Справа № 120/4211/22
Суддя: Гонтарук В. М.
Дата ухвалення: 2023-01-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 120/4211/22

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Слободонюк М.В.

Суддя-доповідач - Гонтарук В. М.

30 січня 2023 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Гонтарука В. М.

суддів: Матохнюка Д.Б. Білої Л.М. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 27 вересня 2022 року (ухвалене в м. Вінниця) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

в травні 2022року позивач звернувся до Вінницького окружного адміністративного суду із позовом до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 27 вересня 2022 року адміністративний позов задоволено частково.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати, прийняти постанову про відмову в задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до неповного з`ясування обставин справи і, як наслідок, невірного вирішення справи та прийняття необґрунтованого рішення.

Позивач своїм правом, передбаченим ст.ст. 300,304 КАС України не скористався та не подав відзив на апеляційну скаргу.

Сьомий апеляційний адміністративний суд ухвалою від 30 листопада 2022 року, з урахуванням ч.3 ст.296, п.1 ч.1 ст. 311 КАС України, вирішив розглядати дану справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

За таких умов згідно з ч. 4 ст. 229 КАС України при розгляді справи в порядку письмового провадження фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, виходячи з наступного.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджено під час апеляційного розгляду неоспорені факти про те, що ОСОБА_1 проходив військову службу на посаді начальника інженерної служби відділу оперативного (бойового) забезпечення військ штабу Командування Повітряних Сил Збройних Сил України (в/ч НОМЕР_2 ), яка перебувала на усіх видах забезпечення, в тому числі грошовому, у військовій частині НОМЕР_1 .

Наказом командира військової частини НОМЕР_3 (по стройовій частині) № 107 від 05.06.2020 полковника ОСОБА_1 , звільненого наказом Головнокомандувача Збройних Сил України віл 21.04.2020 №16 Р (по особовому складу) з військової служби у запас за п.п. "г" п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", з 05.06.2020 виключено зі списків особового складу Військової частини та всіх видів забезпечення.

Однак при звільненні з військової служби позивач всупереч п. 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України повного розрахунку не отримав, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 29.09.2020 у справі № 120/3624/20-а визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 01.03.2018 та зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 01.03.2018.

Виконуючи вказане судове рішення, 16.12.2020 відповідач здійснив виплату позивачу індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 01.03.2018 в сумі 4435,66 грн.

Надалі, вважаючи протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 01.03.2018, враховуючи базовий місяць січень 2016 року, в лютому 2021 року позивач звернувся до суду з позовом щодо їх оскарження.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 25.05.2021 у справі № 120/2399/21-а у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Проте, постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 11.10.2021 вказане рішення скасоване з прийняттям нового, яким зобов`язано відповідача здійснити перерахунок та виплату індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01.01.2016 по 01.03.2018, враховуючи базовий місяць з моменту підвищення посадового окладу 01.01.2008, з урахуванням виплаченої суми.

На виконання зазначеної постанови суду 19.11.2021 Військова частина НОМЕР_1 перерахувала та виплатила позивачу індексацію грошового забезпечення в сумі 77935,19 грн.

Після отримання позивачем 19.11.2021 зазначених грошових коштів останній звернувся до суду з позовом щодо відшкодування з військової частини НОМЕР_1 середнього заробітку за період затримки у проведенні остаточного розрахунку при звільненні з 05.06.2020 по 19.11.2021 згідно ст. 117 КЗпП України.

За результатами розгляду цієї справи постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 13.07.2022 № 120/16597/21-а зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за затримку у проведенні остаточного розрахунку при звільненні за період з 05.06.2020 по 19.11.2021 включно в сумі 29961,18 грн.

Також судом встановлено, що іншим рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 24.12.2021 по справі №120/10558/21 зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплату позивачу грошового забезпечення з 29.01.2020 по 05.06.2020, грошової допомоги на оздоровлення за 2020 рік, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2020 рік, грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій з 2015 по 2020 рік, одноразової грошової допомоги у зв`язку із звільненням з військової служби, з урахуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України "Про Держаний бюджет" України на 2020 рік станом на 01.01.2020.

На виконання цього судового рішення, 26.05.2021 відповідачем було перераховано на картковий рахунок позивача грошові кошти в сумі 137060,17 грн., про що також свідчить виписка із банківського рахунку позивача.

