Справа № 380/15678/22
Суддя: Потабенко Варвара Анатоліївна
Дата ухвалення: 2023-01-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 січня 2023 року

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Потабенко В.А., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін адміністративну справу за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання протиправною і скасування постанови про застосування адміністративно-господарського штрафу,-

в с т а н о в и в:

фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі ФОП ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Львівського окружного адміністративного суду з позовом до Державної служби України з безпеки на транспорті (далі Укртрансбезпека, відповідач) з такою вимогою:

- визнати протиправною та скасувати постанову Відділу державного нагляду (контролю) у Львівській області Державної служби України з безпеки на транспорті про застосування адміністративно-господарського штрафу №343226 від 07.09.2022.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що вказаною постановою про застосування адміністративно-господарського штрафу від 07.09.2022 №343226 на позивача накладено адміністративно-господарський штраф у сумі 17000,00 грн. за здійснення перевезення пасажирів та вантажів за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених ст. 39 і ст. 48 Закону України «Про автомобільний транспорт», відповідальність за яке передбачена ч.1 абз. 3 ст. 60 Закону. Зазначає, що позивач не є автоперевізником та 27.07.2022 не здійснював на комерційній основі чи за власний кошт перевезення вантажів транспортним засобом «Mercedes-Benz», реєстраційний номер НОМЕР_1 . Таким перевізником в день проведення перевірки було товариство з обмеженою відповідальністю «Галпак», про що свідчить товарно-транспортна накладна №8 від 26.07.2022, яка була наявна при проведенні перевірки та у графі якої «автомобільний перевізник» вказується згадана юридична особа. Зазначає, що між позивачем та товариством з обмеженою відповідальністю «Галпак» укладено договір оренди транспортного засобу № 2290 від 13.07.2022, відповідно до якого ФОП ОСОБА_1 передав орендарю товариству з обмеженою відповідальністю «Галпак» у строкове платне користування об`єкти рухомого майна. Передача рухомого майна між орендодавцем та орендарем підтверджується й актом передання-приймання майна №290 від 13.07.2022. Відповідно до наказу товариства з обмеженою відповідальністю «Галпак» від 07.06.2022 №140 був прийнятий на роботу у дане підприємство ОСОБА_2 на посаду водія з посадовим окладом згідно з штатним розписом з 08.06.2021. Позивач зазначає, що вищенаведені документи повністю спростовують статус ФОП ОСОБА_1 як автомобільного перевізника. Наслідком неналежного встановлення посадовими особами Відділу державного нагляду (контролю) у Хмельницькій області автомобільного перевізника при проведенні рейдової перевірки (перевірки на дорозі) 27.07.2022 стало безпідставне застосування адміністративно-господарського штрафу. За таких обставин вважає прийняту відповідачем постанову протиправною та просить її скасувати.

Ухвалою судді від 07.11.2022 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін.

Відповідач позову не визнав. 12.12.2022 (вх. №19778ел.) подав відзив на позовну заяву. Відповідач зазначив, що під час перевірки було виявлено порушення вимог ст. 60 Закону «Про автомобільний транспорт». Повідомлення про розгляд адміністративної справи, яке зареєстроване в управлінні 17.08.2022 №25078/33/24-22, було направлено на адресу позивача. Факт надсилання даного повідомлення підтверджується фіскальним чеком АТ «Укрпошта» та списком рекомендованих відправлень №8134. 07.09.2022 відбувся розгляд справи про порушення, в результаті якого Відділом державного нагляду (контролю) у Львівській області було винесено постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу №343226. Стосовно суті порушень, встановлених під час проведення рейдової перевірки, то відповідач зазначив, що актом №321911 проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час здійснення перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом від 27.07.2022 встановлено у водія відсутність тахокарти за 27.07.2022, чим порушено ст. 48 ЗУ «Про автомобільний транспорт». Окрім цього, водій транспортного засобу заперечень щодо визначення позивача перевізником в акті перевірки не висловив. Позивач на розгляд справи не прибув і, відповідно. не реалізував своє право надати матеріали, які могли б вплинути на кінцеве рішення. Також відповідач зазначає, що власник транспортного засобу у разі передачі транспортного засобу у тимчасове користування зобов`язаний здійснити перереєстрацію такого транспортного засобу, а водій, здійснюючи перевезення вантажів зобов`язаний надавати для перевірки не лише свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, але й документи, на підставі яких на законних підставах використовується транспортний засіб (договір оренди та тимчасовий реєстраційний талон). Відповідач наголошує, що доводи позовної заяви не підтверджують порушення в діях контролюючого органу під час проведення рейдової перевірки, а оскаржуваний акт індивідуальної дії є таким, що прийнято відповідно до вимог чинного законодавства.

