Справа № 160/12216/22
Суддя: Кучугурна Наталія Вікторівна
Дата ухвалення: 2023-01-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кучугурної Н.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) у місті Дніпрі адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Кобеляцький Дмитро Миколайович, до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування вимог про сплату боргу (недоїмки), -
Обставини справи: 12 серпня 2022 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Кобеляцький Дмитро Миколайович, до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області, в якій позивач просить суд:
- визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДПС у Дніпропетровській області №Ф-2600-58у від 14.05.2019 про сплату Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (РНКОПП НОМЕР_1 ) боргу з єдиного соціального внеску у розмірі 21 030,90 грн;
- визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДПС у Дніпропетровській області №Ф-2600-58у від 13.02.2020 про сплату Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (РНКОПП НОМЕР_1 ) боргу з єдиного соціального внеску у розмірі 5 508,36 грн;
- визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДПС у Дніпропетровській області №Ф-2600-58у від 11.02.2021 про сплату Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (РНКОПП НОМЕР_1 ) боргу з єдиного соціального внеску у розмірі 8 858,48 грн;
- зобов`язати Головне управління ДПС у Дніпропетровській області здійснити коригування в інтегрованій картці платника Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (РНКОПП НОМЕР_1 ) шляхом виключення з неї суми заборгованості, що виникла на підставі рішення №Ф-2600-58 від 11.02.2021 у загальній сумі 35 397,74 грн;
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що з 29.03.1994 по 06.10.2021 ОСОБА_1 був зареєстрований як фізична особа-підприємець, однак з 1995 року як фізична особа-підприємець жодної господарської діяльності не здійснював. Після встановлення позивачем застосунку «Дія» він дізнався, що органами державної виконавчої служби стосовно нього було відкрито виконавче провадження за вимогою про сплату єдиного внеску, яку видало ГУ ДПС у Дніпропетровській області. Позивач зазначає, що, за доводами відповідача, станом на 31.01.2022 за позивачем рахується заборгованість зі сплати єдиного внеску, на підставі чого відповідачем у період з 09.02.2018 по 19.01.2021 були складені вимоги про сплату боргу (недоїмки) №Ф-2600-58у від 14.05.2019 на суму 21 030,90 грн, від 13.02.2020 на суму 5 508,36 грн та від 11.02.2021 на суму 8 858,45 грн. Також позивач зазначає, що з 21.06.2010 по 10.02.2022 працював безперервно на Товаристві з обмеженою відповідальністю «Інтерпайп Ніко Тьюб», тобто роботодавець сплачував за нього єдиний соціальний внесок. А з лютого 2017 року позивач був мобілізований до лав ЗСУ, а саме військової частини НОМЕР_2 . Таким чином, позивач є застрахованою особою і єдиний внесок за нього нараховували та сплачували роботодавці, а розмір внеску мав бути не меншим мінімального, що виключає обов`язок по сплаті єдиного внеску позивачем як фізичною особою-підприємцем, який не здійснював підприємницьку діяльність. На думку позивача, протилежне призвело б до подвійної сплати ЄСВ у мінімальному розмірі. Крім цього, норми чинного законодавства не дозволяють контролюючому органу здійснювати нарахування єдиного внеску без проведення документальної перевірки та складення відповідного акту. З огляду на викладені обставини, позивач уважає, що вимоги про сплату боргу (недоїмки) є протиправними і такими, що підлягають скасуванню, тому позивач і звернувся до суду з цим позовом.
Позовна заява не відповідала вимогам, установленим статтями 160, 161 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), тому ухвалою суду від 17.08.2022 була залишена без руху, з наданням позивачу строку для усунення недоліків.
На виконання вимог ухвали суду від 17.08.2022 від представника позивача 23.08.2022 до суду надійшла заява про усунення недоліків та клопотання про поновлення строку звернення до адміністративного суду.
Ухвалою суду від 29.08.2022 задоволено заяву представника позивача - адвоката Кобеляцького Д.М. про поновлення строку звернення до суду; поновлено ОСОБА_1 строк звернення до суду з позовом до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування вимог про сплату боргу (недоїмки); прийнято до розгляду позовну заяву, відкрито провадження в адміністративній справі та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін; встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву (у разі заперечення проти позовної заяви) протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення копії цієї ухвали, разом із доказами, які підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення відповідача.
Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, -
Матеріаламис прави підтверджено та не заперечується сторонами, що ОСОБА_1 у період з 29.03.1994 по 04.10.2022 був зареєстрований як фізична особа-підприємець.
Відповідно до даних інформаційної системи податкових органів, заборгованість зі сплати єдиного внеску ОСОБА_1 станом на 15.09.2022 становить 34 727,74 грн, у зв`язку з тим, що ОСОБА_1 було сплачено кошти в сумі 3061,00 грн.
Контролюючим органом були сформовані вимоги про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску №Ф-2600-58У від 14.05.2019 на суму 21 030,90 грн, №Ф-2600-58У від 13.02.2020 на суму 5508,36 грн та №Ф-2600-58У від 11.02.2021 на суму 8858,48 грн на загальну суму 35 397,74 грн.
Відповідно до розрахунку заборгованості, наведеного у матеріалах позову та у відзиві на позов, суми несплаченого позивачем єдиного внеску становлять:
- за 2017 рік 8 448,00 грн;
- за 2018 рік: І квартал 2457,18 грн; ІІ квартал 2457,18 грн; ІІІ квартал 2457,18 грн; ІV квартал 2457,18 грн;
- за 2019 рік: І квартал 2754,18 грн; ІІ квартал 2754,18 грн; ІІІ квартал 2754,18 грн; ІV квартал 2754,18 грн;
- за 2020 рік: І квартал 2078,12 грн; ІІ квартал 1039,06 грн; ІІІ квартал 3178,12 грн;
- за жовтень листопад 2020 року 2200,00 грн.
Позивач уважає зазначені вимоги протиправними, тому звернувся до суду з цим позовом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що склались між сторонами, суд зазначає про таке.
Пунктом 14.1.195 пункту 14.1 статті 14 ПК України надано визначення терміну «працівник» - це фізична особа, яка безпосередньо власною працею виконує трудову функцію згідно з укладеним з роботодавцем трудовим договором (контрактом) відповідно до закону.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» №2464-VI (далі Закон №2464-VI), єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
За змістом статті 2 Закону №2464-VI, його дія поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.
Згідно з абзацом другим пункту 1 частини першої статті 4 Закону №2464-VI, платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.
Пунктом 4 частини першої статті 4 Закону №2464 з-поміж інших платників єдиного внеску визначено й фізичних осіб - підприємців, в тому числі й тих, які обрали спрощену систему оподаткування.
Відповідно до абзацу першого пункту 1 та пункту 3 частини першої статті 7 Закону №2464-VI (в редакції, чинній з 1 січня 2017 року) єдиний внесок нараховується:
для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами;
для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
В той же час відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї статусу фізичної особи-підприємця Законом №2464-VI не врегульовано.
Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, підприємницької діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Отже, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, розмір єдиного внеску не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.
Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Наведене правове регулювання дає підстави для висновку, що, з урахуванням особливостей форми діяльності осіб, що зареєстровані як фізичні особи-підприємці, проте фактично не здійснюють та не ведуть господарську діяльність та доходи не отримують, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.
Відповідна правова позиція викладена в постанові Верховного суду від 04.12.2019 у справі № 440/2149/19.
Верховним Судом у цій справі сформовано правовий висновок, відповідно до якого особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.
Інше тлумачення норм Закону №2464-VI щодо необхідності сплати єдиного внеску особами, які перебувають на обліку в органах ДФС і зареєстровані як фізичні особи-підприємці (однак господарську діяльність не здійснюють і доходи не отримують), та які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.
Таким чином, з урахуванням наведеного, суди при вирішенні спору повинні перевірити обставини щодо: наявності у позивача статусу фізичної особи-підприємця; здійснення нею підприємницької діяльності та отримання нею доходу у періоді, за який податковим органом нарахований єдиний внесок; нараховування та сплати роботодавцем за позивача, як за застраховану особу, єдиного внеску в розмірі не меншому мінімального страхового внеску на місяць.
