Справа № 522/12579/22
Суддя: Бойко О.Я.
Дата ухвалення: 2023-01-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2023 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючої судді Бойко О.Я.

розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправними та скасування рішення про заборону в`їзду в Україну іноземцю, вирішив адміністративний позов задовольнити.

І. Суть спору:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовною заявою до відповідача Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, в якій просив суд:

(1). Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 11.08.2022 року №260 про заборону в`їзду в Україну громадянину російської Федерації ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт громадянина російської Федерації серії НОМЕР_1 , термін дії 07.10.2015-07.10.2025 року, строком на три роки до 11.08.2025 року.

ІІ. Аргументи сторін

(а) Позиція Позивача

В обґрунтування позовних вимог вказав, що рішення відповідача від Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 11.08.2022 року « 260 про заборону в`їзду в Україну громадянину російської Федерації ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт громадянина російської Федерації серії НОМЕР_1 , термін дії 07.10.2015-07.10.2025 року, строком на три роки до 11.08.2025 року є протиправним, прийнятим з порушенням норм чинного законодавства та таким що підлягає скасуванню. Крім того зазначено, що його прийнято на підставі рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про примусове видворення позивача, яке було скасоване.

(б) Позиція Відповідача

05.12.2022 до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому він просив у задоволенні позовних вимог відмовити.

Відповідачем зазначено, що рішення ГУ ДМС в Одеській області від 11.08.2022 прийняте у відповідності до норм чинного законодавства, у відповідності, та у спосіб, визначений діючим законодавством, передбачений Конституцією України та законами України, з використанням повноважень з метою, з якою ці повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, з урахування принципу пропорційності, тобто при прийнятті рішення мало місце досягнення розумного балансу між публічними інтересами, на забезпечення яких спрямоване рішення та дії, та інтересами позивача, що вказує на дотримання ГУ ДМС в Одеській області вимог чинного законодавства, а тому не може бути визнано протиправним та скасовано.

ІІІ Процедура та рух справи

04.10.2022 ухвалою Приморського районного суду м. Одеси адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення № 260 про заборону в`їзду в Україну від 11.08.2022 року передано за підсудністю до Одеського окружного адміністративного суду.

31.10.2022 суд ухвалою позовну заяву залишив без руху.

21.11.2022 ухвалою Одеський окружний адміністративний суд, прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

ІV. Обставини справи встановлені судом та докази на їх підтвердження

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , є громадянином Російської Федерації, офіційно прибув до України 26.02.2016 року через КПП «Конотоп».

12.09.2015 року укладений шлюб між громадянином Російської Федерації ОСОБА_1 , та громадянкою України ОСОБА_3 .

Відповідно до копії протоколу від 07.07.2022 року серії ПР МОД №008406 (а.с. 15), посадовими особами ГУ ДМС в Одеській області 07.07.2022 року, за адресою: м. Одеса, вул. Преображенська, 64, був виявлений громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 , який порушив правила перебування іноземців в Україні, а саме: ухилення від виїзду з України після закінчення відповідного терміну перебування. За змістом вказаного протоколу позивачу роз`яснений зміст ст. 63 Конституції України, а також права і обов`язки передбачені ст. 268 КУпАП, суть скоєного правопорушення відповідач визнає, перекладача не потребує, та просить розглядати справу про адміністративне правопорушення без його участі (а.с. 15 - зворот).

Відповідно до копії пояснень від 07.07.2022 року, прийнятих посадовою особою ГУ ДМС в Одеській області від громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , відповідач пояснив, що потрапив у 2016 році в Україну з метою оформлення документів на проживання в Україні на підставі офіційного шлюбу з громадянкою України, але документи не оформив. На поставлені запитання відповідач відповів, що йому відомо, що він є нелегальним мігрантом, розуміє українську мову без перекладача, скарг до працівників ДМС не має, на територію України прибув самостійно, в подальшому планує відвідувати Україну, на території України у нього є дружина з якою він проживає, має при собі паспортний документ, додаткових пояснень не має, перекладача не потребує.

