Справа № 160/18317/22
Суддя: Конєва Світлана Олександрівна
Дата ухвалення: 2023-01-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2023 року Справа № 160/18317/22

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Конєвої С.О.

розглянувши у місті Дніпрі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними матеріалами адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

11.11.2022р. (згідно відомостей Укрпошта Документи) ОСОБА_1 звернувся з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області та, з урахуванням уточненого адміністративного позову від 23.11.2022р., просить:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача в частині невиплати позивачеві суми середнього заробітку за час затримки та невидачі трудової книги, без урахування податків та інших платежів в розмірі 61866,68 грн.;

- зобов`язати відповідача в частині невиплати позивачеві, нарахувати суму середнього заробітку за час затримки та невидачі трудової книги, без урахування податків та інших платежів у розмірі 61866,68 грн.;

- стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в розмірі 61866,68 грн.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що з серпня 2008р. від проходив службу на різних посадах в ГУНП в Дніпропетровській області. 26.09.2022р. згідно наказу №866 о/с його було звільнено з Національної поліції України за пунктом 6 частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію», проте, в день звільнення - 26.09.2022р. відповідачем йому не була видана трудова книжка, її було видано лише 07.11.2022р., що, на думку позивача, є порушенням відповідачем його трудових прав, встановлених ст.47 КЗпП України та Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993р. №58 (далі - Інструкція №58) за якими передбачено, що трудова книжка видається працівникові в день звільнення, а при затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за час вимушеного прогулу, тому вважає, що оскільки затримка у видачі йому трудової книжки з вини відповідача тривала з 26.09.2022р. по 07.11.2022р., то з урахуванням його середнього заробітку за серпень та вересень 2022р., який становив 1438,76 грн., відповідач повинен виплатити йому за час затримки видачі трудової книжки 61866,68 грн. Також позивач просить стягнути з відповідача і моральну шкоду, яку він оцінює у розмірі 61866,68 грн. відповідно до співвідношення до тієї заробітної плат, яку б він міг би отримати за час затримки видачі трудової книжки, а саме: 43 дні ( з 26.09.2022р. по 07.11.2022р.) посилаючись на те, що така довготриваюча незаконна затримка у видачі йому трудової книжки призвела до негативних наслідків, які полягають у тому, що він був позбавлений можливості влаштуватися на нову роботу, що призвело до його душевних та внутрішніх переживань, не дозволило повноцінно забезпечити свою сім`ю з урахуванням того, що він був вимушений через постійні обстріли російськими військами виїхати із м. Нікополя до м. Дніпро (довідка переселенця №1239-), оплачувати тимчасове житло та не мав можливості отримати прибутки, при цьому, в частині вимог про відшкодування моральної шкоди позивач посилається на приписи ст.237-1 КЗпП України та лист Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами при розгляді справ окремих норм трудового права №10-1389/0/4-12 від 27.09.2012р. (а.с.45-48).

Ухвалою суду від 30.11.2022р. було відкрито адміністративне провадження у даній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, а також зобов`язано відповідача надати суду відзив на позов та докази в обґрунтування відзиву з дотримання вимог ст.ст.162, 261 Кодексу адміністративного судочинства України; надати докази про те, коли саме позивачеві була вручена трудова книжка з урахуванням приписів трудового законодавства та вимог Інструкції №58; надати копії наказів про прийняття позивача на службу в поліції та його звільнення, завірені належним чином у справу; надати довідку про розмір грошового забезпечення позивача за останні два місяці до звільнення, оформлену з дотриманням вимог Порядку №100 від 08.02.1995р. та виходячи з вимог ч.2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України (а.с.60).