Відповідно до ч. 5 ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Оскільки відсутні клопотання будь-якої зі сторін про розгляд справи у судовому засіданні з викликом сторін, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі факти, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є фізичною особою-підприємцем згідно з витягу з реєстру платників єдиного податку №3243, одним видів господарської діяльності позивача є: КВЕД 77.12. надання в оренду вантажних автомобілів.

Позивач є власником спеціалізованого вантажного фургона марки MERSEDES-BENZ, модель ATEGO, реєстраційний номер НОМЕР_1 , ідентифікаційний номер транспортного засобу НОМЕР_2 , рік випуску 2007, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 від 13.07.2022.

Судом також встановлено, що ОСОБА_1 є власником загального причепу бортово - тентованого марки KONAR, модель JG2, ідентифікаційний номер транспортного засобу НОМЕР_4 , рік випуску 2011, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_5 від 13.07.2022.

З матеріалів справи випливає, що 13.07.2022 між ФОП ОСОБА_1 (надалі - орендодавець) та товариством з обмеженою відповідальністю «Галпак» (надалі - орендар) укладено договір оренди транспортного засобу №2290.

Згідно п.1.1 договору в порядку та на умовах, визначених цим договором, орендодавець зобов`язується передати орендареві у строкове платне користування об`єкти рухомого майна, зокрема, спеціалізований вантажний фургон марки MERSEDES-BENZ, модель ATEGO, реєстраційний номер НОМЕР_1 , ідентифікаційний номер транспортного засобу НОМЕР_2 , рік випуску 2007 та причіп бортово тентований марки KONAR, модель JG2, ідентифікаційний номер транспортного засобу НОМЕР_4 , рік випуску 2011.

На виконання п. 2.1 договору оренди транспортного засобу №2290 від 13.07.2022, сторонами укладено акт передання-приймання майна №2290 від 13.07.2022.

Також судом встановлено, що згідно товарно-транспортної накладної від 26.07.2022 № автомобільним перевізником товариством з обмеженою відповідальністю «Галпак» здійснювалось перевезення вантажу. Пункт навантаження: Хмельницька область, Шепетівський район, смт. Понінка, вул. Перемоги, 34. Пункт розвантаження: м. Жидачів.

27.07.2022 уповноваженими особами Відділу державного нагляду (контролю) у Хмельницькій області Державної служби України з безпеки на транспорті шляхом проведення заходів державного контролю, а саме рейдової перевірки на а.д. М30 252 км. Хмельницька область, перевірено транспортний засіб марки MERSEDES-BENZ, модель ATEGO, реєстраційний номер : НОМЕР_1 , ідентифікаційний номер транспортного засобу НОМЕР_2 , рік випуску 2007, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 , належного ОСОБА_1 під керуванням водія ОСОБА_2 .

Також судом встановлено, що водій ОСОБА_2 , який здійснював перевезення вантажу 27.07.2022, згідно наказу товариства з обмеженою відповідальністю «Галпак» «Про прийняття на роботу», прийнятий на посаду водія з посадовим окладом згідно зі штатним розписом з 08.06.2021.

За результатами перевірки було встановлено, що на момент проведення такої відсутня тахокарта водія за 27.07.2022, чим порушено ст. 48 Закону України «Про автомобільний транспорт».

У зв`язку з виявленням вищезазначеного порушення, посадовими особами Укртрансбезпеки було складено акт проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час здійснення перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом №321911 від 27.07.2022.

Як зазначено у даному акті, водій від підпису відмовився та з актом ознайомлений.

Відділом державного нагляду (контролю) у Львівській області Державної служби України з безпеки на транспорті проведено розгляд справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт, за результатами якого винесено постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу від 07.09.2022 №343226. Даною постановою до перевізника ФОП ОСОБА_1 застосовано адміністративно-господарський штраф, передбачений ч. 1 абз. 3 ст. 60 Закону України Про автомобільний транспорт, у сумі 17000,00 грн.