Згідно з ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Аналіз правового висновку Верховного Суду від 04.12.2019 у справі №440/2149/19 свідчить про те, що фізична особа-підприємець звільняється від сплати єдиного внеску у випадку встановлення судом, що нею підприємницька діяльність не здійснюється, дохід від такої діяльності не отримується, вказана особа перебуває у трудових відносинах та за неї єдиний внесок сплачує роботодавець.
Так, згідно з реєстром застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування індивідуальні відомості про застраховану особу (форма ОК-5), за 2017 рік, січень-грудень 2018 року, січень-грудень 2019 року, січень-серпень, жовтень-листопад 2020 року страхові внески за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) сплачували страхувальники Товариство з обмеженою відповідальністю «Інтерпайп Ніко Тьюб» та Військова частина НОМЕР_2 .
Факт перебування позивача у трудових відносинах з Товариством з обмеженою відповідальністю «Інтерпайп Ніко Тьюб» та проходження ним військової служби у Військовій частині НОМЕР_2 підтверджується трудовою книжкою та військовим квитком позивача, копії яких надані до матеріалів справи.
Таким чином, позивач у період 2017-2020 роки був найманим працівником, отримував заробітну плату, з якої відраховувались суми єдиного внеску не нижче встановленого законодавством розміру.
Неврахування відповідачем вказаних сум єдиного внеску, відрахованих позивачем, як найманим працівником фактично призвело до невірного розрахунку суми, виставленими оскаржуваними вимогами №Ф-2600-58У від 14.05.2019, №Ф-2600-58У від 13.02.2020 та №Ф-2600-58У від 11.02.2021.
Таким чином, враховуючи встановлені обставини справи, наведені положення чинного законодавства, а також те, що у 2017-2020 роках позивач був найманим робітником, за якого єдиний внесок сплачували роботодавці, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в частині визнання протиправними і скасування оскаржуваних вимог про сплату боргу (недоїмки).
Надаючи правову оцінку доводам позивача щодо визначення недоїмки за єдиним внеском виключно на підставі акта перевірки суд звертає увагу, що положеннями законодавства не передбачено обов`язкової та єдиної умови для формування вимоги (у разі наявності у платника на кінець календарного місяця недоїмки) проведення перевірки та складення за її результатами відповідного акту. Пунктом 3 розділу VІ Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 20.04.2015 №449, передбачено 10-денний строк для прийняття вимоги про сплату боргу (недоїмки) після вручення платнику акта перевірки виключно у випадку, коли виявлені у ході документальної перевірки дані свідчать про порушення платником нарахування єдиного внеску, що утворює самостійні підстави для донарахування податковими органами сум єдиного внеску.
З огляду на викладене, суд відхиляє доводи позовної заяви про те, що норми чинного законодавства не дозволяють контролюючому органу здійснювати нарахування єдиного внеску без проведення документальної перевірки та складення відповідного акту.
Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» (п.58) суд вказує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Суд зазначає, що всі інші аргументи сторін досліджені судом, однак є такими, що не потребують детального аналізу у судовому рішенні, оскільки наведених висновків суду щодо визнання протиправними і скасування вимог про сплату боргу (недоїмки) не спростовують.
Щодо вимоги позивача про зобов`язання Головного управління ДПС у Дніпропетровській області здійснити коригування в інтегрованій картці платника Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (РНКОПП НОМЕР_1 ) шляхом виключення з неї суми заборгованості, що виникла на підставі рішення №Ф-2600-58 від 11.02.2021 у загальній сумі 35 397,74 грн, суд зазначає про таке.
Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Крім того, відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі №826/9288/18, відображення контролюючим органом в інтегрованій картці платника податків відомостей щодо своєчасного нарахування та сплати податкових зобов`язань створює певні наслідки для платника податків та наявність у останнього матеріально-правового інтересу, щоб дані інтегрованих карток правильно відображали фактичний стан розрахунків з бюджетом. Відповідно, у разі скасування вимоги про сплату податкового боргу, контролюючий орган повинен вчинити дії щодо відображення/коригування у особовій картці позивача дійсного стану зобов`язань перед бюджетом.
