Справа № 140/5075/22
Суддя: Судова-Хомюк Наталія Михайлівна
Дата ухвалення: 2023-01-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2023 рокуЛьвівСправа № 140/5075/22 пров. № А/857/15486/22

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії :

судді-доповідача: Судова-Хомюк Н.М.,

суддів: Обрізко І.М.,

Сеник Р.П..

розглянувши у порядку письмового провадження в місті Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 27 вересня 2022 року у справі № 140/5075/22 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області, Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (надалі також ОСОБА_1 , позивач) звернулась з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області, Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області (надалі також ГУ ПФ України у Дніпропетровській області, відповідач1; ГУ ПФ України у Волинській області, відповідач-2), в якому просила суд:

- скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про відмову від 07.02.2022 №56 щодо не проведення належного перерахунку пенсії по втраті годувальника та не переведення ОСОБА_1 на пенсію по втраті годувальника з розрахунку 50 % пенсії за віком годувальника або 30% заробітку годувальника для призначення пенсії як протиправне;

- зобов`язати Головне управління ПФУ у Волинській області провести належний перерахунок та перевести ОСОБА_1 на пенсію по втраті годувальника у розмірі, не меншому, ніж 9670,00 грн. на місяць, починаючи з дати її звернення 02.02.2022 року.

На обґрунтування позовних вимог зазначала, що прожила в шлюбі із ОСОБА_2 до його смерті - ІНФОРМАЦІЯ_1 , а з 01.11.1984 року позивач офіційно втратила працездатність та перебувала на повному матеріальному утриманні в свого чоловіка. Позивач вказує, що рішенням ГУ ПФУ в Дніпропетровській області (відділ перерахування пенсій №6) від 07.02.2022 №56 їй було відмовлено в переході на пенсію по втраті годувальника. Позивач вважає зазначене рішення протиправним та необґрунтованим, оскільки відповідач невірно визначив розмір пенсії по втраті годувальника, оскільки відповідно до ч.1 ст.37 Закону №1058-IV позивачу належить 50 відсотків пенсії за віком померлого годувальника, а не 10 відсотків, як у грошовому виразі визначив пенсійний орган (пенсія за віком ОСОБА_2 на момент смерті останнього становила 19340,00 грн., що підтверджується матеріалами пенсійної справи). Також позивач зазначає, що відповідно до абзацу першого ст.44 Закону №1788-ХІІ їй належить 30 процентів заробітку годувальника (стаття 64), але не менше соціальної пенсії, встановленої для відповідної категорії непрацездатних. Тобто, в будь-якому разі відповідач мав обчислити розмір пенсії по втраті годувальника за кожним із наведених законів окремо, порівняти його і призначити більшу за розміром пенсію. Крім того, ОСОБА_1 зазначає, що при переході на пенсію по втраті годувальника-пенсіонера в розумінні ч.1 ст.36 Закону №1058-IV страховий стаж не враховується. Позивач вказує, що в абзаці першому ст.43 Закону №1788-ХІІ зазначено, що сім`ї годувальника, який помер внаслідок трудового каліцтва чи професійного захворювання, а також сім`ї померлого пенсіонера пенсія призначається незалежно від стажу роботи годувальника. Отже, стаж має враховуватись лише щодо тієї категорії годувальників, які померли до того, як стали пенсіонерами, в т.ч. за віком. Водночас зазначає, що пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається, виходячи з розміру пенсії за віком померлого годувальника в незалежності від того, який вид пенсії він отримував за життя. Вважає, що Пенсійний орган, обчислюючи пенсію по втраті годувальника, взяв до уваги лише трудову книжку та військовий квиток ОСОБА_2 , без врахування даних про отримувану ним пенсію за віком на момент смерті в розмірі 19340,00 грн. З наведених підстав позивач просила позов задовольнити.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 27 вересня 2022 року у задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погодившись із ухваленим рішенням, його оскаржила позивач, яка вважає, що оскаржуване рішення прийняте з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, просить скасувати рішення та постановити нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Свою апеляційну скаргу мотивує тим, що судом першої інстанції не взято до уваги, те що померлий годувальник ОСОБА_2 свого часу (при житті) мав пенсію як за вислугу років так і за віком, в нього був загальний трудовий стаж понад 31 рік. Скаржник зокрема зазначає, що останнім видом пенсії з 04.02.2020 року в ОСОБА_2 (перед смертю останнього) якраз була пенсія за віком. Апелянт також вказує, що померлий чоловік - ОСОБА_2 перебував на обліку в органах ПФУ до 04.02.2020 року як одержувач пенсії за вислугу років, однак згідно рішення №93 від 04.02.2020 року за його особистим зверненням було переведено на пенсію за віком. Апелянт звертає увагу на те, що будь-яких доказів на спростування вказаних обставин та рішення №93 від 04.02.2020 року відповідачами подано не було. Апелянт зазначає, що не вказує у своєму позові стосовно неправильного порядку призначення пенсії по втраті годувальника, а звертає увагу щодо ігнорування органами ПФУ відомого їм факту отримування годувальником на день смерті пенсії за віком. Вважає, що суд першої інстанції надав неналежну правову оцінку всім суттєвим обставинам справи та не повною мірою оцінив докази у справі, доводи позивача, прийняв рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, тому рішення суду першої інстанції слід скасувати та прийняти постанову, якою позов задовольнити повністю.

