Справа № 260/1433/22
Суддя: Мартинюк Н.М.
Дата ухвалення: 2023-01-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

30 січня 2023 року

м. Київ

справа №260/1433/22

адміністративне провадження №К/990/34901/22

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Мартинюк Н.М.,

суддів: Жука А.В., Мельник-Томенко Ж.М.,

перевіривши матеріали касаційної скарги Управління патрульної поліції в Закарпатській області на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 3 серпня 2022 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 27 жовтня 2022 року у справі №260/1433/22 за позовом ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції в Закарпатській області, Департаменту патрульної поліції Національної поліції України про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Управління патрульної поліції в Закарпатській області, Департаменту патрульної поліції Національної поліції України, в якому просив суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ Управління патрульної поліції в Закарпатській області Департаменту патрульної поліції від 4 березня 2022 року №573 о/с про звільнення зі служби в поліції ОСОБА_1 та поновити на попередньому місці служби в поліції та допустити в цій частині негайне виконання судового рішення у випадку його задоволення.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 3 серпня 2022 року, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 27 жовтня 2022 року, адміністративний позов задоволено:

- визнано протиправним та скасовано наказ Управління Національної поліції в Закарпатській області Департаменту патрульної поліції Національної поліції України по особовому складу №573 о/с від 4 березня 2022 року про звільнення ОСОБА_1 ;

- поновлено старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1 на займаній під час звільнення посаді інспектора взводу №2 роти №2 (з обслуговування м. Ужгорода) батальйону з 6 березня 2022 року.

Рішення в частині поновлення старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1 на посаді інспектора взводу №2 роти №2 батальйону (з обслуговування м. Ужгорода) підлягає до негайного виконання.

Не погоджуючись з цими рішеннями, Управління патрульної поліції в Закарпатській області звернулося з касаційною скаргою до Верховного Суду як суду касаційної інстанції в адміністративних справах відповідно до статті 327 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - "КАС України"), надіславши її 12 грудня 2022 року безпосередньо до суду касаційної інстанції.

У своїй касаційній скарзі Управління патрульної поліції в Закарпатській області просить скасувати рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 3 серпня 2022 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 27 жовтня 2022 року у справі №260/1433/22 та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Ухвалою Верховного Суду від 28 грудня 2022 року касаційну скаргу Управління патрульної поліції в Закарпатській області залишено без руху із наданням скаржнику строку у десять днів з моменту отримання копії цієї ухвали для усунення недоліків касаційної скарги, шляхом подання до Суду: 1) клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження, де вказати інші підстави пропуску строку з наданням відповідних доказів їх поважності; 2) документу про сплату судового збору, 3) уточнити рішення, які оскаржуються, шляхом подання касаційної скарги у новій редакції, де зазначити оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанції та додати копії уточненої касаційної скарги відповідно до кількості учасників справи.

На виконання цієї ухвали та в межах наданого строку Департамент патрульної поліції усунув недоліки в повному обсязі.

За правилами частини першої статті 334 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.

Перевіривши матеріали касаційної скарги, суд дійшов висновку про необхідність її повернення з таких підстав.

З 8 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року №460-IХ "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ", яким унесено зміни до розділу 3 Глави 2 "Касаційне провадження", зокрема, щодо визначення підстав касаційного оскарження судових рішень та порядку їхнього розгляду.

Так, відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Аналіз наведеного законодавства дозволяє дійти висновку про те, що особи, які беруть участь у справі, у разі, якщо не погоджуються із ухваленими судовими рішеннями після їх перегляду в апеляційному порядку, можуть скористатися правом їх оскарження у касаційному порядку лише у визначених законом випадках.

Вимоги до форми та змісту касаційної скарги встановлено статтею 330 КАС України, відповідно до пункту 4 частини другої якої у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).

За правилами частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що перелік підстав для касаційного оскарження судових рішень є вичерпним і касаційна скарга повинна бути обґрунтована виключно такими доводами.

В обґрунтування загальних підстав касаційного оскарження судових рішень скаржник посилається на пункти 1, 4 частини четвертої статті 328 КАС України.

