Справа № 420/1503/23
Суддя: Завальнюк І.В.
Дата ухвалення: 2023-01-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/1503/23
УХВАЛА
31 січня 2023 року м. Одеса

Суддя Одеського окружного адміністративного суду Завальнюк І.В., вивчивши позовну заяву ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , військової частини НОМЕР_2 про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просить суд:

взнати противоправною дії бездіяльність військової частини НОМЕР_1 та військової частини НОМЕР_2 Міністерства Оборони України в не проведенні своєчасного звільнення з служби в Збройних Силах України ОСОБА_1 відповідно свідоцтва про хворобу № 286 затвердженого постановою ГВЛК від 27.06.2022 року.

зобов`язати військову частину НОМЕР_1 та військову частину НОМЕР_3 Міністерства Оборони України провести звільнення з служби в Збройних Силах України ОСОБА_1 ;

зобов`язати військову частину НОМЕР_1 та військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошове утримання з 01 липня 2022 р. по 31 грудня 2022 р. в розмірі 533 759,40 грн;

зобов`язати військову частину НОМЕР_1 та військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсації за невикористанні дні щорічної основної відпуски за 2022 рік, в розмірі 35 583,96 грн.

зобов`язати військову частину НОМЕР_1 та військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошової компенсації за матеріальну допомогу для вирішення соціально побутових питань за 2022 рік в розмірі окладу за військовим званням в розмірі 88 959,90 грн.

зобов`язати військову частину НОМЕР_1 та військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу при звільненні з військової служби у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожен повний календарний рік служби, передбачену ч. 2 ст. 15 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", з урахуванням пільгової вислуги років понад повних 10 років за кожний повний календарний рік служби 12 повних років в розмірі 533 759,40 грн.

Пред`явлена позовна заява підлягає залишенню без руху, оскільки подана без додержання вимог, встановлених ст. ст. 160, 161 КАС України.

Згідно з адміністративним позовом, ОСОБА_1 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 ) та з 25.05.2022 добровільно мобілізований у в/ч НОМЕР_1 .

У зв`язку із різким погіршенням здоров`я ОСОБА_1 за розпорядженням командира в/ч НОМЕР_1 від 25.05.2022 № 76/98 направлений в медичну військову частину НОМЕР_4 ( АДРЕСА_2 ) для лікування і проходження військово-лікарської комісії.

Згідно свідоцтва про хворобу № 286 від 27.06.2022 позивач отримав захворювання, пов`язані із проходженням військової служби. На підставі ст. 39-а, 41-б, 13-б, 40-в в графі Розладу хвороб був визнаний непридатним до військової служби з виключенням з військового обліку.

Після цього 30.06.2022 позивач звернувся до командира в/ч НОМЕР_1 із рапортом про звільнення з військової служби в ЗСУ, направити особову справу до ІНФОРМАЦІЯ_1 та провести нарахування і виплати.

На адвокатський запит від 07.12.2022 в/ч НОМЕР_2 листом від 30.12.2022 № 1619/157/5047 відповіла, що в серпні 2022 р. рапорт був розглянутий командиром в/ч НОМЕР_1 та прийнято рішення про звільнення майора ОСОБА_2 з військової служби, а також підготовлено подання про звільнення, яке погоджено у в/ч НОМЕР_2 . Наразі в/ч НОМЕР_2 чекає на прийняття рішення командуванням в/ч НОМЕР_5 про звільнення з військової служби майора ОСОБА_1 . Після отримання результату розгляду подання в/ч НОМЕР_5 , командування в/ч НОМЕР_1 повідомить у письмовому вигляді. Крім того, ОСОБА_1 потрібно повернутися до в/ч НОМЕР_1 , після чого його буде виведено з розпорядження командира в/ч НОМЕР_2 і введено його в штатний розклад, лише після цього можливе звільнення майора ОСОБА_1 з лав Збройних Сил України.

Також з кінця червня 2022 р. припинена виплата грошового забезпечення згідно наказу командира в/ч НОМЕР_1 від 10.08.2022 № 219.

Зважаючи на те, що по рапорту від 30.06.2022 рішення так і не прийнято, позивача не звільнено, він 26.01.2023 звернувся до суду із даним позовом.

Відповідно до частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист визначеним законом шляхом.

