Справа № 260/802/22
Суддя: Кухтей Руслан Віталійович
Дата ухвалення: 2023-01-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2023 рокуЛьвівСправа № 260/802/22 пров. № А/857/14063/22

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі :

головуючого судді : Кухтея Р.В.,

суддів : Носа С.П., Шевчук С.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) Державної прикордонної служби України на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 29 серпня 2022 року (ухвалене головуючою-суддею Калинич Я.М. в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження у м. Ужгороді) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) Державної прикордонної служби України про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в :

У лютому 2022 року ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) Державної прикордонної служби України (далі - в/ч НОМЕР_1 , відповідач), в якому просив визнати протиправними дії в/ч НОМЕР_1 щодо не включення до складу його місячного грошового забезпечення як розрахункової величини у квітні 2017 року при нарахуванні та при визначенні розміру одноразової грошової допомоги, передбаченої ч.2 ст.15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» №2011-XII від 20.12.1991 (далі - Закон №2011-XII) щомісячної додаткової грошової винагороди, визначеної постановою Кабінету Міністрів України №889 від 22.09.2010 «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій» (далі - Постанова №889), зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити на його користь недоплачену одноразову грошову допомогу, передбачену вищевказаною нормою в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за 26 календарних років, з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, визначеної Постановою №889, визнати протиправними дії в/ч НОМЕР_1 в частині виплати йому допомоги на оздоровлення та матеріальної допомоги на соціальні потреби у 2016, 2017 роках не у розмірі грошового забезпечення та стягнути з в/ч НОМЕР_1 на його користь недоплачену допомогу на оздоровлення та матеріальну допомогу на соціальні потреби за 2016, 2017 роки у розмірі грошового забезпечення.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 29.08.2022 позовні вимоги були задоволені частково. Визнано протиправними дії в/ч НОМЕР_1 , як правонаступника, щодо не включення до складу місячного грошового забезпечення ОСОБА_1 як розрахункової величини у квітні 2017 року при нарахуванні та при визначенні розміру одноразової грошової допомоги, передбаченої ч.2 ст.15 Закону №2011-XII щомісячної додаткової грошової винагороди, визначеної Постановою №889, зобов`язано в/ч НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 недоплачену одноразову грошову допомогу, передбачену ч.2 ст.15 цього Закону в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за 26 календарних років з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, визначеної Постановою №889, визнано протиправними дії в/ч НОМЕР_1 в частині виплати ОСОБА_1 допомоги на оздоровлення та матеріальної допомоги на соціальні потреби у 2016 році та у 2017 році не у розмірі грошового забезпечення та зобов`язано в/ч НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 недоплачену допомогу на оздоровлення та матеріальну допомогу на соціальні потреби у 2016 та 2017 роках у розмірі грошового забезпечення. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, в/ч НОМЕР_1 подала апеляційну скаргу, в якій через неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права просить його скасувати та прийняти постанову, якою відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що ні Постановою Кабінету Міністрів України №1294 від 07.11.2007 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких» (далі - Постанова №1294), ні наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України (далі - АДПСУ) №425 від 20.05.2008 «Про затвердження Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовців Державної прикордонної служби України» (далі - Інструкція №425) не визначено такого виду грошового забезпечення як додаткова грошова винагорода. Також відповідач зазначив, що на реалізацію п.2 Постанови №889 було прийнято Інструкцію про розміри і порядок виплати додаткової грошової винагороди військовослужбовцям ДПСУ, згідно п.8 якої винагорода не включається до складу грошового забезпечення, з якого здійснюється обчислення одноразових додаткових видів грошового забезпечення та інших одноразових виплат.

У письмовому відзиві на апеляційну скаргу представник позивача просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Згідно п.3 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні по справі матеріали та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.

З матеріалів справи видно, що згідно наказу начальника 93 прикордонного загону Західного регіонального управління ДПСУ №74-ос від 20.04.2017 ОСОБА_1 було знято з усіх видів забезпечення та виключено зі списків прикордонного загону з 19.04.2017 (у зв`язку із закінчення строку контракту).

Під час проходження військової служби позивач, у період з лютого 2016 року по квітень 2017 року отримував у складі грошового забезпечення щомісячну додаткову грошову винагороду, що підтверджується відомостями особової картки заробітної плати.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивачу було виплачено допомогу на оздоровлення, матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань у квітні 2016 року, у лютому та квітні 2017 року відповідно, а при звільненні з військової служби була виплачена одноразова грошова допомога в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби у квітні 2017 року.

Як вбачається з відповіді Західного регіонального управління ДПСУ №12/С-11 від 22.04.2021, відповідно до п.2 директиви АДПСУ №53 дск від 20.05.2020 «Про припинення діяльності 93 прикордонного загону Державної прикордонної служби України у результаті реорганізації» правонаступником 93 прикордонного загону ДПСУ (в/ч НОМЕР_1 ) визнано 7 карпатський прикордонний загін (в/ч НОМЕР_1 ), код ЄДРПОУ НОМЕР_4 .