Так, у касаційній скарзі скаржник зазначає, що подає касаційну скаргу на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України та зазначає, що судом апеляційної інстанції під час ухвалення судового рішення не були враховані висновки Верховного Суду, викладені у постанові Верховного Суду України від 24 червня 2014 року у справі № 21-241а14 та у постановах Верховного Суду у справах 9 серпня 2019 року у справі №815/1490/16, від 22 листопада 2019 року у справі №813/740/17, від 9 лютого 2021 року у справі №826/10404/16, від 30 вересня 2020 року у справі №826/16621/17 щодо застосовування статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» та Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 липня 1991 року №114.

Водночас, суд касаційної інстанції звертає увагу скаржника, що обов`язковими умовами при оскарженні судових рішень на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України є зазначення у касаційній скарзі: 1) норми матеріального права, яку неправильно застосовано судами; 2) постанови Верховного Суду і який саме висновок щодо застосування цієї ж норми у ній викладено; 3) висновок судів, який суперечить позиції Верховного Суду; 4) в чому полягає подібність правовідносин у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду i у якій подається касаційна скарга).

При цьому під судовими рішеннями в подібних правовідносинах розуміються такі рішення, в яких аналогічними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, і, відповідно, має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Правовим висновком Верховного Суду є висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, сформульований внаслідок казуального тлумачення цієї норми при касаційному розгляді конкретної справи, та викладений у мотивувальній частині постанови Верховного Суду, прийнятої за наслідками такого розгляду.

Так, при встановленні доцільності посилання на постанову Верховного Суду на яку посилається скаржник у касаційній скарзі як підставу для перегляду оскаржуваного рішення за пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, кожен правовий висновок Верховного Суду потребує оцінки на релевантність у двох аспектах: чи є правовідносини подібними та чи зберігає ця правова позиція юридичну силу до спірних правовідносин, зважаючи на редакцію відповідних законодавчих актів.

У такому випадку правовий висновок розглядається «не відірвано» від самого рішення, а через призму конкретних спірних правовідносин та відповідних застосовуваних редакцій нормативно-правових актів.

Водночас для цілей застосування приписів процесуальних законів щодо подібності правовідносин Велика Палата Верхового Суду у постанові від 12 жовтня 2021 року у справі №233/2021/19 конкретизувала:

- висновок про те, що така подібність означає, зокрема, тотожність суб`єктного складу правовідносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин) (викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2018 року у справі №910/17999/16 (пункт 32), від 25 квітня 2018 року у справі №925/3/17 (пункт 38), від 11 квітня 2018 року у справі №910/12294/16 (пункт 16), від 16 травня 2018 року у справі №910/24257/16 (пункт 40), у постановах Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі №910/8956/15, від 6 вересня 2017 року у справі №910/3040/16, від 13 вересня 2017 року у справі №923/682/16 тощо);

- висновок про те, що під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, за змістом яких тотожними, аналогічними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин (викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2018 року у справі №373/1281/16-ц, від 16 травня 2018 року у справі №760/21151/15-ц, від 29 травня 2018 року у справах №305/1180/15-ц і №369/238/15-ц (реєстровий номер 74842779), від 6 червня 2018 року у справах №308/6914/16-ц, №569/1651/16-ц та № 372/1387/13-ц, від 20 червня 2018 року у справі №697/2751/14-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі №648/2419/13-ц, від 12 грудня 2018 року у справі №2-3007/11, від 16 січня 2019 року у справі №757/31606/15-ц тощо).

Конкретизація полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими (пункти 38-39 постанови від 12 жовтня 2021 року).

Також Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що з метою оцінювання правовідносин на предмет подібності суд насамперед має визначити, які правовідносини є спірними, після чого застосувати змістовий критерій порівняння, а за необхідності - також суб`єктний і об`єктний критерії.

З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків сторін спору) є основним, а два інші - додатковими. Суб`єктний і об`єктний критерії матимуть значення у випадках, якщо для застосування норми права, яка поширюється на спірні правовідносини, необхідним є специфічний суб`єктний склад цих правовідносин або їх специфічний об`єкт.

Самі по собі предмет позову та сторони справи можуть не допомогти встановити подібність правовідносин за жодним із критеріїв. Не завжди обраний позивачем спосіб захисту є належним й ефективним. Тому формулювання предмета позову може не вказати на зміст і об`єкт спірних правовідносин. Крім того, сторонами справи не завжди є сторони спору (наприклад, коли позивач або відповідач неналежний). Тому порівняння сторін справи не обов`язково дозволить оцінити подібність правовідносин за суб`єктами спірних правовідносин (пункти 96-98 постанови від 12 жовтня 2021 року).