Уповноваженим представником Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області подано відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає зокрема, те, що ОСОБА_2 перебував на обліку в територіальному управлінні Пенсійного фонду України як одержувач пенсії за вислугу років з 26.03.1991 року, а тому після звернення позивача з заявою щодо переведення на пенсію по втраті годувальника за померлого чоловіка ОСОБА_2 рішенням ГУ ПФ України в Дніпропетровській області позивачу було відмовлено в переведенні, оскільки таке переведення призвело б до зменшення розміру пенсії позивача. Відповідач-1 зазначає, що доводи апелянта засновані на неправильному розумінні ст. 37 Закону №1058-ІV, якою передбачено обчислення розміру пенсії у зв`язку із втратою годувальника, виходячи саме з розміру пенсії за віком. Вважає, що оскільки позивач звернулась за призначенням пенсії у зв`язку з втратою годувальника саме на підставі Закону №1058-ІV, то розмір такої пенсії обчислюється виходячи з розміру пенсії за віком померлого годувальника, оскільки іншого цим Законом не передбачено.

В додаткових поясненнях відповідач-1 звертає увагу суду на те, що за документами електронної пенсійної справи померлий годувальник, ОСОБА_2 з 26.03.1991 року отримував пенсію за вислугу poків як працівник льотного складу. Пенсію обчислено відповідно Закону України «Про пенсійне забезпечення». В матеріалах apxiвної пенсійної справи є розпорядження, в якому було зазначено не коректний шифр та вид пенсії (вид пенсії: «за віком» та шифр «101» замість виду пенсії «за вислугу poків» та шифр «22». За результатами проведення перевірки матеріалів пенсійної справи було змінено шифр та вид пенсії померлого годувальника та приведено у відповідність до норм чинного законодавства з 01.12.2019.

Відповідач-2 не скористався правом подання відзиву на апеляційну скаргу. Відповідно до частини четвертої статті 304 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі також - КАС України) відсутність відзиву не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Враховуючи те, що апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, суд вважає за можливе розглядати справу в порядку письмового провадження згідно положень статті 311 КАС України.

Частиною 1 ст. 308 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції вірно встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 є дружиною померлого пенсіонера ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 та свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 , виданим 19.01.2022 року.

Позивач перебуває на обліку в ГУ ПФУ у Волинській області та отримує пенсію по інвалідності (ІІ група), про що свідчить посвідчення № НОМЕР_3 від 09.02.1995 року.

02.02.2022 року позивач звернулася до ГУ ПФ України у Волинській області із заявою про перехід на інший вид пенсії по втраті годувальника (а.с.8).

Рішенням від 07.02.2022 №56 ГУ ПФУ в Дніпропетровській області відмовило ОСОБА_1 у переході на пенсію по втраті годувальника згідно Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у зв`язку зі зменшенням розміру пенсії (а.с.9).

12.04.2022 року представник позивача звернулась із адвокатським запитом до ГУ ПФУ у Волинській області, щодо перерахунку пенсії (а.с. 53-54).

Листом від 25.04.2022 року ГУ ПФУ у Волинській області повідомило, що для обчислення розміру пенсії у разі втрати годувальника з розрахунку 50% від розміру пенсії за вислугу років немає законних підстав (а.с.55-56).

Вищевказані обставини встановлені матеріалами справи та не заперечуються сторонами по справі.

Позивач, вважаючи протиправною відмову відповідача у призначенні їй пенсії по втраті годувальника звернулася до суду з вказаним позовом.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що доводи позивача засновані на неправильному розумінні статті 37 Закону №1058-IV, якою, передбачено обчислення розміру пенсії у зв`язку з втратою годувальника, виходячи саме з розміру пенсії за віком. При цьому, за приписами пункту 4 Розділу XV «Прикінцеві положення» Закону №1058-IV у разі якщо внаслідок перерахунку пенсії за нормами цього Закону її розмір зменшується, пенсія виплачується в раніше встановленому розмірі.