Позивач скористався процедурою адміністративного оскарження та оскаржив постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу від 07.09.2022 №343226 до Укртрансбезпеки.

Листом від 13.10.2022 №5920/3.1/15-22 Укртрансбезпека повідомила позивача, що постанова про застосування адміністративно-господарського штрафу від 07.09.2022 залишається без змін, а скарга без задоволення.

Не погоджуючись з такою постановою, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Засади організації та діяльності автомобільного транспорту визначені Законом України Про автомобільний транспорт від 05.04.2001 № 2344-ІІІ.

Цей закон регулює відносини між автомобільними перевізниками, замовниками транспортних послуг, органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування, пасажирами, власниками транспортних засобів, а також їх відносини з юридичними та фізичними особами-суб`єктами підприємницької діяльності, які забезпечують діяльність автомобільного транспорту та безпеку перевезень (ст. 3 Закону України Про автомобільний транспорт).

Відповідно до ч. 4 ст. 6 Закону України Про автомобільний транспорт реалізація державної політики у сфері автомобільного транспорту здійснюється через центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті, місцеві органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування.

Так, на виконання вимог абз. 4 п. 1 постанови Кабінету Міністрів України № 442 від 10.09.2014 "Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади" утворено Державну службу України з безпеки на транспорті, реорганізувавши шляхом злиття Державну інспекцію з безпеки на морському та річковому транспорті, Державну інспекцію з безпеки на наземному транспорті та підпорядкувавши Службі, що утворюється, Державну спеціальну службу транспорту.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 № 103 затверджено Положення про Державну службу України з безпеки на транспорті (далі - Постанова № 103).

Відповідно до п. 1 Постанови № 103 Державна служба України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра інфраструктури і який реалізує державну політику з питань безпеки на наземному транспорті та у сфері безпеки на морському та річковому транспорті (крім сфери безпеки мореплавства суден флоту рибного господарства).

Згідно з пп.1 п. 4 Постанови № 103 основними завданнями Укртрансбезпеки є, зокрема, реалізація державної політики з питань безпеки на автомобільному транспорті загального користування міському електричному, залізничному транспорті та у сфері безпеки на морському та річковому транспорті.

Відповідно до п. 8 Постанови № 103 Укртрансбезпека здійснює свої повноваження безпосередньо, через утворені в установленому порядку територіальні органи.

Пунктом 3 постанови Кабінету Міністрів України № 592 від 26.06.2015 "Деякі питання забезпечення діяльності Державної служби з безпеки на транспорті" утворені територіальні органи Державної служби з безпеки на транспорті як структурні підрозділи апарату Служби за переліком згідно з додатком 3, зокрема Управління Укртрансбезпеки у Вінницькій області.

В силу вимог п.п. 15, 27 п. 5 Постанови № 103 Укртрансбезпеки відповідно до покладених на неї завдань: здійснює габаритно-ваговий контроль транспортних засобів на автомобільних дорогах загального користування; здійснює нарахування плати за проїзд автомобільними дорогами транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні, під час здійснення габаритно-вагового контролю.

Водночас, процедуру здійснення державного контролю за додержанням суб`єктами господарювання, які провадять діяльність у сфері автомобільного транспорту, зокрема, вимог законодавства про автомобільний транспорт, норм та стандартів щодо організації перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом встановлено Порядком здійснення державного контролю на автомобільному транспорті, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.11.2006 № 1567 (далі - Порядок № 1567).

Відповідно до п. 2 Порядку № 1567 державному контролю підлягають усі транспортні засоби вітчизняних та іноземних суб`єктів господарювання, що здійснюють автомобільні перевезення пасажирів та вантажів на території України.

За приписами п. 4 Порядку № 1567 державний контроль на автомобільному транспорті здійснюється посадовими особами органу державного контролю шляхом проведення рейдових перевірок (перевірок на дорозі).

Відтак, саме на Укртрансбезпеку покладені повноваження щодо реалізації державної політики з питань безпеки на автомобільному транспорті загального користування, в тому числі державного контролю шляхом проведення рейдових перевірок (перевірок на дорозі).