На виконання вимог вищенаведеної ухвали суду відповідачем 30.12.2022р. подано до канцелярії суду відзив на позов, у якому відповідач просив у задоволенні адміністративного позову позивача відмовити у повному обсязі посилаючись на те, що наказом від 26.09.2022р. №866 о/с позивача було звільнено з органів Національної поліції за п.6 ч.1 ст.77 Закону України «Про національну поліцію» (у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби в поліції), проходження служби в поліції регламентується Законом України «Про Національну поліцію», а виплата грошового забезпечення врегульована постановою Кабінету Міністрів України від 11.11.2015р. та Порядком №260, які є нормами спеціального законодавства і підлягають застосуванню до спірних правовідносин, і не передбачають компенсацій за час затримки у неотриманні позивачем трудової книжки, тому, вважає, що загальні норми КЗпП України не можуть бути застосовані у даній справі. Також відповідач вказує і на те, що в умовах воєнного стану, чинним спеціальним законодавством не встановлено конкретні терміни повернення трудової книжки поліцейському у разі його звільнення з урахуванням того, що з метою збереження персональних даних працівників поліції всі особові справи та трудові книжки були передані на зберігання до відповідних сховищ; посилання позивача на ст.47 КЗпП України не передбачає конкретних строків повернення трудової книжки працівникові; 26.09.2022р. на електронний месенджер «WatsApp» разом з наказом про звільнення позивачеві направлялось повідомлення по необхідність прибуття до органів поліції та отримання трудової книжки з яким він ознайомився про що було складено акт про перегляд листування у вказаному месенджері від 26.09.2022р. №45/7-1842; на офіційному сайті ТПП України опубліковано загальний офіційний лист від 28.02.2022р. №2024/02.0-7.1 щодо засвідчення форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили): військову агресію рф проти України, що стало підставою для ведення воєнного стану, тому відповідач вважає, що ГУНП не порушувало прав позивача на отримання трудової книжки у зв`язку із чим позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки при видачі трудової книжки є безпідставними. Щодо стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди у розмірі 61866,68 грн., то відповідач вказує на те, що ці питання врегульовані цивільним законодавством, проте, позивач жодних доказів незаконності дій ГУНП не надав, відсутні будь-які докази причинно-наслідкового зв`язку між діями ГУНП та моральною шкодою позивача, а також і відсутні будь-які докази, які б вказували на здійснення подай якихось спроб працевлаштуватися позивачем, тому відповідач вважає ці позовні вимоги позивача не доведеними жодними допустимими доказами (а.с.73-81).

Згідно ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

У відповідності до вимог ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Враховуючи викладене, дана справа вирішується 30.01.2023р., тобто, у межах строку, визначеного ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України.

Із наявних в матеріалах справи документів, судом встановлені наступні обставини у даній справі.

Громадянин України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у період з серпня 2008р. проходив службу в ГУМВС України в Дніпропетровській області, з 08.02.2021р. перебував на посаді оперуповноваженого сектору кримінальної поліції відділення поліції №8 Криворізького районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області згідно до витягу з наказу від 22.02.2021р. №105 о/с та за наказом №866 о/с від 26.09.2022р. позивача було звільнено з Національної поліції України за пунктом 6 частини 1 статті 77 Закону України «По Національну поліцію», що підтверджується копією послужного списку та витягами з відповідних наказів (а.с.31-33,59).

Як встановлено матеріалами справи, у день звільнення, 26.09.2022р. відповідачем не було видано трудову книжку позивачеві, що не оспорюється учасниками справи.

В той же час, відповідачем 26.09.2022р. (у день звільнення) на електронний месенджер «WatsApp» за номером телефону - НОМЕР_1 (номер співпадає із номером, зазначеним позивачем у позові) разом з наказом про звільнення позивачеві направлялось повідомлення по необхідність прибуття до органів поліції та отримання трудової книжки, з яким позивач ознайомився про що було складено акт про перегляд позивачем листування у вказаному месенджері від 26.09.2022р. №45/7-1842, що підтверджується копіями відповідного повідомлення та наведеним актом (а.с.84-85).

Фактично трудову книжку позивачеві було видано 07.11.2022р., про що позивач зазначив у позові, та даний факт не спростовано відповідачем жодними іншими доказами.

Позивач, вважаючи бездіяльність відповідача, яка полягає у затримці та невидачі йому трудової книжки у період з 26.09.2022р. по 07.11.2022р., протиправною, вбачає наявність підстав для стягнення з відповідача середнього заробітку у розмірі 61866,68 грн. згідно до Інструкції №58, моральної шкоди у такому ж розмірі згідно до ст.237-1 КЗпП України, у зв`язку із чим звернувся за захистом своїх прав.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи, перевіривши доводи та давши їм належну правову оцінку, проаналізувавши норми чинного законодавства України, оцінивши їх у сукупності, суд приходить до висновку про відсутність обґрунтованих правових підстав для задоволення даного адміністративного позову, виходячи з наступного.

Закон України «Про Національну поліцію» визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України.

Згідно з приписами ч.1 ст.48 Закону України «Про Національну поліцію», призначення та звільнення з посад поліцейських здійснюється наказами посадових осіб, зазначених у статті 47 цього Закону.

Служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень (ч.1 ст.59 Закону України «Про Національну поліцію»).

Поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється, зокрема, у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України (п.6 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію»).

Наведені приписи законодавства є спеціальними у правовідносинах проходження поліцейськими служби в поліції, яка є публічною службою та відповідно мають пріоритет у їх застосуванні над загальними приписами трудового законодавства.