Суд зазначив, що приписи наведеної правової норми необхідно застосовувати й у даному випадку, оскільки позивач вже отримує пенсію відповідно до Закону №1058-IV, а тому призначення іншого виду пенсії, передбаченого цим же Законом, в іншому розмірі, за своєю суттю, є тотожним перерахунку пенсійної виплати й, до того ж, внаслідок цього її розмір зміниться у бік зменшення, що, у розумінні вказаних вище законодавчих приписів, є неприпустимим і виключає можливість прийняття суб`єктом владних повноважень рішень або вчинення ним дій, які б звужували зміст, обсяг існуючих соціальних гарантій.

Відтак, суд першої інстанції прийшов до висновку, що рішення ГУ ПФУ в Дніпропетровській області про скасування рішення від 07.02.2022 №56, яким відмовлено ОСОБА_1 в проведенні перерахунку по зміні виду пенсії на пенсію по втраті годувальника у зв`язку із зменшенням розміру пенсії, є законним та обґрунтованим.

Надаючи правову оцінку обставинам справи та доводам апелянта, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Завданням адміністративного судочинства відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та способом, передбаченими Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Спеціальний Закон, який визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел є Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року №1058-IV (далі - Закон №1058-ІV), а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом.

Згідно із ч.1 ст.5 Закону №1058-ІV, цей Закон регулює відносини, що виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.

Відповідно до ч.3 ст.4 Закону №1058-ІV, виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Статтею 8 Закону №1058-IV закріплено право громадян на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

Так, відповідно до пункту 1 частини першої цієї статті, право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Згідно з частиною першою статті 9 Закону №1058-IV призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Відповідно до частини першої статті 10 Закону №1058-IV особі, яка має одночасно право на різні види пенсії (за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника), призначається один із цих видів пенсії за її вибором.

Згідно з частиною першою статті 36 Закону №1058-IV пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається непрацездатним членам сім`ї померлого годувальника, які були на його утриманні, за наявності в годувальника на день смерті страхового стажу, який був би необхідний йому для призначення пенсії по III групі інвалідності, а в разі смерті особи, яка виконала функцію донора анатомічних матеріалів людини, пенсіонера або осіб, зазначених у частині другій статті 32 цього Закону, а також у разі смерті (загибелі) особи внаслідок поранення, каліцтва, контузії чи інших ушкоджень здоров`я, одержаних під час участі у масових акціях громадського протесту в Україні з 21 листопада 2013 року по 21 лютого 2014 року за євроінтеграцію та проти режиму Януковича (Революції Гідності), - незалежно від тривалості страхового стажу. При цьому дітям пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається незалежно від того, чи були вони на утриманні годувальника.

Батьки і чоловік (дружина) померлого, які не були на його утриманні, мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника, якщо втратили джерело засобів до існування.

Непрацездатні члени сім`ї особи, зниклої безвісти, у порядку, передбаченому Законом України «Про правовий статус осіб, зниклих безвісти», які були на її утриманні, незалежно від тривалості страхового стажу годувальника, мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника у порядку, встановленому цим Законом, якщо інше не передбачено Законом України «Про правовий статус осіб, зниклих безвісти.

Частиною другою статті 36 Закону №1058-IV зазначено, що непрацездатними членами сім`ї вважаються, зокрема, чоловік (дружина), батько, мати, якщо вони є особами з інвалідністю або досягли пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону.

Згідно з абзацом 2 пункту 2 частини третьої статті 36 Закону №1058-IV члени сім`ї померлого годувальника, для яких його допомога була постійним і основним джерелом засобів до існування, але які й самі одержували пенсію, мають право, за бажанням, перейти на пенсію у зв`язку з втратою годувальника.

Питання, пов`язані з обчисленням розміру пенсії у зв`язку з втратою годувальника, унормовані статтею 37 Закону №1058-IV, якою передбачено, що пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається в розмірі: на одного непрацездатного члена сім`ї - 50 відсотків пенсії за віком померлого годувальника; на двох та більше непрацездатних членів сім`ї - 100 відсотків пенсії за віком померлого годувальника, що розподіляється між ними рівними частками.

Тобто, базовою величиною для визначення розміру пенсії, призначеної у зв`язку з втратою годувальника на підставі правових норм Закону №1058-IV є саме розмір пенсії за віком померлого годувальника.

Аналогічні позиції викладені в постановах Верховного Суду від 08 липня 2019 року у справі № 676/6529/15-а, від 21.02.2020 у справі №523/13150/16-а, від 06.04.2021 у справі №617/724/16-а, від 20.04.2022 року у справі №380/7531/20 та від 01.06.2022 у справі №620/3519/18.

Судом встановлено, що померлий годувальник ОСОБА_2 , перебував на обліку в органах Пенсійного фонду України як отримувач пенсії за вислугу років, яка була призначена з 26.03.1991 відповідно до вимог статті 54 Закону №1788-ХІІ.