Таким чином в межах спірних відносин позивач вказує, що остаточний розрахунок із ним відповідач провів лише 26.05.2022.

Відтак, враховуючи що спір щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 05.06.2020 по 19.11.2021 уже був вирішеним судом, а новий розрахунок був здійснений відповідачем лише 26.05.2022, тому позивач звернувся до суду з цим позовом щодо відшкодування середнього заробітку як компенсацію за затримку розрахунку при звільнені згідно статті 117 КЗпП України за період з 20.11.2021 по 26.05.2022.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 № 2011-XII (далі - Закон від 20.12.1991 № 2011-XII).

Згідно зі статтею 1-2, частиною 1 статті 9 Закону від 20.12.1991 № 2011-XII військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008 затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі - Положення № 1153/2008). Цим положенням визначається порядок проходження громадянами України (далі - громадяни) військової служби у Збройних Силах України та врегулювання питань, пов`язаних з проходженням такої служби під час виконання громадянами військового обов`язку в запасі.

У відповідності до пункту 242 Положення № 1153/2008 після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання. Особи, звільнені з військової служби, зобов`язані у п`ятиденний строк прибути до районних (міських) військових комісаріатів для взяття на військовий облік.

Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Однак, Законом від 20.12.1991 № 2011-XII як і Положенням № 1153/2008 правові відносини щодо виплати середнього заробітку (грошового забезпечення) за весь час затримки розрахунку при звільненні не врегульовані, внаслідок чого до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми ст.ст. 116 - 117 Кодексу законів про працю України.

Наведене відповідає правовому висновку щодо застосування норм КЗпП України при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців викладеному в постановах Верховного Суду від 31.05.2018 у справі № 823/1023/16, від 30.01.2019 у справі № 807/3664/14, від 26.06.2019 у справі № 826/15235/16, від 30.04.2020 у справі № 140/2006/19 та багато інших.

Так, статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність, а саме обов`язок колишнього роботодавця виплатити середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

26.02.2020 Велика Палата Верховного Суду ухвалила постанову у справі № 821/1083/17 у якій дійшла висновку про те, що немає жодних підстав вважати, що Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні від 08.04.2010 у справі "Меньшакова проти України" надав для застосування на національному рівні тлумачення приписів статті 117 КЗпП всупереч практиці Верховного Суду України (постанова від 15.09.2015 провадження № 21-1765а15). Вказане рішення ЄСПЛ не може розглядатися як підстава для відступу від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 15.09.2015 у справі № 21-1765а15.

Разом з тим, як зазначила Велика Палата Верховного Суду у вищезазначеній постанові, статтею 116 КЗпП на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

У цій же постанові Велика Палата Верховного Суду вказала, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

У зв`язку з чим, доводи апелянта про те, що стаття 117 КЗпП України не розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати, як і посилання на рішення Європейського суду з прав людини у справі "Меньшакова проти України" є безпідставними.

Крім того Великою Палатою Верховного Суду зазначено також, що з огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

При цьому, Велика Палата Верховного Суду погодилась з висновком Верховного Суду України у постанові від 27.04.2016 у справі № 6-113цс16 у тому, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Про допустимість зменшення розміру відшкодування середнього заробітку у правовідносинах щодо проходження військової служби вказав і Верховний Суд у постанові від 20.05.2020 (справа № 816/1640/17), зауваживши при цьому на обов`язок суду мотивувати прийняте рішення в частині підстав зменшення відшкодування.

На підтримку наведеної вище позиції Великої Палати Верховного Суду, 30.11.2020 Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду ухвалив постанову у справі № 480/3105/19. Так, аналізуючи синтаксичний розбір текстуального змісту положення статті 117 КЗпП України судова палата зробила висновок про те, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). У цьому судовому рішенні у частині, що стосується виплати середнього заробітку за час затримки фактичного розрахунку, Верховний Суд зазначив про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку. Тобто, залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.

Наведений підхід до вирішення питання обрахунку належного до виплати розміру середнього заробітку підтримано Верховним Судом у низці постанов, зокрема від 23.12.2020 у справі № 825/1732/17, від 29.12.2020 у справі № 520/11337/18.