Разом з цим, обставини, які формують зміст правовідносин і впливають на застосування норм матеріального права, та оцінка судами їх сукупності не можна визнати як подібність правовідносин.

Проаналізувавши висновки Верховного Суду щодо застосування норм права у контексті характеру та юридичної природи правовідносин, з яких виник спір у наведених скаржником справах у зіставленні з предметом спору, підставами і змістом позовних вимог та регулюванням правовідносин у цій справі, на предмет їхньої подібності, а відтак застосовності як підстави для касаційного перегляду оскаржуваних рішень судів попередніх інстанцій по суті, суд зазначає таке.

Задовольняючи частково позовні вимоги у спірних правовідносинах, суд першої інстанції з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що зібраними у справі доказами підтверджено обставини з приводу подання 4 березня 2022 року позивачем рапорту про його звільнення зі служби в поліції за власним бажанням.

Проте, у вказаний день 4 березня 2022 року позивачем було написано рапорт про відкликання рапорту про звільненні за власним бажанням, який у зв`язку з відмовою в отриманні направлено засобами поштового зв`язку на адресу відповідача.

За таких обставин, суд першої інстанції прийшов висновку, що позивач в установлені строки висловив своє бажання щодо продовження служби в поліції, що в силу пункту 68 Положення №114 унеможливлює його звільнення 4 березня 2022 року.

Отже, Суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції, щодо передчасного прийняття відповідачем оскаржуваного наказу про звільнення позивача, що позбавило позивача можливості реалізації права в продовж трьох місяців на відмову від рапорту про звільнення.

Натомість у справі №21-241а14 суди встановили, що позивач 16 вересня 2013 року подав рапорт про звільнення з органів внутрішніх справ за власним бажанням, у якому просив звільнити його у найкоротший термін, а саме з 11 жовтня 2013 року, проте 8жовтня 2013 року надіслав телеграму про відкликання цього рапорту. 11 жовтня 2013 року позивач подав ще один рапорт з проханням не розглядати його телеграму, оскільки він прийняв остаточне рішення про звільнення зі служби згідно з раніше поданим рапортом.

У справі №815/1490/16 рапорт позивача про звільнення було реалізовано шляхом прийняття наказу про звільнення працівника у погоджений сторонами строк - 15 березня 2016 року, подальша подача 31 березня 2016 року засобами поштового зв`язку рапорту про відкликання рапорту про звільнення не створила правових наслідків для сторін.

У справі 826/16621/17 оскаржуваним наказом Департаменту захисту економіки Національної поліції України від 5 жовтня 2017 року №302 о/с позивача звільнено зі служби в поліції з 5 жовтня 2017 року за пунктом 7 частини першої статті 77 Закону №580-VIII - за власним бажанням і підставою для звільнення зазначено рапорт останнього від 19 вересня 2017 року, в якому ОСОБА_2 не вказував дати його складання та не пропонував конкретної дати припинення служби в поліції.

У справі №826/10404/16 як встановили суди попередніх інстанцій, позивач 14 березня 2016 року, перебуваючи на особистому прийомі керівника Національної поліції України X. Деканоідзе, приблизно 20 години, подав рапорт на звільнення за власним бажанням. При цьому про наявність поважних причин, які перешкоджають проходженню публічної служби не вказував, про бажану дату звільнення в рапорті не зазначав. Вказані обставини відповідачами жодним чином не заперечувались. Таким чином, оскільки в поданому позивачем 14 березня 2016 року рапорті про звільнення не містилась інформація щодо дати звільнення, домовленості між сторонами щодо звільнення у більш короткий строк досягнута не була.

Зазначаючи про неврахування судами попередніх інстанцій висновків Верховного Суду у справах №826/16621/17, №826/10404/16, скаржник сам наводить рішення Верховного Суду, які вирішені не на користь відповідачів, що є в даному випадку суперечливим та взаємовиключним.

З огляду на наведене, обставини справи, та, відповідно, спірні правовідносини у справах № 21-241а14, №815/1490/16, №813/740/17, №826/10404/16, №826/16621/17 не є подібними до обставин цієї справи, а висновки Суду у цій справі зроблені виходячи з конкретних, встановлених судами попередніх інстанцій обставин справи, та ґрунтуються на їх аналізі та оцінці у межах конкретних правовідносин сторін, а відтак правові позиції викладені Верховним Судом у постанові не є релевантними до спірних правовідносин у цій справі.