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач протиправно не включив до складу грошового забезпечення позивача, з якого нараховано одноразову грошову допомогу при звільненні, щомісячну додаткову грошову винагороду, передбачену Постановою №889.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального права та з дотриманням норм процесуального права, а також при повному, всебічному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, виходячи з наступного.

Згідно ч.1 ст.308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог не оскаржується, а тому суд апеляційної інстанції не надає правової оцінки спірним правовідносинам у цій частині та не вбачає підстав для застосування положень частини другої цієї статті.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

За змістом частини першої статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» №2232-XII від 25.03.1992 (далі - Закон №2232-XII), військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Частиною першою статті 9 Закону №2011-XII визначено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Згідно пункту 1 Постанови №1294, грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Частиною другою статті 15 Закону №2011-ХІІ передбачено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Підпунктом 2 пункту 1 Постанови №889 встановлено військовослужбовцям Збройних Сил (крім тих, що зазначені у підпункті 1 цього пункту, та військовослужбовців строкової військової служби) щомісячну додаткову грошову винагороду : з 1 квітня 2013 року - у розмірі, що не перевищує 20 відсотків місячного грошового забезпечення; з 1 вересня 2013 року - у розмірі, що не перевищує 40 відсотків місячного грошового забезпечення; з 1 січня 2014 року - у розмірі, що не перевищує 60 відсотків місячного грошового забезпечення; з 1 квітня 2014 року - у розмірі, що не перевищує 80 відсотків місячного грошового забезпечення; з 1 липня 2014 року - у розмірі, що не перевищує місячне грошове забезпечення.

Колегія суддів, здійснивши перевірку дій суб`єкта владних повноважень щодо відповідності визначеним ч.2 ст.2 КАС України критеріям правомірності, вважає за необхідне зазначити наступне.

Статтею 17 Конституції України визначено, що захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.

Держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Право на одноразову допомогу при звільненні позивач набув відповідно до статті 15 Закону №2011-ХІІ, що не заперечується відповідачем.

Крім того, колегія суддів зазначає, що щомісячна додаткова грошова винагорода, передбачена Постановою №889, виплачувалась позивачу постійно щомісяця до дня звільнення його із військової служби.

Однак, додаткову грошову винагороду до складу грошового забезпечення, з якого обчислено одноразову грошову допомогу у разі звільнення з військової служби позивачу не було включено.

Спірним питанням є склад грошового забезпечення військовослужбовців, що має включатися при обрахунку розміру цієї допомоги.

Колегія суддів враховує, що питання складу грошового забезпечення військовослужбовців було предметом розгляду Великої Палати Верховного Суду, викладене у постанові від 06.02.2019 по справі №522/2738/17. У вказаній справі, Велика Палата Верховного Суду дійшла таких висновків.

Згідно ч.2, 3 ст.9 Закону №2011-ХІІ, до складу грошового забезпечення входять : посадовий оклад, оклад за військовим званням, щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

Таким чином, до складу грошового забезпечення військовослужбовців входять чотири види складових, а саме : 1) посадовий оклад; 2) оклад за військовим званням; 3) щомісячні додаткові види грошового забезпечення; 4) одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Тобто, до грошового забезпечення військовослужбовців, як обрахункової величини, не включаються одноразові додаткові види грошового забезпечення, зокрема щорічні, щоквартальні, разові додаткові види грошового забезпечення, крім щомісячних, або тих, що виплачуються раз на місяць.

Такий принциповий підхід застосовується незалежно від виду виплат.

Таким чином, оскільки додаткова грошова винагорода на підставі Постанови №889 нараховувалась і виплачувалась позивачу щомісяця, підстави вважати таку винагороду одноразовим видом грошового забезпечення відсутні.

За наведеного правового регулювання та обставин справи, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що відповідач протиправно не включив до складу грошового забезпечення позивача, з якого нараховано одноразову грошову допомогу при звільненні, щомісячну додаткову грошову винагороду, передбачену Постановою №889.

Вказане узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 16.05.2019 по справі №826/11679/17, від 01.07.2019 по справі №826/3398/17, від 19.02.2020 по справі №822/2741/17, від 31.03.2021 по справі №620/2878/20, від 29.11.2021 по справі №520/5984/20, які в силу положень ч.5 ст.242 КАС України мають бути враховані при розгляді цієї справи.

