Справа № 520/751/23
Суддя: Сліденко А.В.
Дата ухвалення: 2023-01-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
УХВАЛА
про повернення позову
31 січня 2023 року справа № 520/751/23

Cуддя Харківського окружного адміністративного суду Сліденко А.В., розглянувши питання прийняття до розгляду позову ОСОБА_1 (далі за текстом - позивач, заявник) до Військово-медичного клінічного центру Північного регіону (військова частина НОМЕР_1 ) про: 1) поновлення ОСОБА_1 на роботі (військовій службі); 2) стягнення середнього заробітку; 3) стягнення 30.000,00грн. моральної шкоди; 4) стягнення 178.568,00грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу; 5) стягнення 30.000,00грн. витрат на професійну правничу допомогу; 6) стягнення 2.481,00грн. витрат на оплату судового збору, -

встановив:

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 18.01.2023р. у справі №520/751/23 даний позов було залишено без руху у зв`язку із невідповідністю ч.10 ст.44 КАС України (бо жоден із приєднаних до позову документів не скріплений власноручним підписом заявника або представника заявника); невідповідністю п.4 ч.5 ст.160 та п.5 ч.5 ст.160 КАС України (бо позов не містить вимог про визнання протиправним та скасування рішення суб"єкта владних повноважень про звільнення заявника з військової служби, попри те, що у позові заявник стверджує саме про незаконність звільнення); невідповідністю п.4 ч.5 ст.160 та п.5 ч.5 ст.160 КАС України (бо вимога про поновлення на роботі (військовій службі) не містить ані викладення обставин прийняття суб"єктом владних повноважень рішення про припинення проходження заявником публічної військової служби, ані викладення реквізитів рішення суб"єкта владних повноважень про звільнення заявника з військової служби, ані зазначення доказів, котрі підтверджують вказані обставини); п.4 ч.5 ст.160 та п.5 ч.5 ст.160 КАС України (бо вимога про стягнення коштів за час вимушеного прогулу не містить ані викладення обставин припинення проходження заявником публічної військової служби унаслідок звільнення, ані викладення реквізитів рішення суб"єкта владних повноважень про звільнення заявника з військової служби, ані зазначення доказів, котрі підтверджують вказані обставини); невідповідністю ч.1 ст.123 та ч.6 ст.161 КАС України (бо позов подано із пропуском визначеного ч.5 ст.122 КАС України строку на звернення до суду без заяви про поновлення пропущеного строку на звернення до суду та доказів поважності причин пропуску строку на звернення до суду).
27.01.2023р. до суду найшов уточнений позов разом із клопотанням про поновлення пропущеного строку на звернення до суду.
Вирішуючи питання усунення недоліків в оформленні позову та наявності підстав для прийняття позову до розгляду, суд виходить із таких підстав та мотивів.
Згідно з п.4 ч.5 ст.160 та п.5 ч.5 ст.160 КАС України у позові про визнання протиправним та скасування рішення суб`єкта владних повноважень про звільнення громадянина з публічної служби, поновлення на посаді та стягнення заробітку за час вимушеного прогулу мають бути викладені: обставини незаконності оскарженого рішення суб"єкта владних повноважень із зазначенням реквізитів такого рішення (тобто дати прийняття, реєстраційного номеру, найменування суб"єкта владних повноважень - автора правового акту індивідуальної дії) і зазначення доказів, котрі підтверджують вказані обставини; календарна дата поновлення на публічній службі, обставини, котрі підтверджують припинення проходження публічної служби і зазначення доказів, котрі підтверджують вказані обставини; обставини тривалості вимушеного прогулу, зазначення доказів, котрі підтверджують вказані обставини.
Поданий заявником позов цим вимогам не відповідає; позаяк не містить ані викладення обставин невідповідності закону рішення суб"єкта владних повноважень, ані обставин існування взагалі такого рішення як реальної речі матеріального світу - правового акту індивідуальної дії суб"єкта владних повноважень, ані посилань на докази, котрі підтверджують ці обставини; ані обставин календарної дати звільнення з військової служби та календарної дати поновлення на військовій службі, ані обставин на підтвердження події існування вимушеного прогулу, ані посилань на докази, котрі підтверджують ці обставини.
