Справа № 640/7284/22
Суддя: Пилипенко Олена Євгеніївна
Дата ухвалення: 2023-01-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/7284/22 Суддя першої інстанції: Шейко Т.І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2023 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Пилипенко О.Є.

суддів - Глущенко Я.Б. та Черпіцької Л.Т.,

при секретарі - Ткаченко В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 та Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 вересня 2022 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання протиправними дій, зобов`язати вчинити дії,

В С Т А Н О В И Л А :

У травні 2022 року позивач - ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання протиправними дій, зобов`язати вчинити дії, в якому просив:

- визнати протиправними дій Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо відмови в призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 шляхом зарахування періодів роботи в Республіканському управлінні механізації шляхового будівництва Республіканського об`єднання «Укршляхбуд» з 06.04.1981 року по 01.10.1993 року на підставі показань свідків;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві призначити ОСОБА_1 пенсію за віком, шляхом зарахування періодів роботи в Республіканському управлінні механізації шляхового будівництва Республіканського об`єднання «Укршляхбуд» з 06.04.1981 року по 01.10.1993 року на підставі показань свідків.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 12 вересня 2022 року адміністративний позов задоволено частково:

- визнано протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві щодо неналежного розгляду заяви ОСОБА_1 про допит свідків для підтвердження стажу позивача в Республіканському управлінні механізації шляхового будівництва Республіканського об`єдання «Укршляхбуд»;

- зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у м. Києві повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком з урахуванням показань свідків, які б знали заявника по спільній з ним роботі на одному підприємстві, в установі, організації (в тому числі колгоспі) або в одній системі і мали документи про свою роботу за час, стосовно якого вони підтверджують роботу заявника в Республіканському управлінні механізації шляхового будівництва Республіканського об`єдання «Укршляхбуд» у період з 06.04.1981 року по 01.10.1993 року;

- у задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись з судовим рішенням, ОСОБА_1 та Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві звернулися з апеляційними скаргами, в якій ОСОБА_1 просив частково скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою адміністративний позов задовольнити повністю, Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову про відмову у задоволенні позову.

Свої вимоги апелянти обґрунтовують тим, що судом першої інстанції при постановленні оскаржуваного рішення було неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, порушено норми матеріального та процесуального права.

Відзиви від ОСОБА_1 та Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві на апеляційні скарги до суду апеляційної інстанції не надходили.

Відповідно до ч.ч.1, 2, 3 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

У відповідності до ст.. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Приймаючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що Головним управлінням Пенсійного фонду України в м. Києві вчинено протиправну бездіяльність, що полягає у неналежному розгляді заяви ОСОБА_1 про призначення пенсії, оскільки пенсійним органом при розгляді заяви не було запропоновано позивачу усі можливі способи для підтвердження страхового стажу у разі втрати трудової книжки, а заява позивача про підтвердження факту роботи шляхом допиту свідків була проігнорована, при цьому, повноваження щодо допиту свідків та встановлення факту роботи особи, що звернулась за призначенням пенсії, на тому чи іншому підприємстві належить виключно до органів Пенсійного фонду України, отже належним способом захисту прав та інтересів позивача є визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо неналежного розгляду заяви позивача про призначення пенсії за віком та зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивача про призначення пенсії та допитати у ході розгляду цієї заяви свідків, які працювали разом з позивачем та можуть підтвердити факт його роботи на підприємстві.

Колегія суддів, з метою повного захисту прав позивача вважає за необхідне скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову про задоволення позову, з огляду на наступне.

Як встановлено судом та вбачається з наявних матеріалів справи, ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві з заявою від 18 вересня 2019 року про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». При цьому трудова книжка позивача була загублена.

Головне управління Пенсійного фонду України у м. Києві листом від 01 жовтня 2019 року №214937/03 повідомило позивача, що в нього відсутній необхідний страховий стаж для призначення пенсії за віком, у зв`язку з чим у призначенні пенсії відмовлено.