Згідно із ст. 5 Закону України Про автомобільний транспорт основним завданням державного регулювання та контролю у сфері автомобільного транспорту є створення умов безпечного, якісного й ефективного перевезення пасажирів та вантажів, надання додаткових транспортних послуг.

Відповідно до ст. 6 Закону України Про автомобільний транспорт державний контроль автомобільних перевізників на території України здійснюється шляхом проведення планових, позапланових і рейдових перевірок (перевірок на дорозі). Державному контролю підлягають усі транспортні засоби українських та іноземних перевізників, що здійснюють автомобільні перевезення пасажирів і вантажів на території України.

Згідно з п. 14 Порядку № 1567 рейдовою перевіркою (перевіркою на дорозі) є перевірка транспортних засобів автомобільних перевізників на всіх видах автомобільних доріг на маршруті руху в будь-який час з урахуванням інфраструктури (автовокзали, автостанції, автобусні зупинки, місця посадки та висадки пасажирів, стоянки таксі і транспортних засобів, місця навантаження та розвантаження вантажних автомобілів, зони габаритно-вагового контролю, інші об`єкти, що використовуються автомобільними перевізниками для забезпечення діяльності автомобільного транспорту) щодо додержання автомобільними перевізниками вимог законодавства про автомобільний транспорт.

Відповідно до абз. 1 п. 15 Порядку № 1567 під час проведення рейдової перевірки (перевірки на дорозі) перевіряється виключно наявність визначених статтями 39 і 48 Закону документів, на підставі яких здійснюються перевезення автомобільним транспортом.

Статтею 34 Закону України Про автомобільний транспорт визначено, що автомобільний перевізник повинен: виконувати вимоги цього Закону та інших законодавчих і нормативно-правових актів України у сфері перевезення пасажирів та/чи вантажів; утримувати транспортні засоби в належному технічному і санітарному стані та забезпечувати їх зберігання відповідно до вимог статті 21 цього Закону; забезпечувати контроль технічного і санітарного стану транспортних засобів перед виїздом на маршрут; забезпечувати проведення медичного контролю стану здоров`я водіїв; організувати проведення періодичного навчання водіїв методам надання домедичної допомоги потерпілим від дорожньо-транспортних пригод; забезпечувати умови праці та відпочинку водіїв згідно з вимогами законодавства; забезпечувати проведення стажування та інструктажу водіїв у порядку, визначеному центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері транспорту; забезпечувати безпеку дорожнього руху; забезпечувати водіїв відповідною документацією на перевезення пасажирів.

Відповідно до ст. 48 Закону України Про автомобільний транспорт автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення.

Документами для здійснення внутрішніх перевезень вантажів є:

- для автомобільного перевізника документ, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством;

- для водія - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством.

Системний аналіз наведених законодавчих норм свідчить, що визначений ст. 48 Закону України Про автомобільний транспорт перелік документів не є вичерпним, оскільки законодавством можуть бути передбачені інші документи, що є необхідними для здійснення внутрішніх перевезень вантажів.

Так, відповідно до Конвенції Міжнародної організації праці 1979 року № 153 про тривалість робочого часу та періоди відпочинку на дорожньому транспорті, статті 18 Закону України "Про автомобільний транспорт" та з метою організації безпечної праці та ефективного контролю за роботою водіїв колісних транспортних засобів розроблено Положення про робочий час і час відпочинку водіїв колісних транспортних засобів, затвердженого наказом Міністерства транспорту та зв`язку України від 07.06.2010 № 340 (далі - Положення № 340).

Суд відзначає, що у силу змісту правового висновку постанови Верховного Суду від 11.02.2020 по справі № 820/4624/17 положення ст. 48 Закону України Про автомобільний транспорт у кореспонденції з Конвенцією № 153 та Положенням № 340 вимагають або обладнання транспортного засобу справним та повіреним тахографом, або ведення водієм письмового документа з приводу часу роботи у вигляді індивідуальної контрольної книжки водія.

Положення № 340 встановлює особливості регулювання робочого часу та часу відпочинку водіїв колісних транспортних засобів та порядок його обліку.

Пунктом 1.3 Положення № 340 передбачено, що вимоги цього Положення поширюються на автомобільних перевізників та водіїв, які здійснюють внутрішні перевезення пасажирів чи/та вантажів колісними транспортними засобами.