Тому в цій частині недоліки в оформленні позову слід визнати невиправленими.
Стосовно поважності причин звернення до суду із пропуском строку суд зазначає, що за змістом та доводами позову - заявнику достеменно було відомо про закінчення відпустки - 19.03.2022р., а відтак, про обов"язок виходу на службу - 20.03.2022р.
Позов не містить викладення жодних обставин подання заявником документів до органу військового управління з приводу набуття правової підстави увільнення від проходження військової служби.
Отже, з 20.03.2022р. заявник не мав ані законних сподівань, ані легальних розумних очікувань на продовження проходження публічної військової служби.
Позов заявника підписаний представником - адв. ОСОБА_2 .
Згідно з матеріалами позову договір про надання професійної правничої допомоги адвоката був укладений між заявником та згаданим адвокатом - 08.04.2022р.
Ордер про надання правничої правової допомоги серії АХ №1094820 був складений - 08.04.2022р.
Видані у відповідь на адвокатське звернення представника заявника листи Військової частини НОМЕР_1 з приводу обставин проходження заявником військової служби датовані - 05.08.2022р. та 13.08.2022р.
У тексті позову власне заявником визнані обставини постійного та безперервного знаходження на території Республіка Польща з 06.03.2022р.
Позов подано до суду лише - 10.01.2023р., тобто поза межами визначеного ч.5 ст.122 КАС України строку в один місяць.
Наведені у клопотанні від 26.01.2023р. причини - догляд за дитиною під час лікування та дія правового режиму воєнного стану у даному конкретному випадку не знаходяться у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку із фізичною можливістю заявника подати позов.
За змістом п.9 ч.3 ст.2, ч.2 ст.44, ч.1 ст.45 КАС України кожен учасник суспільних відносин повинен забезпечити дотримання обов`язку вчинення процесуальних дій із захисту прав та інтересів у судовому порядку у строк, визначений відповідним процесуальним законом.
Суд відзначає, що згідно з ч.1 ст.118 КАС України процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом.
У силу приписів ч.1 ст.121 та ч.1 ст.123 КАС України умовою для поновлення пропущеного процесуального строку є поважність причини, котра зумовила такий стан практичної реалізації процесуальної дії.
Постанова Верховного Суду від 21.04.2021р. у справі №640/25046/19 містить правовий висновок, згідно з яким причина пропуску строку може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: 1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; 2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування. При цьому, поважними причинами можуть визнаватися лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належним чином. Отже, поновленню підлягають лише порушені з поважних причин процесуальні строки, встановлені законом. В свою чергу, поважною може бути визнано причину, яка носить об`єктивний характер, та не залежить від волевиявлення сторони і пов`язана з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій.
Окрім того, у силу правових висновків постанови Верховного Суду від 20.04.2021р. у справі №807/627/16: 1) День, коли особа дізналася про порушення свого права, - це встановлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, внаслідок якої відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів. Цим днем може бути, зокрема, день винесення рішення, яке оскаржується, якщо воно приймалося за участю особи, або день вчинення дії, яка оскаржується, якщо особа була присутня під час вчинення цієї дії.; 2) Якщо цей день встановити точно не можливо, строк обчислюється з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод чи інтересів). При цьому "повинна" слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо вона знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені.; 3) Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.; 4) Варто наголосити, що право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі, гарантує й стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), яка ратифікована Україною Законом від 17.07.1997 №475/97-ВР.; 5) Ключовими принципами статті 6 Конвенції є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.; 6) У пункті 36 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ, Європейський суд) від 04.12.1995 у справі «Белле проти Франції» (Bellet v. France) ЄСПЛ зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.; 7) В той же час, у своїй практиці Європейський суд неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у 6 § 1 Конвенції, не є абсолютним і може підлягати обмеженню; такі обмеження допускаються з огляду на те, що за своїм характером право доступу потребує регулювання з боку держави. У цьому відношенні Високі Договірні Сторони користуються певними межами свободи розсуду, хоча остаточне рішення про те, чи було дотримано вимог Конвенції, має виносити Суд. Суд повинен переконатися, що застосовані обмеження не звужують чи не зменшують залишені особі можливості доступу до суду в такий спосіб або до такої міри, що це вже спотворює саму суть цього права. Крім того, обмеження суперечитиме пункту 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не ставить законної мети і якщо не забезпечено відповідного пропорційного співвідношення між застосованими засобами та поставленою метою (див. рішення у справі «Вайт і Кеннеді проти Німеччини» [GC], №26083/94, ECHR 1999-I, пункт 59; рішення у справі "Т. Р. та К. М. проти Сполученого Королівства" [GC], №28945/95, пункт 98, ECHR 2001; рішення у справі "Z. та інші проти Сполученого Королівства" [GC], №29392/95, пункт 93, ECHR 2001, рішення від 12.07.2001 у справі за заявою №42527/98 «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам ІІ проти Німеччини» (CASE OF PRINCE HANS-ADAM II OF LIECHTENSTEIN v. GERMANY), пункт 44).; 8) Отже, право на доступ до правосуддя не є абсолютним і обмежене передусім встановленим строком звернення до суду. Такий підхід обумовлений необхідністю дотримання іншого, не менш важливого принципу - верховенства права, а точніше, одного з його елементів - принципу правової визначеності.; 9) ЄСПЛ, у пунктах 37 та 38 рішення від 18.11.2010 у справі «Мушта проти України», нагадав, що право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення. Однак такі обмеження не можуть стосуватися реалізації цього права у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено. Ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету, і має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями. Норми, які регламентують строки подання скарг, безумовно, передбачаються для забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані. У той же час такі норми або їх застосування мають відповідати принципу юридичної визначеності та не перешкоджати сторонам використовувати наявні засоби.; 10) У рішенні від 03.04.2008 у справі «Пономарьов проти України» ЄСПЛ вказав, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте, навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. Від судів вимагається вказувати підстави. У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні в часі, ні в підставах для поновлення строків (пункт 41).; 11) Таким чином, за практикою Європейського суду з прав людини, застосування судами наслідків пропущення строків звернення до суду не є порушенням права на доступ до суду.; 12) На цьому наголошено й у постанові Великої Палати Верховного Суду в
В ухвалі від 20.10.2022р. Великої Палати Верховного Суду від 20.10.2022р. у справі №9901/462/21 сформульовані правові позиції, у силу яких учасники справи повинні вчасно, сумлінно, в належний спосіб використовувати всі наявні в них засоби та можливості, передбачені законодавством, з метою запобігання невиправданим зволіканням під час виконання своїх процесуальних обов`язків.
У силу правового висновку п.20 постанови Верховного Суду від 07.12.2022р. у справі №420/4995/21 під час вирішення питання про дотримання особою, яка звернулася до суду з адміністративним позовом, встановленого строку звернення з`ясуванню підлягають наступні обставини, а саме: - за захистом якого порушеного права особа звернулася до суду; - коли особа дізналася про порушення своїх прав (чи дотримано строк з дати обізнаності); - коли вона повинна була дізнатися про їх порушення; - чи мала вона можливість дізнатися про порушення своїх прав; - наявність поважних причин, які об`єктивно заважали дізнатись про порушення своїх прав чи звернутися з позовом до суду.
При цьому, слід зважати, що у постанові Верховного Суду від 19.12.2022р. у справі №420/13281/20 сформульовано правовий висновок, за яким на етапі відкриття провадження у справі у суду відсутні повноваження витребовувати будь-які докази. Суд вивчає лише ті докази, що надійшли разом з позовною заявою. Проте суд, встановивши порушення позивачем строку звернення до адміністративного суду, керуючись ст. ст. 123, 169 КАС України має залишити позовну заяву без руху, запропонувавши позивачу подати заяву про поновлення такого строку із зазначенням причин пропуску.