В той же час, у разі, коли спеціальними нормами не врегульовані відповідні певні правовідносини, до таких правовідносин, за загальним правилом, підлягають застосуванню норми загального трудового права.

За таких обставин та враховуючи, що нормами спеціального Закону України «Про Національну поліцію» не врегульовані правовідносини з приводу видачі трудової книжки працівникові у день її звільнення та відповідальності роботодавця у затримці її видачі, то до даних правовідносин, які є предметом спору у цій справі, підлягають застосуванню норми трудового законодавства, які врегульовують такі правовідносини за уже згаданим загальним правилом, що неодноразово було підтверджено і правовою позицією Верховного Суду у його численних постановах та є обов`язковою для застосування адміністративними судами у подібних правовідносинах у розумінні ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України.

Так, відповідно до положень ч.1 ст.47 КЗпП України власник, або уповноважений ним орган зобов`язаний у день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації або у фізичної особи понад п`ять років. Трудові книжки ведуться також на позаштатних працівників при умові, якщо вони підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню, студентів вищих та учнів професійно-технічних навчальних закладів, які проходять стажування на підприємстві, в установі, організації (ч.ч.1,2 ст.48 КЗпП України).

Згідно з п.п.3,4 постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993р. №301 «Про трудові книжки працівників», трудові книжки зберігаються на підприємствах, в установах і організаціях, а при звільненні працівника трудова книжка видається йому під розписку в журналі обліку; відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, представництва іноземного суб`єкта господарювання. За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.

У відповідності до вимог п.4.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженого наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993р. №58, яку зареєстровано в Міністерстві юстиції України 17.08.1993р. за №110 ( далі - Інструкція №58) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до не записом про звільнення. При затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органа працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника (п.4.2 Інструкції №58).

З аналізу вищенаведених норм слідує встановлення для роботодавця безпосереднього обов`язку видати працівнику в день звільнення трудову книжку з внесеним до неї записом про звільнення.

У разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу ( ч.5 ст.235 КЗпП України).

Таким чином, аналіз наведених вище норм свідчить про те, що обов`язковою підставою для нарахування та виплати працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку із затримкою видачі трудової книжки має бути встановлена вина власника або уповноваженого органу, що полягає у допущенні дій/бездіяльності щодо безпідставного утримання та/або невидачі трудової книжки без наявних на те законних підстав.

В той же час, з огляду на положення статті 47 КЗпП України в поєднанні з пунктами 4.1 і 4.2 Інструкції №58, роботодавець вважається таким, що виконав покладений на нього обов`язок щодо видачі трудової книжки, якщо він видав трудову книжку звільненому працівникові особисто в останній день роботи або якщо направив за місцем проживання працівника, який відсутній на роботі в день звільнення, повідомлення з пропозицією отримати трудову книжку.

У випадку одержання згоди на письмову пропозицію отримати трудову книжку на пересилання ї поштою, роботодавець уважається таким, що виконав покладений на нього обов`язок у день надсилання її за адресою, зазначеною у згоді.

Отже, із наведеного можна дійти висновку, що відповідальність роботодавця у вигляді стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за затримку у видачі трудової книжки за диспозицією ст.235 КЗпП України настає лише за двох умов, а саме: наявності вини роботодавця у затримці видачі трудової книжки; не вжиття роботодавцем заходів щодо повідомлення працівника з пропозицією отримати трудову книжку.

Як уже зазначалося вище, судом із наявних в матеріалах копій документів було встановлено, що позивача було звільнено з Національної поліції України за пунктом 6 частини 1 статті 77 Закону України «По Національну поліцію» згідно наказу №866 о/с від 26.09.2022р. (а.с.33).

У день звільнення - 26.09.2022р. позивачеві відповідачем трудова книжка видана не була, а позивач її отримав лише 07.11.2022р., що не заперечується сторонами.

Встановлюючи наявність чи відсутність вини відповідача як роботодавця у даних правовідносинах у невидачі трудової книжки позивачеві у день звільнення, судом враховується те, що у день звільнення позивача - 26.09.2022р. відповідачем вжито заходів щодо повідомлення позивача про необхідність прибуття до органів поліції для отримання трудової книжки, а саме: на електронний месенджер «WatsApp» надіслано відповідне повідомлення позивачеві за номером мобільного телефону - НОМЕР_1 (номер співпадає із номером, зазначеним позивачем у позові) про необхідність прибуття до органів поліції та отримання трудової книжки, з яким позивач ознайомився про що було складено акт про перегляд позивачем листування у вказаному месенджері від 26.09.2022р. №45/7-1842, що підтверджується копіями відповідного повідомлення та наведеним актом (а.с.84-85).