За змістом пункту 6.1 Положення № 340 автобуси, що використовуються для нерегулярних і регулярних спеціальних пасажирських перевезень, для регулярних пасажирських перевезень на міжміських автобусних маршрутах протяжністю понад 50 км, вантажні автомобілі з повною масою понад 3,5 тонн повинні бути обладнані діючими та повіреними тахографами.

Водії зберігають записи щодо режиму праці та відпочинку протягом робочої зміни та 28 днів з дня її закінчення.

Порядок установлення, технічного обслуговування та використання контрольних пристроїв (тахографів) на автомобільних транспортних засобах (крім таксі), які використовуються для надання послуг з перевезення пасажирів та вантажів визначений Інструкцією з використання пристроїв (тахографів) на автомобільному транспорті, яка затверджена наказом Міністерства транспорту та зв`язку України від 24.06.2010 № 385 (далі - Інструкція № 385).

Згідно з п. 1.3 Інструкції № 385 ця Інструкція поширюється на суб`єктів господарювання, які проводять діяльність у сфері надання послуг з перевезення пасажирів та/або вантажів автомобільними транспортними засобами (крім таксі).

Приписами п. 3.3 Інструкції № 385 встановлено, що водій транспортного засобу, обладнаного тахографом, повинен мати про собі, зокрема, заповнені тахокарти у кількості, що передбачена ЄУТР, або картку водія чи роздруківку даних роботи тахографа у разі обладнання транспортного засобу цифровим тахографом.

Отже, як зазначалося раніше, наведений у ст. 48 Законом України Про автомобільний транспорт перелік документів не є вичерпним, тобто законодавцем передбачено можливість його доповнення іншими, визначеними законодавством документами, одним з яких є заповнені: 1) тахокарти (щоденні реєстраційні листки режиму праці та відпочинку водія) у кількості, що передбачена ЄУТР; 2) або картка водія чи роздруківка даних роботи тахографа у разі обладнання транспортного засобу цифровим тахографом.

В Україні реєстраційні листи режимів праці та відпочинку водіїв втілені у формі тахокарт або картки водія чи роздруківки даних роботи тахографа (згідно з п. 3.3 Інструкції № 385).

Відтак, Закон України Про автомобільний транспорт зобов`язує автомобільних перевізників та водіїв мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення, до яких відносяться, зокрема, особиста картка водія до цифрового тахографа та роздруківка даних роботи цифрового тахографа.

Так, підставою для висновків контролюючого органу про порушення позивачем вимог ст. 48 Закону України Про автомобільний транспорт є відсутність у водія тахокарт за 27.07.2022.

Проте, у межах цього спору учасниками справи не оспорюється правильність висновків контролюючого органу про відсутність у водія під час рейдової перевірки тахокарт за 27.07.2022. Спірним є те, що позивач не вважає себе автомобільним перевізником, оскільки у товарно-транспортній накладній №8 від 26.07.2022, яка була наявна у водія ОСОБА_2 автомобільним перевізником вказано товариство з обмеженою відповідальністю «Галпак».

Статтею 60 Закону України «Про автомобільний транспорт» передбачені види відповідальності за порушення законодавства про автомобільний транспорт, які застосовуються до автомобільних перевізників.

Так, відповідно до абз.3, ч. 1 ст. 60 Закону України «Про автомобільний транспорт», за порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників застосовуються адміністративно-господарські штрафи, зокрема, надання послуг з перевезень пасажирів та вантажів без оформлення документів, перелік яких визначений статтями 39 та 48 цього Закону, - штраф у розмірі ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Таким чином, як зазначено в ч. 1 ст. 60 Закону України «Про автомобільний транспорт», суб`єктом відповідальності за вказане правопорушення є саме автомобільний перевізник.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про автомобільний транспорт», автомобільний перевізник - фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами;

вантажні перевезення - це перевезення вантажів вантажними автомобілями;

водій - особа, яка керує транспортним засобом і має відповідне посвідчення встановленого зразка.

Автомобільним перевізником, що здійснює перевезення вантажів на договірних умовах, є суб`єкт господарювання, який відповідно до законодавства та одержаної ліцензії надає послугу згідно з договором про перевезення вантажу транспортним засобом, що використовують на законних підставах (ст. 33 Закону України «Про автомобільний транспорт»).