Таким чином, суд дійшов висновку, що належним та ефективним способом захисту порушеного права позивача є саме зобов`язання Головного управління ДПС у Дніпропетровській області здійснити коригування в інтегрованій картці платника Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (РНКОПП НОМЕР_1 ) шляхом виключення з неї суми заборгованості, що виникла на підставі рішення №Ф-2600-58 від 11.02.2021 у загальній сумі 35 397,74 грн.
При цьому, суд зауважує, що зобов`язання відповідача внести зміни до інтегрованої картки платника податків у спірних правовідносинах є ефективним способом захисту прав та інтересів позивача, такий спосіб відповідає вимогам чинного законодавства та не позбавляє суб`єкта владних повноважень дискреційного розсуду, адже такий обов`язок прямо передбачений нормативно-правовим актом.
Відповідно до частин 1, 2 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Суд, відповідно до статті 90 КАС України, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
З огляду на встановлені обставини справи, наведені положення чинного законодавства, суд зазначає, що позовні вимоги у цій справі є такими, що підлягають задоволенню.
Згідно з ч.1 ст.143 КАС України, суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.
У цій справі позивачем оплачено судовий збір у сумі 1984,80 грн.
Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
З огляду на викладене, а також те, що позовні вимоги у цій справі були задоволені, з відповідача за рахунок його бюджетних асигнувань на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1984,80 грн.
Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача судових витрат на надання правової допомоги у розмірі 3000,00 грн, суд зазначає таке.
Частиною першою статті 139 КАС України передбачено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 132 КАС України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, законодавцем включено витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно зі статтею 59 Конституції України, кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Згідно з положеннями пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Статтею 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено такі види адвокатської діяльності, як надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
Відповідно до пунктів 6, 9 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення.
Представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.
Згідно зі статтею 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Отже, до правової допомоги належать і консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру; представництво в судах тощо.
Згідно з частинами першою та другою статті 134 КАС України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Положеннями частини третьої статті 134 КАС України передбачено, що для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Отже, для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Зокрема, від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.
До матеріалів справи позивачем надано договір про надання правової допомоги №б/н від 25.01.2022, ордер про надання правничої (правової) допомоги, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю від 22.04.2019 Серія ДП №4250 видане ОСОБА_2 , акт про надання правової допомоги від 10.08.2022, довідку від 03.08.2022.
Так, договір №б/н про надання правової допомоги від 25.01.2022 (далі Договір) був укладений між Адвокатським бюро «Кобеляцький та Партнери», в особі Учасника бюро ОСОБА_2 , що діє на підставі Статуту, який є Адвокатом, що підтверджується свідоцтвом про право на заняття адвокатською діяльністю серії ДП №4250, виданим на підставі рішення Ради адвокатів Дніпропетровської області від 19.04.2019 №114 (надалі Адвокатське Бюро), з однієї сторони, та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який діє від свого імені (надалі Клієнт), з іншої сторони.
Відповідно до підпунктів 2.1.1., 2.1.2. Договору, Адвокат (виступаючи як Представник), здійснює захист прав та законних інтересів Клієнта у випадках, передбачених цивільно-процесуальним, господарсько-процесуальним законодавством, та кодексом адміністративного судочинства України. Адвокат при виконанні доручень Клієнта має право одержувати необхідні довідки, копії рішень, ухвал, постанов та інших документів; подавати заяви, клопотання, позовні заяви, скарги, апеляційні скарги, касаційні скарги, сплачувати від імені Клієнта судовий збір, брати участь у судових засіданнях.
Пунктами 4.1., 4.3. Договору передбачено, що правову допомогу, що надається Адвокатським Бюро, Клієнт оплачує у розмірі 3000,00 грн за підготовку позовної заяви про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки). Оплата за даним договором здійснюється не пізніше 3-х днів з моменту отримання Клієнтом рахунку.
У пункті 4.5. Договору вказано, що за результатами надання правової допомоги складається акт, що підписується представниками кожної зі сторін. В акті вказується обсяг наданої Адвокатським Бюро правової допомоги і її вартість. Акт надсилається Клієнту Адвокатським Бюро факсимільним зв`язком або поштою. На письмову вимогу Клієнта, Адвокатське бюро може надавати Акти про надання правової допомоги, в яких буде вказано перелік наданої правової допомоги із ідентифікацією.