В даному випадку в рамках розгляду цієї справи судом встановлено, що відповідачем при звільненні ОСОБА_1 з військової служби не проведено з останнім повного розрахунку, у зв`язку з чим є підстави вважати, що позивач має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Оскільки, остаточний розрахунок з позивачем проведено лише 26.05.2022, тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо наявності підстав для визнання протиправними дій військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні за період з 20.11.2021 по 26.05.2022.

В той же час суд вважає, що визначаючись із розміром компенсації за вищевказаний період, необхідно застосувати означені підходи щодо пропорційності визначення розмірі середнього заробітку згідно того механізм розрахунку, який викладений в постанові Верховного Суду від 30.11.2020 у справі №480/3105/19.

Так, в цьому контексті суд враховує, що позивача було виключено зі списків особового складу Військової частини 05.06.2020. Між тим, остаточний розрахунок на виконання судового рішення у справі № 120/10558/21-а проведено лише 26.05.2022.

А оскільки спір щодо середнього заробітку за період з 05.06.2020 по 19.11.2021 уже вирішений судом в межах іншого судового провадження (справа № 120/16597/21-а), тому предмет цього спору охоплюється періодом з 20.11.2021 по 26.05.2022. Відповідно час затримки остаточного розрахунку за вказаний період становить 187 календарних днів.

Відповідно до довідки-розрахунку в/ч НОМЕР_1 від 07.07.2022 № 415 середньоденний заробіток ОСОБА_1 (виходячи з розрахунку за два місяці перед звільненням) становить 889,70 грн.

Із цього слідує, що середній заробіток позивача за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20.11.2021 по 26.05.2022 мав би становити 166373,90 грн. (889,70 грн. х 187 календарних днів).

Проте, відповідальність в такому розмірі згідно ст. 117 КЗпП України відповідач міг би нести лише у випадку невиплати усіх належних звільненому працівникові сум. Натомість, в межах спірних правовідносин (за спірний період) відповідач допустив часткове порушення, тобто не здійснив виплату перерахованого грошового забезпечення та інших його складових з урахуванням прожиткового мінімуму станом на 01.01.2020 (згідно рішення суду у справі № 120/10558/21-а) в сумі 137060,17 грн.

Тому, застосовуючи механізм розрахунку розміру середнього заробітку виходячи із пропорційності розміру невиплачених сум, визначений Верховним Судом у справі №480/3105/19, суд враховує, що згідно інформації яка відображена у витребуваній судом довідці в/ч НОМЕР_1 за № 416 від 07.07.2022, загальним розмір усіх сум, на які позивач мав право на час його виключення зі списків особового складу військової частини у зв`язку зі звільненням з лав Збройних Сил України становить 1 589 534, 90 грн. (з урахуванням усіх виплат за судовими рішеннями)

Відповідно, частка виплати відповідачем 26.05.2022 перерахованого грошового забезпечення позивача на виконання рішення суду у справі № 120/10588/21-а в сумі 137060,17 грн. становить 8,62 % від загальної суми коштів, належних позивачеві при звільненні (137060,17 грн. х 100% : 1 589 534,90 грн. = 8,62 %).

Отже, пропорційний від розміру невиплачених сум розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20.11.2021 по 26.05.2022 у цьому випадку має становити 14341,43 грн. (166373,9 грн. х 8,62%).

Таким чином, враховуючи компенсаційний характер заходів відповідальності за статтею 117 КЗпП України та виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, які визначені Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 26.02.2020 у справі N 821/1083/17 та від 26.06.2019 у справі N 761/9584/15-ц, суд першої інстанції виходячи із обставин цієї справи та висновків Верховного Суду дійшов вірного висновку, що розмір відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20.11.2021 по 26.05.2022 у цьому випадку має визначатися виключно пропорційно від розміру невиплачених належних ОСОБА_1 сум за вказаний період та становити 14341,43 грн.

З огляду на викладене, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеному рішенні, у зв`язку з чим підстав для його скасування не вбачається.

Інші доводи апеляційної скарги встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

За змістом частини першої статті 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 27 вересня 2022 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Головуючий Гонтарук В. М.

Судді Матохнюк Д.Б. Біла Л.М.