При цьому, відповідно до ст. 1 Правил дорожнього руху України власником транспортного засобу є фізична або юридична особа, яка володіє майновими правами на транспортний засіб та має на це відповідні документи.

Отже, законом чітко визначено відмінність між особою яка володіє майновими правами на транспортний засіб та особою, яка використовує його або безпосередньо, або через водія (іншу юридичну особу) для здійснення перевезень.

Таким чином, власник транспортного засобу та перевізник можуть бути як однією особою, так і різними.

При цьому, суб`єктом відповідальності за порушення законодавства про автомобільний транспорт, є автомобільний перевізник.

На підтвердження тих обставин, що позивач не був автомобільним перевізником при проведенні рейдової перевірки судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 є власником спеціалізованого вантажного фургона марки MERSEDES-BENZ, модель ATEGO, реєстраційний номер НОМЕР_1 , ідентифікаційний номер транспортного засобу НОМЕР_2 , рік випуску 2007, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 від 13.07.2022, а також загального причепу бортово - тентованої марки KONAR, модель JG2, ідентифікаційний номер транспортного засобу НОМЕР_4 , рік випуску 2011, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_5 від 13.07.2022.

13.07.2022 між ФОП ОСОБА_1 (надалі - орендодавець) та товариством з обмеженою відповідальністю «Галпак» (надалі - орендар) укладено договір оренди транспортного засобу №2290.

Згідно п.1.1 договору в порядку та на умовах, визначених цим договором, орендодавець зобов`язується передати орендареві у строкове платне користування об`єкти рухомого майна, зокрема, спеціалізований вантажний фургон марки MERSEDES-BENZ, модель ATEGO, реєстраційний номер НОМЕР_1 , ідентифікаційний номер транспортного засобу НОМЕР_2 , рік випуску 2007 та причіп бортово - тентованого марки KONAR, модель JG2, ідентифікаційний номер транспортного засобу НОМЕР_4 , рік випуску 2011.

На виконання п.2.1 договору оренди транспортного засобу №2290 від 13.07.2022, сторонами укладено акт передання-приймання майна №2290 від 13.07.2022.

Також судом встановлено, що згідно товарно-транспортної накладної від 26.07.2022 № автомобільним перевізником - товариством з обмеженою відповідальністю «Галпак» - здійснювалось перевезення вантажу. Пункт навантаження: Хмельницька область, Шепетівський район, смт. Понінка, вул. Перемоги, 34. Пункт розвантаження: м. Жидачів.

Також судом встановлено, що водій ОСОБА_2 , який здійснював перевезення вантажу 27.07.2022, згідно наказу товариства з обмеженою відповідальністю «Галпак» «Про прийняття на роботу», прийнятий на посаду водія з посадовим окладом згідно зі штатним розписом з 08.06.2021.

Таким чином, матеріалами справи підтверджується, що в день здійснення перевірки позивач не був автомобільним перевізником у розумінні Закону України "Про автомобільний транспорт", відповідно, не є і суб`єктом відповідальності за цим Законом.

Суд не може оминути увагою є й те що одним видів господарської діяльності позивача є : код КВЕД 77.12. надання в оренду вантажних автомобілів.

У свою чергу відповідачем будь-яких доказів на підтвердження того, що на момент здійснення перевірки перевізником був саме ФОП ОСОБА_1 до суду не надано.

Разом з цим, у відзиві на адміністративний позов відповідач посилається на відсутність у позивача тимчасового реєстраційного талону, документа, які на переконання відповідача, підтвердили б факт того, що позивач не є автомобільним перевізником.

З цього приводу суд звертає увагу, що в акті перевірки від 27.07.2022 №321911 не зазначено такого порушення як відсутність тимчасового реєстраційного талону. Отже, доводи відповідача щодо відсутності такого документа суд визнає безпідставними.

Враховуючи вищевикладені встановлені судом обставини, суд доходить висновку, що відповідачем не доведено, що на момент перевірки транспортного засобу ФОП ОСОБА_1 не був перевізником та не був відповідальний за забезпечення водія належним пакетом документів, зокрема оформленою тахокартою водія.