Позивач, в свою чергу, жодних доказів причин неявки до органів поліції для отримання трудової книжки у період з 26.09.2022р. по 07.11.2022р. суду не надав.

Також у відповідності до вимог п.4.2 Інструкції №58 передбачено, що пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника.

Проте, позивачем доказів які б свідчили про те, що він у період з 26.09.2022р. по 07.11.2022р. звертався із заявою до відповідача про надіслання його трудової книжки поштою, що передбачено приписами Інструкції №58, суду не надано, відмова відповідача у такому направленні трудової книжки позивача поштою у матеріалах справи відсутня.

Окрім того, судом враховується і те, що позивач зареєструвався у м. Дніпрі як внутрішньо переміщена особа з м. Нікополя з 08.08.2022р. по 08.10.2022р. орендував квартиру у АДРЕСА_1 згідно договору оренди (а.с.19-23), а відповідно, перебував на безпечній території від ведення бойових дій та мав можливість у вказаний період отримати його трудову книжку у відповідача (інших доказів наведеному не надано).

За викладених обставин, суд приходить до висновку, що вина відповідача у невидачі трудової книжки позивачеві у день його звільнення з урахуванням дотримання відповідачем процедури повідомлення позивача про необхідність отримання трудової книжки у день звільнення, встановленої п.4.1, п.4.2 Інструкції №58, відсутня, що виключає можливість настання відповідальності роботодавця, передбаченої ч.5 ст.235 КЗпП України.

За приписами ч.1 ст.73 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи - ч.1 ст.75 наведеного Кодексу.

Згідно ч.1 ст.76 Кодексу, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування.

Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Частина 2 ст. 77 КАС України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.

В той же час, і ч.1 ст.77 наведеного Кодексу, покладає обов`язок на позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги та заперечення.

Проте, позивачем не доведено жодними належними та достатніми доказами вини відповідача у невидачі трудової книжки у день його звільнення з урахуванням вище досліджених судом обставин та аналізу вищезазначених приписів чинного законодавства.

При цьому, як уже зазначалося судом, позивач, орендуючи з 08.08.2022р. по 08.10.2022р. квартиру у місті Дніпрі як внутрішньо переміщена особа мав можливість у період з 26.09.2022р. по 07.11.2022р. прибути до органів поліції для отримання трудової (інших доказів суду не надав), а отже, зазначені обставини не можуть бути визнані судом як винні дії саме відповідача, оскільки, насамперед, саме позивач мав обов`язок з отримання своєї трудової книжки у роботодавця.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно до ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

За викладених обставин, з урахуванням вимог ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, судом не встановлено вини відповідача у затримці у видачі трудової книжки позивачеві у день його звільнення, а відповідно, і відсутня така бездіяльність відповідача у даних правовідносинах, тому суд приходить до висновку, що відповідач дотримався процедури видачі трудової книжки позивачеві у день звільнення, встановленої п.4.1, п.4.2 Інструкції №58, що виключає його відповідальність, встановлену ч.5 ст.235 КЗпП України, а отже, відповідач діяв у межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), а тому в адміністративного суду відсутні будь-які обґрунтовані правові підстави для задоволення даного адміністративного позову.

Враховуючи вищенаведене та те, що судом не встановлено вини відповідача у затримці у видачі трудової книжки позивачеві у день його звільнення, що є підставами для відмови у задоволенні основної позовної вимоги щодо визнання бездіяльності відповідача протиправною, то і похідні позовні вимоги позивача в частині зобов`язання відповідача виплатити йому середній заробіток за час затримки у видачі трудової книжки у розмірі 61866,68 грн. та стягнення відповідача на користь позивача моральної шкоди у розмірі 61866,68 грн. задоволенню не підлягають.

За викладеного, у задоволенні даного адміністративного позову позивачеві слід відмовити повністю.

З урахуванням того, що позов не підлягає задоволенню, судові витрати позивача по сплаті судового збору слід покласти на позивача згідно до вимог ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись ст.ст. 2-10, 11, 12, 47, 72-77, 78, 94, 122, 132, 132, 138, 139, 193, 241-246, 250, 251, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди - відмовити повністю.

Судові витрати по сплаті судового збору покласти на позивача згідно до вимог ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду може бути оскаржено до Третього апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення відповідно до вимог статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду набирає законної сили у строки, визначені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.О. Конєва