Також, відповідно до копії постанови від 07.07.2022 року серії ПН МОД №008478, громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 , був притягнутий до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу 1700 грн.(ч. 1 ст. 203 КУпАП). За змістом вказаної постанови, під час розгляду справи про адміністративне правопорушення, на підставі протоколу від 07.07.2022 року серії ПР МОД №008406, було встановлено, що громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 , допустив порушення ч. 1 та ч. 3 ст. 3, ст. 9 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», що полягає в ухиленні від виїзду з України після закінчення відповідного терміну перебування. Також, додатково зазначено про встановлення того, що 07.07.2022 року громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 , звернувся до підрозділу ГУ ДМСУ в Одеській області для сплати штрафу та залишення території України через незаконне перебування шляхом ухилення від виїзду після закінчення відповідного терміну перебування. Вказано також про наявність обставин, що пом`якшують відповідальність: самостійне звернення до міграційної служби, визнання своєї вини. Обставини, що обтяжують відповідальність відсутні. Копія постанови отримана відповідачем під підпис 07.07.2022 року

07.07.2022 року ГУ ДМС в Одеській області було прийнято рішення №465 про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства, відповідно до якого вирішено примусово повернути до країни походження громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , який зобов`язаний покинути територію України у термін до 05.08.2022 року включно. При цьому вказане рішення містить відомості про те, що громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 26.02.2016 року легально потрапив на територію України, у нього сплинув термін легального перебування, він до органів ДМС з метою продовження строку перебування не звертався та не має законних підстав для такої процедури. Другий примірник рішення від 07.07.2022 року №465 вручений відповідачу 07.07.2022 року під розписку, відповідно до якої відповідачу доведена інформація про можливість звернення до Центру надання правової допомоги, та про те, що рішення про примусове повернення може бути оскаржене відповідачем до суду. У розписці відповідач також розписався в тому, що він не відмовляється від виконання рішення, не має наміру звертатись до Центру надання правової допомоги з метою оскарження рішення про примусове повернення, перекладач не потрібен.

11.08.2022 року ГУ ДМС в Одеській області прийнято рішення №260 про заборону в`їзду в Україну, відповідно до якого, через ухилення від виконання в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення від 07.07.2022 року №465, враховуючи подальше незаконне перебування особи на території України, що впливає на державні інтереси та забезпечення національної безпеки України, громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 , заборонений в`їзд в Україну строком на три роки з 11.08.2022 року по 11.08.2025 року.

Підставою для прийняття зазначеного рішення, як вбачається з його змісту, було те, що зазначена особа уникає строків порядку виконання рішення про примусове повернення до країни походження або до третьої країни, враховуючи встановлене незаконне перебування особи на території України, що впливає на державні інтереси та забезпечення національної безпеки України.

При прийнятті оскаржуваного рішення відповідач керувався абзацом 2 ч. 1 ст. 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 25.10.2022р. апеляційну скаргу громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 19 вересня 2022 року у справі №522/11882/22 скасовано та ухвалено нову постанову. Відмовлено у задоволенні адміністративного позову Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про примусове видворення громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 .

Зокрема, у вказаній постанові П`ятий апеляційний адміністративний суд дійшов наступного висновку: «Дослідивши критерії необхідності у демократичному суспільстві та пропорційності законній меті примусового видворення, враховуючи тяжкість вчиненого апелянтом правопорушення (неможливість самостійно покинути Україну через стан здоров`я, потреба в повторній операції), тривалість перебування апелянта в Україні (фактично апелянт є осідлим мігрантом), час, який минув з моменту вчинення правопорушення (сплив 90-денного строку перебування з 26.02.2016 року), сімейний стан апелянта та тривалість шлюбу, постійне проживання апелянта разом з родиною, забезпечення апелянтом родини (шлюб укладений 13.09.2015 року, апелянт має дохід), вік апелянта (63 роки) та відсутність будь-яких сімейних та соціальних зв`язків у апелянта в країні громадянського походження та в будь-якій іншій країні, міцність соціальних і сімейних зв`язків з Україною, апеляційний суд дійшов висновку, що примусове повернення не є в даному випадку необхідним та пропорційним законній меті та навпаки є «невиправдано суворим»».

Позивач вважає рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 11.08.2022 року №260 про заборону в`їзду в Україну громадянину російської Федерації ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт громадянина російської Федерації серії НОМЕР_1 , термін дії 07.10.2015-07.10.2025 року, строком на три роки до 11.08.2025 року протиправним, та за його скасуванням звернувся до суду.

IV. Джерела права та висновки суду

Згідно зі статтею 26 Конституції України, іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Статтею 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Відповідно до ч.1ст.26 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Відповідно до статей 9, 29 Загальної декларації прав людини (1948 року) та ст. 9 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права (1966 року) ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання, а при здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати лише таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання та поваги прав і свобод інших людей, а також забезпечення справедливих вимог моралі, суспільного порядку і загального добробуту.

Частиною 2 ст.26 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" визначено, що рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частині першій цієї статті, може супроводжуватися забороною щодо подальшого в`їзду в Україну строком на три роки. Строк заборони щодо подальшого в`їзду в Україну обчислюється з дня винесення такого рішення. Порядок виконання рішення про заборону щодо подальшого в`їзду в Україну визначає Кабінет Міністрів України.