Згідно із ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

за наслідками розгляду справи суд висновує, що постанова Відділу Державного нагляду (контролю) у Львівській області Державної служби України з безпеки на транспорті від 07.09.2022 №343226 про застосування адміністративно-господарського штрафу є такою, що не відповідає вимогам ч. 2 ст. 2 КАС України, оскільки прийнята без урахування всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, а отже, є протиправною та підлягає скасуванню.

Згідно з ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною 1 ст. 72 КАС України встановлено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 73 КАС України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ч.ч. 1, 2 ст. 76 КАС України).

Частинами 1, 2 ст. 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Докази суду надають учасники справи. Суд може пропонувати сторонам надати докази та збирати докази з власної ініціативи, крім випадків, визначених цим Кодексом.

Звідси, виходячи зі змісту заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, наявних в матеріалах справи, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Щодо відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд зазначає таке.

Статтею 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з ч. 2 ст. 16 КАС України представництво в суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Частинами 2, 3 ст. 134 КАС України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно зі ст. 30 Закону №5076-VI Про адвокатуру та адвокатську діяльність від 05.07.2012 гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до ч. 4 ст. 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно з ч. 5 ст. 134 КАС України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 6 ст. 134 КАС України).

За вимогами ч. 7 ст. 134 КАС України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно з ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до ч. 7, 9 ст. 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, зокрема, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Європейським судом з прав людини від 23.01.2014 у справі East/West Alliance Limited проти України, заява №19336/04, зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. Угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (п.п. 268, 269).

Згідно з висновком, сформованим Європейським судом з прав людини у рішенні у справі Лавентс проти Латвії (Lavents v. Latvia), від 28.11.2002, відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір і які були дійсно необхідними.

Отже, при визначенні суми відшкодування витрат, пов`язаних з наданням правничої допомоги, необхідно виходити з реальності цих витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи.

До матеріалів справи на підтвердження складу та розміру понесених витрат на професійну правничу допомогу позивачем надано копії:

- договору-доручення про надання правової допомоги від 29.09.2022 №б/н;

- ордеру серії ВС №1167835 від 30.10.2022;

- свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії ЛВ№000211;

- додаткової угоди №1 до договору-доручення про надання правової допомоги № б/н від 29.09.2022;

- акта приймання-передачі наданих послуг №1 від 30.09.2022 про надання правової (професійної правничої) допомоги згідно договору-доручення про надання правової допомоги від 29.09.2022;

- акта приймання-передачі наданих послуг №2 від 30.10.2022 про надання правової (професійної) допомоги згідно договору-доручення про надання правової допомоги від 29.09.2022.

Відповідно до умов договору договору-доручення про надання правової допомоги від 29.09.2022, зокрема п.1.1 договору, предметом даного договору є надання адвокатом усіма законними методами та способами правової допомоги клієнту у справах, які пов`язані чи можуть пов`язані зі захистом та відновленням порушених, оспорюваних, невизнаних його прав та законних інтересів щодо оскарження постанови про застосування адміністративно-господарського штрафу №343226 від 07.09.2022.

Відповідно до додаткової угоди №1 до договору-доручення про надання правової допомоги №б/н від 29.09.2022 визначено порядок оплати юридичних послуг (гонорару) адвокату за надання правової допомоги у спорі про оскарження постанови про застосування адміністративно-господарського штрафу №343226 від 07.09.2022.

Згідно п.7.1 додаткової угоди, правова допомога вважається наданою після підписання акта приймання-передачі наданої правової допомоги, який підписується сторонами та скріплюється печатками.

Зі змісту акта приймання-передачі наданих послуг №1 від 30.09.2022 про надання правової (професійної правничої) допомоги згідно договору-доручення про надання правової допомоги від 29.09.2022 з`ясовано, що адвокат надав такі послуги клієнту із зазначенням витраченого часу:

- 29.09.2022 - вивчення письмових документів щодо застосування по відношенню до клієнта адміністративно-господарського штрафу, а також ознайомлення з обставинами і документами, які передували накладенню такого стягнення (3 години);

- 29.09.2022 - проведення консультації ФОП ОСОБА_1 щодо оскарження постанови про накладення адміністративно-господарського штрафу у адміністративному порядку (1 година);

-30.09.2022 - складення та надіслання скарги на постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу №343226 від 07.09.2022 (5 годин).

Сума гонорару адвоката за надану правову (професійну правничу) допомогу згідно договору становить 1800 гривень без ПДВ.

