Справа № 140/4102/22
Суддя: Онишкевич Тарас Володимирович
Дата ухвалення: 2023-01-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2023 рокуЛьвівСправа № 140/4102/22 пров. № А/857/13905/22

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Онишкевича Т.В.,

суддів Сеника Р.П., Судової-Хомюк Н.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Волинській області на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 19 серпня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Волинській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

суддя у І інстанції Ксендзюк А.Я.,

час ухвалення рішення не зазначено,

місце ухвалення рішення м. Луцьк,

дата складення повного тексту рішення 19 серпня 2022 року,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, у якому просив визнати протиправними і скасувати податкові повідомлення-рішення (далі ППР) Головного управління ДПС у Волинській області (далі ГУ ДПС) від 01 квітня 2020 року №0-0318, №0-0318, №0-0318, №0-0318, №0-0318 та від 02 квітня 2021 №0-0318, №0-0318, №0-0318, №0-0318, №0-0318, якими йому було визначено податкові зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що сплачується фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості (далі ПНМ), у загальному розмірі 85310,00 грн.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 19 серпня 2022 року у справі № 140/4102/22, ухваленим за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, позов було задоволено. При цьому суд першої інстанції виходив із того, що належні позивачу нежитлові будівлі станом на 15 січня 2019 року та на момент прийняття оскаржуваних ППР були відсутні в натурі. Тому нарахування контролюючим органом ПНМ за відсутності основної складової нарахування такого податку - його об`єкту у вигляді нежитлової нерухомості є неправомірним.

У апеляційній скарзі ГУ ДПС просило скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

У обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно ОСОБА_1 був власником нерухомого майна, а саме:

свинарника загальною площею 820,5 м2 у АДРЕСА_1 ;

силососховища загальною площею 360,4 м2 у АДРЕСА_2 ;

силососховища загальною площею 360,4 м2 у АДРЕСА_2 ;

свинарника загальною площею 563,8 м2 у АДРЕСА_3 ;

пункту штучного осіменіння загальною площею 77,5 м2 у АДРЕСА_2 .

Згідно з даними АІС «Податковий блок» ОСОБА_1 у 2020-2021 роках було проведено нарахування ПНМ за 2019-2020 роки та сформовано відповідні ППР по об`єктах нерухомості, які згідно з Державним реєстром речових прав перебували у його власності.

При цьому згідно з витягом Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно право власності на вказане нерухоме майно ОСОБА_1 припинено лише 14 грудня 2020 року. База оподаткування ПНМ обчислюється контролюючим органом па підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме, майно та/або на підставі оригіналів відповідних, документі в платника податків, зокрема документів на право власності.

Тому висновки суду першої інстанції не відповідають обставин справи і є протиправними.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України справа розглядається у порядку письмового провадження.

Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи із такого.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи 01 квітня 2020 року ГУ ДПС було прийнято ППР:

№0-0318, яким позивачу за 2019 рік визначено грошове зобов`язання з ПНМ в сумі 17119,73 грн;

№0-0318, яким позивачу за 2019 рік визначено грошове зобов`язання з ПНМ в сумі 17763,69 грн;

№0-0318, яким позивачу за 2019 рік визначено грошове зобов`язання з ПНМ в сумі 7724,22 грн;

№0-0318, яким позивачу за 2019 рік визначено грошове зобов`язання з ПНМ в сумі 3446,55 грн;

№0-0318, яким позивачу за 2019 рік визначено грошове зобов`язання з ПНМ в сумі 1617,04 грн.

Окрім того, 02 квітня 2021 року ГУ ДПС було прийнято ППР:

№-0318, яким позивачу за 2020 рік визначено грошове зобов`язання з ПНМ в сумі 17761,43 грн;

№0-0318, яким позивачу за 2020 рік визначено грошове зобов`язання з ПНМ в сумі 12204,63 грн;

№0-0318, яким позивачу за 2020 рік визначено грошове зобов`язання з ПНМ в сумі 8013,75 грн;

№0-0318, яким позивачу за 2020 рік визначено грошове зобов`язання з ПНМ в сумі 1677,65 грн;

№0-0318, яким позивачу за 2020 рік визначено грошове зобов`язання з ПНМ в сумі 3900,80 грн.

Вказані нарахування було проведено у зв`язку із наявністю у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно відомостей про те, що ОСОБА_1 у спірний період був власником нерухомого майна, а саме:

свинарника загальною площею 820,5 м2 у АДРЕСА_1 ;

силососховища загальною площею 360,4 м2 у АДРЕСА_2 ;

силососховища загальною площею 360,4 м2 у АДРЕСА_2 ;

свинарника загальною площею 563,8 м2 у АДРЕСА_3 ;

пункту штучного осіменіння загальною площею 77,5 м2 у АДРЕСА_2 .