У подальшому позивач 09 грудня 2019 року звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві з заявою про підтвердження наявного стажу роботи та допит свідків, які працювали разом з позивачем.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 26 січня 2021 року у справі №640/2987/20 було зобов`язано відповідача повторно розглянути заяву позивача про призначення пенсії за віком з урахуванням показань свідків, які б знали заявника по спільній з ним роботі на одному підприємстві, в установі, організації (в тому числі колгоспі) або в одній системі і мали документи про свою роботу за час, стосовно якого вони підтверджують роботу заявника в Республіканському управлінні механізації шляхового будівництва Республіканського об`єднання «Укршляхбуд» у період з 06 квітня 1981 року по 01 жовтня 1993 року.

Однак листом від 14 лютого 2022 року відповідач відмовив у призначені пенсії, посилаючись на неможливість зарахувати позивачу стаж на підставі показання свідків, з огляду на те, що один зі свідків, а саме гр. ОСОБА_2 працював у Республіканському управлінні механізації дорожнього будівництва лише до 02 серпня 1993 року, а тому відсутні підстави для зарахуванням до загального трудового стажу період роботи позивача з 01 квітня 1981 року по 01 жовтня 1993 року.

Вважаючи вказану відмову протиправною, позивач звернувся із вказаним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, висновкам суду першої інстанції та доводам апелянтів, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною першою статті 46 Конституції України закріплено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Так, принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, визначені Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV.

Статтею 1 Закону № 1058-IV встановлено, що пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.

Страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачувався збір на обов`язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом і за який сплачено страхові внески.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 8 Закону № 1058-IV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Згідно частини першої статті 26 Закону № 1058-IV особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року - не менше 26 років.

Частиною першою статті 44 Закону № 1058-IV передбачено, що заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію. На такі перевірки не поширюється дія положень законодавства про здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності.

Питання щодо подання та оформлення документів для призначення пенсій врегульовано Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженим постановою Правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1.

Згідно пункту 1.1 Порядку № 22-1 заява про призначення пенсії непрацюючим особам, а також членам сім`ї у зв`язку з втратою годувальника подається заявником особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, безпосередньо до управління Пенсійного фонду України у районі, місті, районі у місті, об`єднаного управління (далі - орган, що призначає пенсію) за місцем проживання (реєстрації).

Відповідно до пункту 2.1 Порядку № 22-1 документи, які додаються до заяви про призначення пенсії за віком: документ про присвоєння реєстраційного номера облікової картки платника податків або свідоцтво про загальнообов`язкове державне соціальне страхування; документи про стаж, що визначені Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 року № 637; для підтвердження заробітної плати відділом персоніфікованого обліку надаються індивідуальні відомості про застраховану особу за період з 01 липня 2000 року. За бажанням пенсіонера у період до 01 січня 2016 року ним може подаватись довідка про заробітну плату (дохід) до 01 липня 2000 року (додаток 1) із зазначенням у ній назв первинних документів, на підставі яких її видано, їх місцезнаходження та адреси, за якою можливо провести перевірку відповідності змісту довідки первинним документам.

Документи, необхідні для призначення пенсії, можуть бути подані як в оригіналах, так і копіях, посвідчених нотаріально або адміністрацією підприємства, установи, організації, що подає документи заявника для призначення пенсії, чи органом, що призначає пенсію. Документи про стаж, вік та заробітну плату подаються тільки в оригіналах. У разі якщо підтвердженням страхового стажу є трудова книжка, надається копія з неї, завірена адміністрацією підприємства, установи, організації за місцем останньої роботи або органом, що призначає пенсію (пункт 2.23 Порядку № 22-1).

Згідно статті 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній.

Пунктами 1, 2 зазначеного Порядку передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка, за відсутності її або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка, і лише в разі її відсутності, відсутності в трудовій книжці відповідних записів або в разі якщо в ній містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи для підтвердження трудового стажу враховуються інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Пунктом 18 вказаного Порядку передбачено, що за відсутності документів про наявний стаж роботи і неможливості одержання їх внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації або відсутності архівних даних з інших причин, ніж ті, що зазначені в пункті 17 цього Порядку, трудовий стаж установлюється на підставі показань не менше двох свідків, які б знали заявника по спільній з ним роботі на одному підприємстві, в установі, організації (в тому числі колгоспі) або в одній системі і мали документи про свою роботу за час, стосовно якого вони підтверджують роботу заявника.