Разом із позовом заявником не було надано доказів, котрі не лише неспростовно чи беззаперечно, але й навіть за стандартом доказування - поза розумним сумнівом обгрунтоване припущення про ймовірність існування не доводять вплив дії нездоланних та непереборних факторів на вчинення процесуально дії з приводу звернення заявника до суду із даними вимогами.
Постанова Верховного Суду від 10.01.2023р. у справі №640/3489/21 містить правові висновки про те, що: 1) введення воєнного стану може бути визнано судом поважною причиною пропуску відповідного процесуального строку або його продовження за умови, якщо пропуск строку знаходиться в прямому причинному зв`язку з такою обставиною. Сам по собі факт запровадження воєнного стану в Україні не є безумовною підставою для поновлення процесуального строку, а тому це питання має вирішуватися в кожному конкретному випадку з урахуванням доводів, наведених у заяві та обставин, які існували та об`єктивно перешкоджали вчиненню процесуальних дій.; 2) при оцінці поважності причин пропуску процесуального строку з причини введення воєнного стану в Україні додатково слід брати до уваги, зокрема: територіальне місцезнаходження суду, порядок його функціонування; місце проживання (місцезнаходження) заявника; ведення на відповідній території бойових дій або розташування у безпосередній близькості до такої території, посилення ракетних обстрілів у відповідний проміжок часу, що об`єктивно створювало реальну небезпеку для життя учасників процесу; тривалість самого процесуального строку та час, який минув із дати завершення процесуального строку; наявність чи відсутність обставин, які об`єктивно перешкоджали конкретній особі реалізувати своє право (повноваження) у межах визначеного процесуального строку; поведінку особи, яка звертається з відповідним клопотанням, зокрема, чи вживала особа розумних заходів для того, щоб реалізувати своє право (повноваження) у межах процесуального строку та якнайшвидше після його закінчення (у разі наявності поважних причин його пропуску), та інші доречні обставини.
У даному конкретному випадку заявник не міг не знати про порушення права на проходження військової служби з 20.03.2022р., коли мала настати подія виходу заявника на військову службу за місцем дислокації військової частини, а заявник фізично знаходився на території Республіка Польща.
Договір про надання професійної правничої допомоги адвоката був укладений заявником - 08.04.2022р., листи - відповіді Військової частини НОМЕР_1 з приводу обставин проходження заявником військової служби датовані - 05.08.2022р. та 13.08.2022р., позов подано до суду лише - 10.01.2023р.
Таким чином, заявник більш як на протязі 11 місяців у відносинах із проходженням військової служби усвідомлено та поза межами дії будь-яких реально існуючих непереборних та нездоланних факторів зволікав із зверненням до суду.
Текст клопотання від 26.01.2023р. не містить викладення обставин, які об`єктивно перешкоджали заявникові реалізувати своє право (повноваження) на звернення до суду у межах визначеного процесуального строку, а також посилання на докази, котрі підтверджують ці обставини.
З огляду на викладене, недолік в оформленні позову у вигляді несвоєчасного звернення до суду без юридично умотивованої та документально доведеної заяви про поважність причини пропуску строку на звернення до суду разом із доказами такої поважності слід визнати неусунутим.
Тому позов підлягає поверненню відповідно до п.1 ч.4 ст.169 КАС України.
Керуючись ст.ст.8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст.6-9, 121-123, 160,161, 169, 171, 241-243, 248, 256, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суддя, -

ухвалив:

1.Відмовити у визнані поважними викладених у заяві від 26.01.2023р. причин несвоєчасного звернення до суду у межах справи №520/751/23.
2.Відмовити у поновленні пропущеного строку на звернення до суду у межах справи №520/751/23 з причин, викладених у заяві від 26.01.2023р.
3.Позов - повернути заявникові.
4.Роз"яснити, що повернення позову не позбавляє права повторного звернення до суду.
5.Копію ухвали та матеріали позову направити на адресу заявника згідно з відомостями позову.
6.Роз"яснити, що ухвала набирає законної сили з моменту підписання; може бути оскаржена до Другого апеляційного адміністративного суду протягом 15 днів з дати прийняття.

Суддя А.В. Сліденко