Вказані обставини учасниками справи визнаються та відповідно до приписів частини 1 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України не підлягають додатковому доказуванню.

ОСОБА_1 не погодився із нарахуванням ГУ ДПС йому грошових зобов`язань з ПНМ вказаними ППР та звернувся до адміністративного суду із позовом, що розглядається.

На підставі аналізу матеріалів справи та позицій сторін, викладених у заявах по суті справи, апеляційний суд дійшов переконання, що на стадії апеляційного перегляду суть публічно-правового спору, що розглядається, зводиться до перевірки доводів позивача про те, що перелічені нежитлові будівлі, відомості про які знаходилися на часи винесення оспорюваних ППР у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, були фізично відсутні, а отже нарахування податкових зобов`язань було проведено контролюючим органом за відсутності об`єкту оподаткування.

При наданні правової оцінки правильності вирішення судом першої інстанції цього публічно-правового спору оскаржуваним рішенням та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Відповідно до частини 1 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Частиною 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з приписами частини 3 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до приписів частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Положеннями статті 67 Конституції України передбачено, що кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків та зборів, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регламентовано приписами Податкового кодексу України (далі ПК).

За правилами підпункту 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 ПК платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка (підпункт 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 ПК).

Відповідно до підпункту 266.3.1 пункту 266.3статті 266 ПК базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.

Базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року (підпункт 266.6.1 пункту 266.2 статті 266 ПК).

Згідно із підпунктом 266.3.2 пункту 266.3 статті 266 ПК база оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.

Відповідно до підпункту 266.5.1 пункту 266.5 статті 266 ПК ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.

За змістом пункту 266.7 статті 266 ПК обчислення суми податку з об`єкта/об`єктів нежитлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, здійснюється контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника такої нерухомості виходячи із загальної площі кожного з об`єктів нежитлової нерухомості та відповідної ставки податку.

Як вже зазначено, позивачем у рамках цієї справи не оспорюється ні право відповідача на нарахування оспорюваними ППР йому ПНМ за наявності відповідного об`єкту оподаткування, ні правильність визначення сум ПНМ у зазначених ППР, а суть його заперечень зводиться саме до відсутності у власності ОСОБА_1 відповідних об`єктів нерухомості у спірний період.

При цьому апеляційний суд звертає увагу на те, що на підтвердження фактичної відсутності у власності ОСОБА_1 об`єктів нерухомості, на які відповідачем були нараховані оспорювані грошові зобов`язання з ПНМ, позивачем було надано суду першої інстанції довідки ФОП ОСОБА_2 від 15 січня 2019 року № 06/19, 07/19, 08/19, 09/19 (а.с. 24-28).

Надаючи оцінку такому доказу суд апеляційної інстанції звертає увагу на таке.

Відповідно до приписів частини 1 статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 1 статті 73 цього Кодексу встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

У частині 2 статті 74 Кодексу адміністративного судочинства України зазначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (частина 1 статті 75 Кодексу адміністративного судочинства України).

Відповідно до частини 1 статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (частина 2 статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України).

При цьому суд апеляційної інстанції звертає увагу на відсутність у матеріалах справи будь-яких доказів про те, який стосунок ФОП ОСОБА_2 має до спірних об`єктів нерухомості, що перебували у власності позивача, і на підставі чого у вказаних довідках було зазначено про їх знесення станом на 15 січня 2019 року.

За таких обставин, на переконання апеляційного суду, такі докази не можна вважати належними, допустимими та достатніми, а отже вони безпідставно покладені в основу висновків суду першої інстанції.

Відтак, за наявності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно відомостей щодо перебування у власності ОСОБА_1 об`єктів нерухомості, про які йдеться у справі, у ГУ ДПС були належні правові та фактичні підстави для прийняття оспорюваних ППР, а висновки суду першої інстанції про їх протиправність є помилковими.

Приписами частини 1 статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:

1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

На переконання апеляційного суду, при вирішенні публічно-правового спору, що розглядається, суд першої інстанції допустив невідповідність висновків, викладених у своєму рішенні, обставинам справи, що призвело до помилкового задоволення позову. Відтак, рішення суду першої інстанції слід скасувати та у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Керуючись статтями 241, 243, 308, 311, 317, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Волинській області задовольнити.

Скасувати рішення Волинського окружного адміністративного суду від 19 серпня 2022 року у справі № 140/4102/22 та у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції лише у випадках, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Т. В. Онишкевич
судді Р. П. Сеник
Н. М. Судова-Хомюк