Тобто підтвердження трудового стажу на підставі показів свідків можливо у випадку відсутності документів про наявний стаж роботи і неможливості їх одержання.

Якщо поданих позивачем разом із заявою при призначення пенсії документів було недостатньо, то відповідач мав всі правові підстави для того, щоб самостійно витребувати документи, необхідні для перевірки трудового стажу позивача, провести перевірку для з`ясування вказаних обставини, повідомити позивача про те, які документи необхідно подати додатково, в тому числі, запропонувати йому надати інформацію щодо щонайменше двох свідків, які б знали заявника по спільній з ним роботі на одному підприємстві, в установі, організації (в тому числі колгоспі) або в одній системі і мали документи про свою роботу за час, стосовно якого вони підтверджують роботу заявника.

В межах спірних правовідносин встановлено, що трудову книжку ОСОБА_1 було загублено, у зв`язку з чим розгляд питання про призначення пенсії відбувався на підставі поданих ним архівних довідок, що сторонами не заперечується.

Разом з тим, відповідно до листів державного архіву міста Києва від 26 лютого 2019 року № 068-068/ОП/К-179-294 та Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації від 11 лютого 2019 року № 101-101/К-176-323 неможливо одержати дані про підтвердження роботи ОСОБА_1 у Республіканському управлінні механізації дорожнього будівництва з 01 квітня 1981 року по 01 жовтня 1993 року, оскільки документи від зазначеного підприємства на зберігання до архівної установи не надходили.

У зв`язку з вищенаведеним, позивач звернувся до пенсійного органу з заявою, в якій просив встановити факт роботи позивача на зазначеному підприємстві шляхом допиту свідків, які знають позивача та працювали разом з ним.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем на виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 січня 2021 року здійснено допит свідків, що підтверджується протоколом відділу обслуговування громадян №8.

Проте, спірний період стажу, а саме з 01 квітня 1981 року по 01 жовтня 1993 року, не зарахований з тих підстав, що один зі свідків, а саме гр. ОСОБА_2 працював у Республіканському управлінні механізації дорожнього будівництва лише до 02 серпня 1993 року, а тому відсутні підстави для зарахуванням до загального трудового стажу період роботи позивача з 01 квітня 1981 року по 01 жовтня 1993 року.

Колегія суддів вважає такі доводи відповідача та апелянта необґрунтованими, виходячи з наступного.

Так, пунктом 18 вказаного Порядку передбачено, що за відсутності документів про наявний стаж роботи і неможливості одержання їх внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації або відсутності архівних даних з інших причин, ніж ті, що зазначені в пункті 17 цього Порядку, трудовий стаж установлюється на підставі показань не менше двох свідків, які б знали заявника по спільній з ним роботі на одному підприємстві, в установі, організації (в тому числі колгоспі) або в одній системі і мали документи про свою роботу за час, стосовно якого вони підтверджують роботу заявника.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем подано заяву про підтвердження його трудового стажу за період з 01 квітня 1981 року по 01 жовтня 1993 року на підставі показань двох свідків, а саме гр. ОСОБА_2 (період роботи з 20.11.1978 по 02.08.1993 року) та гр. ОСОБА_3 (період роботи 06.04.1981 року по 01.10.1993 року).

Періоди роботи вищеозначених осіб у Республіканському управлінні механізації дорожнього будівництва підтверджуються трудовими книжками гр. ОСОБА_2 та гр. ОСОБА_3 та відповідачем не заперечується.

У той же час, суд погоджується з тим, що показаннями зазначених свідків можливо підтвердити стаж роботи позивача за період з 01 квітня 1981 року по 02 серпня 1993 року, оскільки гр. ОСОБА_2 звільнений саме 02 серпня 1993 року, а за обов`язкової наявності не менше двох свідків для підтвердження спірного періоду стажу, період роботи позивача з 03 серпня 1993 року по 01 жовтня 1993 року не може бути зарахований до загального трудового стажу, як такий що не підтверджений належним чином.