Верховний Суд уважає необхідним указати, що результат вирішення у кожній справі зумовлений конкретними обставинами та оцінкою доказів. Аналіз висновків судів попередніх інстанцій у цій справі та наведеним скаржником судовим рішенням суду касаційної інстанції, свідчить про те, що вони ґрунтуються на різних фактичних обставинах справи, що зумовило різне правозастосування норм, що регулюють спірні правовідносини, а отже й різні висновки, яких дійшли суди.

Інші наведені скаржником доводи стосуються здебільшого оцінки встановлених судами обставин та досліджених ними доказів, а тому посилання скаржника в цій частині не узгоджуються з наведеною скаржником підставою касаційного оскарження судових рішень - пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України.

Отже, касаційна скарга не містить належних доводів та обґрунтувань щодо підстав оскарження судових рішень у цій справі на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України.

Із змісту касаційної скарги вбачається, що вона також подана на підставі пункту 4 частини четвертої статті 328 КАС України, а саме: судові рішення оскаржуються з підстав, передбачених пунктами 1, 4 частини другої та пункту 3 частини третьої статті 353 КАС України.

Так, відповідно до частини другої статті 353 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо:

1) суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 328 цього Кодексу; або

2) суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, яка підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження; або;

3) суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи;

4) суд встановив обставини, що мають істотне значення, на підставі недопустимих доказів.

За змістом пункту 3 частини третьої статті 353 КАС України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судових рішень з направленням справи на новий розгляд, якщо справу розглянуто адміністративними судами за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою касаційну скаргу такою підставою.

Так, скаржник зазначає, що судом повістки йому не надсилалися, про рух справи дізнався від Департаменту патрульної поліції України , який є також відповідачем у вказаній справі. Також посилається, що представником Департаменту патрульної поліції України до апеляційного суду надсилалася заява про перенесення розгляду справи, однак суд відмовив у її задоволенні, посилаючись на проведення судового засідання в режимі відеоконференції. Разом з тим стверджує, що ухвала про проведення засідання в такому режимі скаржнику була надіслана тільки 26 жовтня 2022 року. Таким чином, як стверджує скаржник, про розгляд справи він дізнався лише за день до судового засідання, що унеможливило належну підготовку та участь у такому засіданні.

Проаналізувавши доводи касаційної скарги, Суд дійшов висновку про необхідність відкриття касаційного провадження у цій справі на підставі пункту 4 частини четвертої статті 328 КАС України, оскільки вказані скаржником доводи потребують перевірки.

Касаційна скарга за формою і змістом відповідає вимогам статті 330 КАС України, подана з дотриманням строку, передбаченого статтею 329 цього Кодексу, підстави для залишення касаційної скарги без руху, її повернення чи відмови у відкритті касаційного провадження відсутні.

Інші зазначені скаржником підстави касаційного оскарження відхиляються Верховним Судом через їхню необґрунтованість.

Керуючись статтями 327-331, 334, 335, 338 КАС України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

1. Визнати поважними підстави пропуску строку Управлінням патрульної поліції в Закарпатській області на касаційне оскарження рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 3 серпня 2022 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 27 жовтня 2022 року у справі №260/1433/22 і поновити його.

2. Відкрити касаційне провадження за касаційною скаргою Управління патрульної поліції в Закарпатській області на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 3 серпня 2022 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 27 жовтня 2022 року у справі №260/1433/22 за позовом ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції в Закарпатській області, Департаменту патрульної поліції Національної поліції України про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі.

3. Витребувати з Закарпатського окружного адміністративного суду матеріали адміністративної справи №260/1433/22.

4. Встановити іншим учасникам справи п`ятнадцятиденний строк з моменту вручення копії ухвали про відкриття касаційного провадження у справі для подання відзиву на касаційну скаргу та доказів надсилання (надання) копії такого відзиву з доданими до нього документами іншим учасникам справи.

5. Надіслати учасникам справи копію цієї ухвали разом із копією касаційної скарги та доданих до неї матеріалів.

6. Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і не може бути оскаржена.

……………………………

……………………………

……………………………

Н.М. Мартинюк

А.В. Жук

Ж.М. Мельник-Томенко,

Судді Верховного Суду