою статті 328 КАС України, для касаційного оскарження постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 14 грудня 2022 року у справі №420/6018/22.

Через відсутність складу колегії суддів, які визначені протоколом автоматизованого розподілу судових справ між суддями для розгляду цієї касаційної скарги, у зв`язку перебуванням у відпустці головуючої судді Мартинюк Н.М. (наказ від 10 січня 2023 року №3-кв), розгляд цієї скарги відбувся по виходу судді з відпустки.

На підставі наведеного та керуючись положеннями статей 328, 330, 332, 359 КАС України, Верховний Суд,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Осипова Богдана Володимировича на постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 14 грудня 2022 року у справі №420/6018/22 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Одеського державного університету внутрішніх справ про проходження публічної служби повернути особі, яка її подала.

Копію цієї ухвали надіслати учасникам справи у порядку, визначеному статтею 251 КАС України.

Роз`яснити скаржнику, що повернення касаційної скарги не позбавляє його права повторного звернення до Верховного Суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і не може бути оскаржена.

………………………….

Н.М. Мартинюк,

Суддя Верховного Суду