Пунктами 7.1., 7.3. Договору встановлено, що даний договір укладений на строк до 31.12.2022 та набирає чинності з моменту його підписання. Після закінчення строку дії договору, якщо сторони продовжують виконувати його умови, договір вважається поновлений на невизначений термін. При цьому кожна сторона має право його розірвати, попередивши про це іншу сторону за два місяці.
10.08.2022 Адвокатським бюро «Кобеляцький та Партнери», в особі керівника бюро Кобеляцького Дмитра Миколайовича, який діє на підставі Статуту та Свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії ДП №4250 від 12.03.2018 (вірно 23.04.2019) (надалі Адвокатське Бюро), з однієї сторони, та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який діє від свого імені (надалі Клієнт), з іншої сторони, складено акт про надання правової допомоги. В акті зазначено, що відповідно до Договору про надання правової (правничої) допомоги №б/н від 25.01.2022 Адвокатське бюро «Кобеляцький та Партнери» надало, а Клієнт прийняв наступну правову (правничу) допомогу, а саме: підготовка позовної заяви про визнання протиправною та скасування вимог №Ф-2600-58У від 14.05.2019, №Ф-2600-58У від 13.02.2020 та №Ф-2600-58У від 11.02.2021 про сплату боргу (недоїмки) у сумі 3000,00 грн.
Адвокатським бюро «Кобеляцький та Партнери», в особі керівника бюро Кобеляцького Д.М. було складено довідку про те, що ОСОБА_1 було надано усну консультацію із зазначеного питання та буде підготовлено позовну заяву та заяву про забезпечення позову щодо визнання протиправними та скасування вимог про сплату боргу (недоїмки). За надану правову допомогу отримана винагорода у розмірі 3000,00 грн.
Отже, на підтвердження понесених витрат на правову допомогу до матеріалів справи надані належні і допустимі докази.
Частиною дев`ятою статті 139 КАС України передбачено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що вирішенню питання про розподіл судових витрат передує врахування судом, зокрема, обґрунтованості та пропорційності розміру таких витрат до предмета спору, значення справи для сторін.
При цьому принципи обґрунтованості та пропорційності розміру таких витрат до предмета спору повинні розглядатися, у тому числі, через призму принципу співмірності, який, як уже зазначалося вище, включає такі критерії: складність справи та виконаних робіт (наданих послуг); час, витрачений на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих послуг та виконаних робіт; ціна позову та (або) значення справи для сторони. Крім того, врахування таких критеріїв не ставиться законодавцем у залежність від результату розгляду справи.
Зокрема, при визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.
При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг.
Крім цього, визначаючись із відшкодуванням понесених витрат на правничу допомогу, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.
Зазначені вище висновки викладені у постанові Верховного Суду від 24.11.2021 у справі №420/1109/21.
Оцінивши обсяг виконаних адвокатом робіт, врахувавши категорію справи, яка є справою незначної складності з усталеною судовою практикою, а також те, що частина доводів наведених в обґрунтування позовних вимог була відхилена судом, суд дійшов висновку про стягнення на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судових витрат на оплату правової допомоги у розмірі 2500,00 грн.
Відповідно до ч.5 ст.250 КАС України, датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.
Керуючись ст. ст. 139, 241-246, 250, 257 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-
Визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДПС у Дніпропетровській області №Ф-2600-58у від 14.05.2019 про сплату Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 боргу з єдиного соціального внеску у розмірі 21 030,90 грн.
Визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДПС у Дніпропетровській області №Ф-2600-58у від 13.02.2020 про сплату Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 боргу з єдиного соціального внеску у розмірі 5 508,36 грн.
Визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДПС у Дніпропетровській області №Ф-2600-58у від 11.02.2021 про сплату Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 боргу з єдиного соціального внеску у розмірі 8 858,48 грн.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до Третього апеляційного адміністративного суду.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ).

Відповідач: Головне управління ДПС у Дніпропетровській області (вул. Сімферопольська, 17-а, м. Дніпро, 49005 код ЄДРПОУ ВП 44118658).

Суддя Н.В. Кучугурна