За змістом частини третьої статті 2 КАС України основними засадами (принципами) адміністративного судочинства, зокрема, є верховенство права; рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; змагальність сторін, диспозитивність та офіційне з`ясування всіх обставин у справі; забезпечення права на апеляційний перегляд справи та на касаційне оскарження судового рішення у випадках, визначених законом; неприпустимість зловживання процесуальними правами.

Процесуальна природа та призначення строків звернення до суду зумовлюють при вирішенні питання їх застосування до спірних правовідносин необхідність звертати увагу не лише на визначені в нормативних приписах відповідних статей загальні темпоральні характеристики умов реалізації права на судовий захист - строк звернення та момент обчислення його початку, але й природу спірних правовідносин щодо захисту прав, свобод та інтересів, у яких особа звертається до суду.

Визначення строку звернення до адміністративного суду в системному зв`язку з принципом правової визначеності слугує меті юридичної визначеності у публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Строки звернення до адміністративного суду з позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними. Тобто встановлені строки звернення до адміністративного суду сприяють уникненню ситуації правової невизначеності щодо статусу рішень, дій (бездіяльності) суб`єкта владних повноважень.

Загальні норми процедури судового оскарження в рамках розгляду публічно-правових спорів регулюються КАС України.

Згідно із частиною першою статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Відповідно до ч. 5 ст. 122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

КАС України передбачає можливість встановлення цим Кодексом та іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, які мають перевагу в застосуванні порівняно із загальним шестимісячним строком, визначеним у частині другій статті 122 цього Кодексу.

Таким спеціальним строком для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби є місячний строк, установлений частиною п`ятою статті 122 КАС України.

Строки звернення до суду в порядку адміністративного судочинства визначені у статті 122 КАС України і частина п`ята цієї статті, яка передбачає місячний строк звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, є спеціальною нормою щодо частини другої цієї статті з установленим у ній загальним строком у шість місяців.

В свою чергу, позивач звернувся із даним позовом 26.01.2023, тобто із суттєвим порушенням спеціального місячного строку на звернення до суду із даними вимогами.

Законодавче закріплення строків звернення з адміністративним позовом до суду є гарантією стабільності публічно правових відносин, призначенням якої є забезпечення своєчасної реалізації права на звернення до суду, забезпечення стабільної діяльності суб`єктів владних повноважень при здійсненні управлінських функцій, дисциплінування учасників адміністративного судочинства.

Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого публічно-правові відносини можуть вважатися спірними. Тому, якщо протягом законодавчо встановленого строку особа не звернулася до суду за вирішенням спору, відповідні відносини набувають ознаки стабільності.

При цьому строк в один місяць визнано законодавцем достатнім для того, щоб у справах про проходження публічної служби особа, яка вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушено її права, свободи чи інтереси, визначилася, чи звертатиметься вона до суду з позовом за їх захистом.

Вирішуючи питання про дотримання строку звернення до суду у кожному конкретному випадку, необхідно виходити не лише з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, але й з об`єктивної можливості особи знати про такі факти.

Слід зазначити, що день, коли особа дізналася про порушення свого права, - це встановлений доказами день, коли їй стало відомо про прийняття певного рішення, вчинення дії чи допущення бездіяльності, внаслідок чого відбулося порушення прав, свобод чи інтересів особи. Якщо цей день встановити точно неможливо, строк обчислюється з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод чи інтересів). При цьому «повинна» слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо вона знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дії, і у неї не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом в постанові по справі № 380/2355/20 від 28 травня 2021 року.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (див. mutatis mutandis, пункт 33 рішення ЄСПЛ від 21 грудня 2010 року в справі «Перетяка та Шереметьєв проти України», заява №45783/05; пункт 53 рішення ЄСПЛ від 08 квітня 2010 року в справі «Меньшакова проти України», заява №377/02). Процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання; правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності; зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (пункт 45 рішення ЄСПЛ від 28 жовтня 1998 року в справі «Perez de Rada Cavanilles v. Spain» («Перез де Рада Каванілес проти Іспанії»), заява №28090/95). Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна Держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух (пункт 44 рішення ЄСПЛ від 28 жовтня 1998 року «Osman v. the United Kingdom» («Осман проти Сполученого Королівства»), заява №23452/94 та пункт 54 рішення від 19 червня 2001 року «Kreuz v. Poland» («Круз проти Польщі»), заява №28249/95).

