Справа № 160/5421/22
Суддя: Мартинюк Н.М.
Дата ухвалення: 2023-01-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

30 січня 2023 року

м. Київ

справа № 160/5421/22

адміністративне провадження № К/990/1078/23

Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Мартинюк Н.М., перевіривши касаційну скаргу Державної служби України з безпеки на транспорті на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11 липня 2022 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 7 грудня 2022 року у справі №160/5421/22 за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті в особі відділу державного нагляду (контролю) у Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування постанов про застосування адміністративно-господарського штрафу,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2022 року позивач звернулася до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою, в якій просила визнати протиправними та скасувати постанови Придніпровського міжрегіонального управління Укртрансбезпеки від 25.11.2021 року №317269 про стягнення з неї адміністративно-господарського штрафу у сумі 34 000 грн. та №317270 про стягнення з неї адміністративно-господарського штрафу у сумі 34 000 грн.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11 липня 2022 року, залишеним без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 7 грудня 2022 року, позов задоволено:

- визнано протиправною та скасовано постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу №317269 від 25 листопада 2021 року, прийняту Придніпровським міжрегіональним управлінням Укртрансбезпеки;

- визнано протиправною та скасовано постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу №317270 від 25 листопада 2021 року, прийняту Придніпровським міжрегіональним управлінням Укртрансбезпеки;

- стягнуто з Державної служби України з безпеки на транспорті в особі відділу державного нагляду (контролю) у Дніпропетровській області () за рахунок бюджетних асигнувань на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 ) судові витрати по справі в розмірі 5 759,10 грн.

Не погоджуючись із вказаними судовими рішеннями, Державна служба України з безпеки на транспорті звернулася із касаційною скаргою до Верховного Суду як суду касаційної інстанції в адміністративних справах відповідно до статті 327 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - "КАС України"), надіславши її засобами поштового зв`язку 5 січня 2023 року.

У своїй касаційній скарзі скаржник просить рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11 липня 2022 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 7 грудня 2022 року у справі №160/5421/22 скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

За правилами частини першої статті 334 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.

Вирішуючи питання щодо можливості відкриття касаційного провадження, суд виходить із такого.

Відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Імперативними приписами частини четвертої статті 328 КАС України обумовлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 4 частини другої статті 330 КАС України у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини четвертої статті 328 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

У разі подання касаційної скарги на судове рішення, зазначене у частинах другій і третій статті 328 цього Кодексу, в касаційній скарзі зазначається обґрунтування того, в чому полягає неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення (рішень).

Із системного аналізу наведених положень процесуального закону висновується, що під час касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій статті 328 КАС України, обґрунтування неправильного застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення ним (ними) норм процесуального права має обов`язково наводитись у взаємозв`язку із посиланням на відповідний пункт (пункти) частини четвертої статті 328 КАС України як на підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга.

Дослідивши касаційну скаргу на предмет відповідності вищенаведеним вимогам процесуального закону, суд установив, що скаржником судові рішення судів попередніх інстанцій оскаржуються на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України.

Обґрунтовуючи указану підставу касаційного оскарження заявник зазначив, що станом на дату подання касаційної скарги відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, а саме щодо процедури реалізації Укртрансбезпекою своїх повноважень щодо притягнення суб`єктів господарської діяльності до відповідальності, визначеної статтею 48 Закону України «Про автомобільний транспорт», у разі ненадання всіх документів, які можуть підтвердити статус такого суб`єкта, визначені статтею 39 Закону України «Про автомобільний транспорт», зокрема, договору позички.

Суд наголошує, що оскарження судових рішень з підстав, передбачених пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України, вимагає не лише констатації факту відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, а й підстав необхідності такого висновку у подібних правовідносинах (усунення колізій норм права, визначення пріоритету однієї норми над іншою, тлумачення норми та інше), а також зазначення, у чому, на думку скаржника, полягає неправильне застосування норми права, щодо якої необхідний висновок Верховного Суду та як, на думку скаржника, відповідна норма повинна застосовуватися.

Так, у статті 48 Закону України «Про автомобільний транспорт» міститься указівка на те, що автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення, згідно переліку, наведеного у цій статті.

Із тексту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень установлено, що скаржник, фактично, не погоджується зі скасуванням постанов про застосування адміністративно-господарського штрафу від 25 листопада 2021 року №317269 та №317270.

Так, вирішуючи спір по суті суди установили, що службовими особами відповідача встановлено порушення навантаження транспортного засобу DAF CF 85.430 з номерним знаком НОМЕР_2 , який належить на праві власності фізичній особі-підприємцю ОСОБА_2 , про що зазначено у свідоцтві серії НОМЕР_3 та DAF, та порушення навантаження транспортного засобу моделі DAF FT XF 105 410, державний номерний знак НОМЕР_4 , що згідно з свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_5 власником є ОСОБА_3 .

У подальшому до позивача застосовано адміністративно-господарські штрафи у розмірі 34 000 грн згідно постанови №317270 та у сумі 34 000 грн згідно постанови №317269.