Водночас, колегія суддів не вбачає підстав для застосування до спірних правовідносин положень Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженої наказом Міністерства оборони України №260 від 11.06.2008, відповідно до Постанови №1294 та Інструкції про розміри і порядок виплати щомісячної додаткової грошової винагороди військовослужбовцям Збройних Сил України, затвердженої наказом Міністерства оборони України №550 від 24.10.2016, виданої на виконання Постанови №889, за змістом яких додаткові винагороди не включаються до складу грошового забезпечення, з якого нараховується одноразова грошова допомога у разі звільнення з військової служби.

Частиною четвертою статті 9 Закону №2011-ХІІ Міністру оборони України надано повноваження лише визначати порядок виплати грошового забезпечення, тоді як право визначення розміру одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби та види виплат військовослужбовцям, які включаються до складу місячного грошового забезпечення законом, не віднесено до його компетенції та може бути змінено лише законодавцем.

Отже, при визначенні розміру грошового забезпечення застосуванню підлягає саме Закон №2011-ХІІ, а не підзаконні акти, які звужують поняття грошового забезпечення та суперечать вимогам цього Закону.

Стосовно позовних вимог про визнання протиправними дій в/ч НОМЕР_1 в частині виплати позивачу допомоги на оздоровлення та матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань у 2016-2017 роках не у розмірі грошового забезпечення, колегія суддів вважає за необхідне вказати наступне.

Згідно копій особистих карток грошового забезпечення позивача за 2016-2017 роки, у квітні 2016 року йому було виплачено грошову допомогу на оздоровлення та матеріальну допомогу на вирішення соціально-побутових питань, а також у лютому 2017 року було виплачено грошову допомогу на оздоровлення та у квітні 2017 року матеріальну допомогу на вирішення соціально-побутових питань.

Вказані виплати здійснені без урахування щомісячної додаткової грошової винагороди, що підтверджено особистими картками грошового забезпечення позивача за 2016-2017 роки.

Оскільки судом встановлено факт нарахування та виплати позивачу у 2016, 2017 роках до його звільнення з військової служби додаткової грошової винагороди, на підставі Постанови №889, колегія суддів вважає, що позовні вимоги про визнання протиправними дій відповідача в частині виплати позивачу допомоги на оздоровлення та матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань в 2016 та 2017 роках, без урахування у складі місячного грошового забезпечення для обрахунку вказаних виплат щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої Постановою №889 також є обґрунтованими.

Аналізуючи наведені правові норми та обставини справи, колегія суддів вважає вірними висновки суду першої інстанції, що належним способом відновлення порушених прав позивача є зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити на його користь недоплачену допомогу на оздоровлення та матеріальну допомогу на вирішення соціально-побутових питань за 2016, 2017 роки, з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої Постановою №889.

Конституційний Суд України, який неодноразово розглядав питання, пов`язані з реалізацією права на соціальний захист, сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України виокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме - у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (рішення Конституційного Суду України від 06.07.1999 №8-рп/99 та від 20.03.2002 №5-рп/2002).

Необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян, як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов`язана з ризиком для життя і здоров`я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей.

Конституційний Суд України у рішенні від 17.03.2004 №7-рп/2004 вказав, що визначений законами України відповідно до положень статті 17 Конституції України комплекс організаційно-правових та економічних заходів, спрямованих на забезпечення соціального захисту військовослужбовців та працівників правоохоронних органів, зумовлений не їх непрацездатністю або відсутністю достатніх засобів для існування (стаття 46 Конституції України), а особливістю професійних обов`язків, пов`язаних з ризиком для життя та здоров`я, певним обмеженням конституційних прав і свобод, у тому числі і права заробляти матеріальні блага для забезпечення собі і своїй сім`ї рівня життя, вищого за прожитковий мінімум. Тобто соціальні гарантії військовослужбовців та працівників правоохоронних органів випливають з характеру покладених на них службових обов`язків у зв`язку з виконанням ними державних функцій.

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України та ст.17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини», суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерела права.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» (рішення від 18.07.2006).

Зокрема, у пункті 23 рішення ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника.

Так, у рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 09.12.1994). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland) від 01.07.2003). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland) від 27.09.2001).

Інші зазначені в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Згідно ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення ухвалене відповідно до норм матеріального та процесуального права, а висновки суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, які не спростовані доводами апеляційної скарги, у зв`язку з чим відсутні підстави для її задоволення.

Одночасно слід зазначити, що в контексті положень п.3 ч.6 ст.12 КАС України дана справа відноситься до категорій справ незначної складності, а тому судове рішення, постановлене за результатами апеляційного перегляду в касаційному порядку оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 цього Кодексу.

Керуючись ст.ст.12, 308, 311, 315, 316, 321, 325, 328, 329 КАС України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) Державної прикордонної служби України залишити без задоволення, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 29 серпня 2022 року по справі №260/802/22 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. В. Кухтей
судді С. П. Нос
С. М. Шевчук