Разом з тим, колегія суддів не погоджується із обраним судом першої інстанції способом захисту прав позивача, з огляду на наступне.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права.

З урахуванням того, що позивачу вже двічі, з урахуванням відповідних рішень судів було відмовлено у призначенні пенсії за віком шляхом зарахування періодів роботи в Республіканському управлінні механізації шляхового будівництва Республіканського об`єднання «Укршляхбуд» з 06.04.1981 року по 01.10.1993 року на підставі показань свідків, колегія суддів вважає, що зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії не призведе до відновлення порушеного права позивача.

Більше того, на переконання колегії суддів, зобов`язання відповідача вчинити дії не є втручанням у дискреційні повноваження, з огляду на те, що під дискреційними повноваженнями слід розуміти надання органу або посадовій особі повноважень діяти на власний розсуд в межах закону. Зокрема, дискреційні повноваження полягають у тому, що суб`єкт владних повноважень може обирати у конкретній ситуації альтернативне рішення, яке є законним.

Дискреційні повноваження - це комплекс прав і зобов`язань представників влади як на державному, так і на регіональному рівнях, у тому числі представників суспільства, яких уповноважили діяти від імені держави чи будь-якого органу місцевого самоврядування, що мають можливість надати повного або часткового визначення і змісту, і виду прийнятого управлінського рішення.

Під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин, та яке захистить або відновить порушене право.

Разом з тим, із наявних відмов відповідача встановлено, що єдиною підставою для відмови у призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком є відсутність достатнього трудового стажу (неможливість зарахувати позивачу стаж на підставі показання свідків, з огляду на те, що один зі свідків, а саме гр. ОСОБА_2 працював у Республіканському управлінні механізації дорожнього будівництва лише до 02 серпня 1993 року, а тому відсутні підстави для зарахуванням до загального трудового стажу період роботи позивача з 01 квітня 1981 року по 01 жовтня 1993 року), що в межах спірних правовідносин судом було спростовано, отже, за відсутності інших підстав, єдиним можливим рішенням, яке можу бути прийнято Головним управлінням Пенсійного фонду України в м. Києві за результатом розгляду заяви позивача є рішення про призначення ОСОБА_1 пенсії за віком з 18.09.2019 року (з дати звернення із відповідною заявою).

Відповідно до ч.1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Так, відповідно до рішення суду апеляційної інстанції, позов підлягає задоволенню, з огляду на що на користь позивача підлягає стягнення сума судового збору у розмірі 2481 грн. (відповідно до квитанції від 11.05.2022 року № 0.0.4 позивачем сплаченого до суду першої інстанції 992,40 грн., відповідно до квитанції від 20.09.2022 року № 4869-8775-0309-8016 за подання апеляційної скарги сплачено 1488,60 грн.).

Щодо решти аргументів сторін, суд звертає увагу, що згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. У зв`язку з цим суд вважає необхідним апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві - залишити без задоволення, апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково, рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 12 вересня 2022 року - скасувати та прийняти нову постанову про часткове задоволення позову.

Керуючись ст..ст. 241, 242, 308, 311, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 12 вересня 2022 року - скасувати та прийняти нову постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо відмови в призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 шляхом зарахування періодів роботи в Республіканському управлінні механізації шляхового будівництва Республіканського об`єднання «Укршляхбуд» з 06.04.1981 року по 02.08.1993 оку на підставі показань свідків.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві призначити ОСОБА_1 пенсію за віком, шляхом зарахування періодів роботи в Республіканському управлінні механізації шляхового будівництва Республіканського об`єднання «Укршляхбуд» з 06.04.1981 року по 02.08.1993 року на підставі показань свідків.

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві (04053, м. Київ, вул. Бульварно - Кудрявська 16, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) понесені витрати по сплаті судового збору у розмірі 2481 грн. (дві тисячі чотириста вісімдесят одна гривня).

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, за виключенням випадків передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя: О.Є. Пилипенко

Суддя: Я.Б.Глущенко

Л.Т.Черпіцька

Повний текст рішення виготовлено 31 січня 2023 року.