Згідно з абзацом 16 частини першої статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт» за порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників застосовуються адміністративно-господарські штрафи за: перевищення встановлених законодавством габаритно-вагових норм понад 20 відсотків, але не більше 30 відсотків при перевезенні неподільного вантажу без відповідного дозволу або подільного вантажу - штраф у розмірі двох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Суди зазначили, що зі змісту наведеної норми убачається, що відповідальним за порушення вимог, зокрема, вагових норм транспортного засобу, є автомобільний перевізник, який на комерційній основі перевозить вантаж.

Так, судами установлено, що позивач як власник транспортного засобу передав його в оренду іншій особі. Таким чином, спірним питанням є кваліфікація відповідачем ФОП ОСОБА_1 як автомобільного перевізника.

Як вбачається з встановлених судами обставин, 1 квітня 2020 року між ФОП ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_3 було укладено договір оренди транспортного засобу №2, відповідно до якого ФОП ОСОБА_1 передає орендарю - ФОП ОСОБА_3 в коштовне користування транспортний засіб за номером: DAF, н.з. НОМЕР_2 , напівпричіп н.з. НОМЕР_6 . Пунктом.1.2 Договору оренди встановлено, що транспортний засіб надається в оренду з водієм.

До матеріалів справи позивачем було надано копію акту приймання-передачі транспортного засобу від 17 вересня 2021 року, відповідно до якого, орендодавець передав, а орендар прийняв автомобіль марки DAF, н.з. НОМЕР_2 , водій - ОСОБА_5 . Наявна в матеріалах справи трудова книжка останнього, підтверджує, що 6 вересня 2021 року ФОП ОСОБА_3 прийнято водієм автотранспортного засобу - ОСОБА_5 ..

Отже, суди дійшли до висновку, що вищезазначений транспортний засіб перебував у користуванні ФОП ОСОБА_3 на умовах оренди, який використовував його у своїй господарській діяльності для здійснення перевезень.

Щодо транспортного засобу DAF, моделі FT XF 105 410, державний номерний знак НОМЕР_4 - судом встановлено, що згідно з свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_5 власником є ОСОБА_3 , тому немає підстав для застосування адміністративно-господарського штрафу №317270 до ФОП ОСОБА_1 .

За таких обставин, суди констатували відсутність підстав для застосування адміністративно-господарського штрафу №317270 до ФОП ОСОБА_1 ..

Так, суди дійшли висновку про те, що оскільки штрафні санкції, передбачені частиною першою статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт» застосовуються виключно до автоперевізника, встановлення особи, яка здійснює відповідні послуги є обов`язковим для правомірного винесення постанови.

Так, наведена скаржником норма права (стаття 48 Закону України «Про автомобільний транспорт») є загальною, а касаційна скарга не містить належних аргументів щодо її неправильного застосування судами апопередніх інстанції та необхідності висновку Верховного Суду щодо цієї норм саме у цій справі у контексті установлених судами попередніх інстанцій обставин справи.

З огляду на викладене, Суд вважає необґрунтованим посилання скаржника на пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України як на підставу касаційного оскарження.

Відтак, зазначене свідчить, що скаржник формально підійшов до питання належного оформлення касаційної скарги, зокрема, в частині зазначення підстав касаційного оскарження судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій з урахуванням вимог частини четвертої статті 328 КАС України. Аргументи касаційної скарги зводяться до викладення обставин справи, цитування нормативно правових актів, зазначення, що судами попередніх інстанцій судові рішення ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права, що не є належним правовим обґрунтуванням підстав касаційного оскарження судових рішень, передбачених частиною четвертою статті 328 КАС України.

Враховуючи межі перегляду судом касаційної інстанції, визначені статтею 341 КАС України, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

З урахуванням змін до КАС України, які набрали чинності 8 лютого 2020 року, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, а тому відсутність у касаційній скарзі визначених законом підстав касаційного оскарження унеможливлює її прийняття та відкриття касаційного провадження.

Відповідно до приписів статті 44 КАС України учасники справи, маючи намір добросовісної реалізації належного їм права на касаційне оскарження судового рішення, повинні забезпечити неухильне виконання вимог процесуального закону, зокрема, стосовно строку подання касаційної скарги, її форми та змісту.

Згідно з пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Отже, касаційну скаргу належить повернути як таку, що не містить підстав, визначених частиною четвертою статті 328 КАС України, для касаційного оскарження рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11 липня 2022 року та постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 7 грудня 2022 року у справі №160/5421/22.

На підставі наведеного та керуючись положеннями статей 328, 330, 332, 359 КАС України, Верховний Суд,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Державної служби України з безпеки на транспорті на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11 липня 2022 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 7 грудня 2022 року у справі №160/5421/22 за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті в особі відділу державного нагляду (контролю) у Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування постанов про застосування адміністративно-господарського штрафу повернути особі, яка її подала.

Копію цієї ухвали надіслати учасникам справи у порядку, визначеному статтею 251 КАС України.

Роз`яснити скаржнику, що повернення касаційної скарги не позбавляє його права повторного звернення до Верховного Суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і не може бути оскаржена.

………………………….

Н.М. Мартинюк,

Суддя Верховного Суду