Зі змісту акта приймання-передачі наданих послуг №2 від 30.10.2022 про надання правової (професійної правничої) допомоги згідно договору-доручення про надання правової допомоги від 29.09.2022 з`ясовано, що адвокат надав такі послуги клієнту із зазначенням витраченого часу:

29.10.2022 - проведення консультації ФОП ОСОБА_1 щодо оскарження постанови про накладення адміністративно-господарського штрафу у судовому порядку (1 година);

30.10.2022 - складення та надіслання до Львівського окружного адміністративного суду позовної заяви про визнання протиправною та скасування постанови про застосування адміністративно-господарського штрафу №343226 від 07.09.2022 (7 годин).

Сума гонорару адвоката за надану правову (професійну правничу) допомогу згідно договору становить 2200 гривень без ПДВ.

Суд зауважує, що правнича допомога у розмірі 4000,00 грн. наразі не сплачена позивачем.

Проте суд зазначає, що ст. 134 КАС України передбачає можливість здійснювати розподіл судових витрат на правничу допомогу адвоката, які підлягають сплаті, тобто, ще не сплачені стороною.

Правова позиція з цього питання викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 21 січня 2021 року у справі № 280/2635/20, у якій Суд зазначив про те, що «КАС України у редакції, чинній з 15.12.2017, імплементував нову процедуру відшкодування витрат на професійну правову допомогу, однією з особливостей якої є те, що відшкодуванню підлягають витрати, незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

Витрати в розмірі 4000,00 грн. на професійну правничу допомогу адвоката дійсно понесені позивачем та підтверджено належними і допустимим доказами.

Дослідивши вказані вище письмові докази суд вважає за необхідне зменшити розмір стягуваних судових витрат.

Суд звертає увагу на відсутність з боку відповідача клопотань про зменшення витрат на оплату правничої допомоги відповідно до ч. 7 ст. 134 КАС України.

Суд, вирішуючи питання співмірності витрат адвоката, заявлених до стягнення, зазначає, що ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України не позбавляє права суду перевіряти дотримання позивачем вимог ч. 5 ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України щодо співмірності заявлених до стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

При цьому суд звертає увагу на те, що при визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, слід керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною, зокрема, у постановах від 26.06.2019 у справі №200/14113/18-а, від 31.03.2020 у справі №726/549/19, від 21.05.2020 у справі №240/3888/19.

Проаналізувавши розрахунок витрат на надання правової допомоги та враховуючи критерій обґрунтованості та доцільності понесених позивачем витрат, суд вважає розмір витрат на оплату послуг адвоката у даній адміністративній справі не співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт та значенням справи для сторони.

У контексті викладеного суд зауважує, що предмет спору у цій справі не є складним, містить лише епізод взаємопов`язаних спірних правовідносин, не потребує вивчення великого обсягу фактичних даних, обсяг і складність складених процесуальних документів не є значними. Відтак, суд вважає за необхідне зменшити суму до 1000 грн.

Щодо решти витрат на професійну правничу допомогу повинен понести позивач.

Щодо судового збору, то відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись ст.ст. 2, 19-20, 22, 25-26, 90, 139, 143, 241-246, 255, 257-258, 293, 295, пп. 15.5 п.15 розділу VII Перехідні положення КАС України, суд,

в и р і ш и в :

адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати протиправною та скасувати постанову Відділу Державного нагляду (контролю) у Львівській області Державної служби України з безпеки на транспорті від 07.09.2022 №343226 про застосування адміністративно-господарського штрафу.

Стягнути з Державної служби України з безпеки на транспорті (місцезнаходження: 01135, м. Київ, пр. Перемоги, 14; ) на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_6 ) 2481 (дві тисячі чотириста вісімдесят одну) гривню рівно судових витрат у вигляді судового збору.

Стягнути з Державної служби України з безпеки на транспорті (місцезнаходження: 01135, м. Київ, пр. Перемоги, 14; ) на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_6 ) 1000 (одну тисячу) гривень рівно судових витрат у вигляді витрат на професійну правничу допомогу.

Рішення може бути оскаржене, згідно зі ст. 295 КАС України, протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили, згідно зі ст. 255 КАС України, після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 30.01.2023.

Суддя Потабенко В.А.