Визначена ч.2 ст.26 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" можливість прийняття рішення про заборону подальшого в`їзду в Україну свідчить про наявність в органу Державної міграційної служби дискреційних повноважень, тобто суб`єкту владних повноважень надається свобода, оцінюючи ситуацію, вибирати один із кількох варіантів можливих рішень.

При цьому суд зауважує, що рішення про заборону подальшого в`їзду в Україну є необов`язковою, а являється санкцією, яка може застосовуватись під час прийняття рішення про примусове повернення в країну походження за наявності передбачених Законом підстав.

Відповідно до статті 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», в`їзд в Україну іноземцю або особі без громадянства не дозволяється:

- в інтересах забезпечення національної безпеки України або охорони громадського порядку;

- якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні;

- якщо при клопотанні про в`їзд в Україну така особа подала про себе завідомо неправдиві відомості або підроблені документи;

- якщо паспортний документ такої особи, віза підроблені, зіпсовані чи не відповідають установленому зразку або належать іншій особі;

- якщо така особа порушила у пункті пропуску через державний кордон України правила перетинання державного кордону України, митні правила, санітарні норми чи правила або не виконала законних вимог посадових та службових осіб органів охорони державного кордону, органів доходів і зборів та інших органів, що здійснюють контроль на державному кордоні;

- якщо під час попереднього перебування на території України іноземець або особа без громадянства не виконали рішення суду або органів державної влади, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або мають інші не виконані майнові зобов`язання перед державою, фізичними або юридичними особами, включаючи пов`язані з попереднім видворенням, у тому числі після закінчення терміну заборони подальшого в`їзду в Україну;

- якщо така особа намагається здійснити в`їзд через контрольні пункти в`їзду - виїзду на тимчасово окуповану територію без спеціального дозволу або така особа під час попереднього перебування на території України здійснила виїзд із неї через контрольний пункт в`їзду - виїзду.

За наявності підстав, зазначених в абзацах другому, сьомому і восьмому частини першої цієї статті, відомості про іноземця або особу без громадянства вносяться до бази даних осіб, яким згідно із законодавством України не дозволяється в`їзд в Україну або тимчасово обмежено право виїзду з України.

Рішення про заборону в`їзду в Україну приймається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, Службою безпеки України або органом охорони державного кордону.

Вказаний вище перелік підстав для заборони в`їзду в Україну іноземцю або особі без громадянства є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає.

Отже, враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що уповноважені органи державної влади, приймаючи рішення про примусове повернення іноземця або особи без громадянства до країни проходження може прийняти рішення і про заборону івїзду в України лише з підстав, визначених ч.1 ст.13 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства".

Як встановлено судом, Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 25.10.2022р. апеляційну скаргу громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 19 вересня 2022 року у справі №522/11882/22 скасовано та ухвалено нову постанову. Відмовлено у задоволенні адміністративного позову Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про примусове видворення громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 .

З огляду на викладене, рішення і про заборону в`їзду в Україну є додатковою санкцією, яка може застосовуватись під час прийняття рішення про примусове повернення в країну походження, таким чином, оскільки за рішенням суду відмовлено у задоволенні адміністративного позову Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про примусове видворення громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 11.08.2022 року №260 про заборону в`їзду в Україну громадянину російської Федерації ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт громадянина російської Федерації серії НОМЕР_1 , термін дії 07.10.2015-07.10.2025 року, строком на три роки до 11.08.2025 року підлягає скасуванню.

Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

В пункті 42 рішення Європейського суду з прав людини у справі Бендерський проти України від 15 листопада 2007 року, заява № 22750/02, зазначено, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають у достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися в світлі обставин кожної справи.

Згідно з статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 статті 2 КАС України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на Відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

У процесі розгляду справи не встановлено інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин.

Згідно зі ст. 249 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов до висновку про задоволення адміністративного позову.

VI. Розподіл судових витрат

Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 77, 161,245, 255, 293, 295 КАС України, суд -

В И Р І Ш И В:

1.Адміністративний позов задовольнити.

2.Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 11.08.2022 №260 про заборону в`їзду в Україну громадянину російської Федерації ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт громадянина російської федерації серії НОМЕР_1 , термін дії 07.10.2015-07.10.2025 року, строком на три роки до 11.08.2025 року.

3.Стягнути на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , Адреса: АДРЕСА_1 ), судові витрати за сплату судового збору в розмірі 992,40 гривень 00 копійок за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (вул. Преображенська, 44, м. Одеса, 65045, ).

Відповідно до статті 255 КАС України рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно з частиною першою статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на постанову суду подається протягом тридцяти днів. Якщо розглянуто справу в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту рішення.

Апеляційна скарга подається учасниками справи відповідно до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Суддя Оксана БОЙКО