У рішенні ЄСПЛ у справі «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року (пункт 47, заява №3236/03) суд постановив, що якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності. Хоча саме національним судам, перш за все, належить виносити рішення про поновлення строку оскарження, їхня свобода розсуду не є необмеженою. Суди повинні обґрунтовувати відповідне рішення. У кожному випадку національні суди повинні встановити, чи виправдовують причини поновлення строку оскарження втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів стосовно часу або підстав для поновлення строків.

Отже суд дійшов висновку про те, що строк звернення до суду пропущено з причин, які виникли з волі позивача, а, отже, не є поважними. Жодних належних та допустимих доказів поважності причин пропуску строку звернення до адміністративного суду, які б унеможливлювали і не залежали б від волі позивача своєчасно звернутися за судовим захистом, позивачем не надано та судом не знайдено.

Згідно з ч. 1 ст. 123 КАС України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

Таким чином, позивачу відповідно до ст. 123 КАС України необхідно звернутися до суду з обґрунтованою заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду із даними позовними вимогами.

Крім того, відповідно до п. п. 4, 5 ч. 5 ст. 160 КАС України, в позовній заяві зазначаються зміст позовних вимог і виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, а в разі подання позову до декількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з відповідачів; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 04.08.2022 у справі № 990/72/22 вказала на необхідність дотримання позивачем вимог ч. 5 ст. 160 КАС України, які спрямовані на формування у суду та учасників справи стійкого уявлення про предмет і засоби доказування в адміністративній справі, зміст і особливості спірних адміністративно-правових відносин.

Тому позовні вимоги і обставини на їх обґрунтування мають викладатися лаконічно, чітко, зрозуміло, з використанням прийнятої юридичної термінології.

Позовні вимоги це запропоновані позивачем конкретні способи захисту свого публічного права, свободи чи інтересу.

Обставинами, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, є конкретні юридичні факти, з настанням яких суб`єкти публічного права вступають з фізичними чи юридичними особами у спірні правовідносини.

Саме тому позивач має конкретно і чітко зазначити, які саме рішення, дії чи бездіяльність відповідача спричинили порушення його прав, обґрунтувати ці порушення та чітко визначити, які рішення чи дії він просить суд зобов`язати відповідача прийняти або вчинити на поновлення його порушених прав.

Відповідно до прохальної частини адміністративного позову позивач просить (основні позовні вимоги) суд визнати протиправними дії, бездіяльність військової частини НОМЕР_1 , військової частини НОМЕР_2 з непроведення своєчасного звільнення зі служби в ЗСУ відповідно до свідоцтва про хворобу № 286, затвердженого постановою ГВЛК від 27.06.2022.

Проте позивачем не конкретизовано, які саме дії військової частини НОМЕР_1 , військової частини НОМЕР_2 , та які саме бездіяльності військової частини НОМЕР_1 , військової частини НОМЕР_2 він оскаржує та просить визнати протиправними.

При цьому, своєю правовою природою бездіяльність це як пасивна форма поведінки особи, що полягає у не вчиненні нею конкретних дій, які вона повинна була і могла вчинити в даних конкретних умовах; так і характеризується свідомим і вольовим актом поведінки особи.

Однак позивач одночасно в одній вимозі просить визнати як дії, так і бездіяльності двох окремих суб`єктів владних повноважень, не конкретизуючи пред`явлені вимоги. При цьому у позові взагалі не міститься правове обґрунтування вимог щодо звільнення з публічної служби відносно кожного з відповідачів.

Відсутність такої конкретизації оскаржуваних дій чи бездіяльності свідчить, що предмет позову не визначений. Зміст кількох позовних вимог впливають відповідно на вирішення питання підвідомчості спору конкретному суду та правильному вирішенню питання щодо судового збору тощо, а отже з`ясуванню перешкод для відкриття провадження у справі.

Отже позивачу необхідно визначитися із відповідачем, уточнивши прохальну частину адміністративного позову з урахуванням суб`єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов, та подати до суду оформлений у відповідності до вимог ст.ст. 160, 161 КАС України адміністративний.

На підставі викладеного, враховуючи, що виявлені недоліки перешкоджають суду вирішити питання про відкриття провадження в адміністративній справі, керуючись ст. 169 КАС України, суд

УХВАВИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , військової частини НОМЕР_2 про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії залишити без руху, надавши десятиденний строк з дня отримання ухвали для усунення зазначених вище недоліків.

У разі невиконання ухвали суду в зазначений строк позовну заяву повернути позивачу зі всіма доданими до неї документами.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя І.В. Завальнюк