Як слідує з долучених копій з матеріалів пенсійної справи померлого годувальника ОСОБА_2 , останній перебував на обліку в органах Пенсійного фонду України як отримувач пенсії за вислугу років, яка була призначена з 26.03.1991 відповідно до вимог статті 54 Закону №1788-ХІІ.

Відповідач-2, здійснивши розрахунок пенсії за віком померлого годувальника, який належав би до виплати позивачу, вказав, що 50 відсотків такої пенсії становить 1934,00 грн. і це є меншим за розмір пенсії, яку вже отримує позивач (3044,82 грн.).

Водночас, позивач вважає, що відповідач, при вирішенні питання про призначення спірної пенсії, повинен був враховувати розмір призначеної померлому годувальнику пенсії за вислугу років - 19340,00 грн..

Колегія суддів погоджується із судом першої інстанції, що такі доводи позивача засновані на неправильному розумінні статті 37 Закону №1058-IV, якою, як вже зазначалось вище, передбачено обчислення розміру пенсії у зв`язку з втратою годувальника, виходячи саме з розміру пенсії за віком.

Також колегія суддів вважає безпідставними доводи апелянта про те, що останнім видом пенсії з 04.02.2020 року була пенсія за віком, оскільки померлий чоловік - ОСОБА_2 перебував на обліку в органах ПФУ до 04.02.2020 року як одержувач пенсії за вислугу років, однак згідно рішення №93 від 04.02.2020 року за його особистим зверненням було переведено на пенсію за віком.

Пенсійним органом надано пояснення про те, що в матеріалах apxiвної пенсійної справи є розпорядження від 04.02.2020, в якому було зазначено не коректний шифр та вид пенсії (вид пенсії: «за віком» та шифр «101» замість виду пенсії «за вислугу poків» та шифр «22». За результатами проведення перевірки матеріалів пенсійної справи було змінено шифр та вид пенсії померлого годувальника та приведено у відповідність до норм чинного законодавства з 01.12.2019.

Окрім того, слід звернути також увагу на те, що з наявного в матеріалах справи перерахунку пенсії ОСОБА_2 , який проведений 10.11.2021, встановлюється, що його розмір пенсії саме за вислугу років з 01.12.2021 довічно становив 19340,00 грн..

В свою чергу, стаття 9 Закону №1058-IV встановлює вичерпний перелік видів пенсійних виплат, які можуть бути призначені відповідно до цього Закону за рахунок коштів Пенсійного фонду в солідарній системі, а саме: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності внаслідок загального захворювання (у тому числі каліцтва, не пов`язаного з роботою, інвалідності з дитинства); 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Враховуючи викладене, оскільки позивач звернулась за призначенням пенсії у зв`язку з втратою годувальника саме на підставі Закону №1058-IV, розмір такої пенсії обчислюється виходячи з розміру пенсії за віком померлого годувальника. Іншого цим Законом не передбачено.

При цьому, за приписами пункту 4 Розділу XV «ПРИКІНЦЕВІ ПОЛОЖЕННЯ» Закону №1058-IV у разі якщо внаслідок перерахунку пенсії за нормами цього Закону її розмір зменшується, пенсія виплачується в раніше встановленому розмірі.

Приписи наведеної правової норми необхідно застосовувати й у даному випадку, оскільки позивач вже отримує пенсію відповідно до Закону №1058-IV, а тому призначення іншого виду пенсії, передбаченому цим же Законом, в іншому розмірі, за своєю суттю, є тотожним перерахунку пенсійної виплати й, до того ж, внаслідок цього її розмір зміниться у бік зменшення, що, у розумінні вказаних вище законодавчих приписів є неприпустимим і виключає можливість прийняття суб`єктом владних повноважень рішень або вчинення ним дій, які б звужували зміст, обсяг існуючих соціальних гарантій.

Ураховуючи викладене, висновки суду першої інстанції стосовно відсутності, у даному випадку, підстав для призначення позивачу пенсії по втраті годувальника саме на підставі Закону №1058-IV ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального і процесуального права.

З цих підстав, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції об`єктивно, повно, всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, та ухвалив судове рішення без порушення норм матеріального і процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

При вирішенні даної справи суд враховує, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29).

За таких обставин, доводи апеляційної скарги відповідача не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Підсумовуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що при ухваленні оскаржуваного судового рішення суд першої інстанції, правильно встановив обставини справи, не допустив порушень норм матеріального та процесуального права, які могли б бути підставою для його скасування, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 27 вересня 2022 року у справі №140/5075/22 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Н. М. Судова-Хомюк
судді І. М. Обрізко
Р. П. Сеник
Повне судове рішення складено 30 січня 2023 року