Справа № 320/10591/22
Суддя: Дудін С.О.
Дата ухвалення: 2023-01-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А
про залишення позову без розгляду
31 січня 2023 року Справа № 320/10591/22
Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Дудіна С.О., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Центрального регіону про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:
До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Центрального регіону, у якому просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність суб`єкта владних повноважень щодо ненарахування та невиплати військовою прокуратурою Центрального регіону України, а з 11.09.2020 (після перейменування) - Спеціалізованою прокуратурою у військовій та оборонній сфері Центрального регіону, ОСОБА_1 підйомної допомоги у розмірі місячного грошового забезпечення у зв`язку з призначенням 03.01.2019 на посаду прокурора другого відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням військової прокуратури Центрального регіону України та переїздом за новим місцем служби, згідно з п.2.1 Інструкції про порядок виплати військовослужбовцям військових прокуратур та членам їх сімей підйомної допомоги", яка затверджена наказом Генерального прокурора України від 09.07.2015 №92;

- зобов`язати Спеціалізовану прокуратуру у військовій та оборонній сфері Центрального регіону нарахувати та виплатити ОСОБА_1 підйомну допомогу у розмірі місячного грошового забезпечення у зв`язку з призначенням 03.01.2019 на посаду прокурора другого відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням військової прокуратури Центрального регіону України та переїздом за новим місцем служби, згідно з п.2.1 Інструкції про порядок виплати військовослужбовцям військових прокуратур та членам їх сімей підйомної допомоги", яка затверджена наказом Генерального прокурора України від 09.07.2015 №92.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 21.11.2022 відкрито провадження у справі та вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

07.12.2022 на адресу суду від відповідача надійшла заява про залишення позову без розгляду, у зв`язку з пропуском позивачем місячного строку, передбаченого для звернення до суду з позовною заявою.

Обґрунтовуючи вказану заяву, відповідач зазначив, що підйомна допомога, вимоги про стягнення якої заявлені у цій справі, не входить до складу грошового забезпечення, а тому під час обчислення строку звернення до суду з позовом про стягнення підйомної допомоги слід застосовувати положення Кодексу адміністративного судочинства України, який закріплює місячний строк за звернення до суду з позовом, який стосується проходження публічної служби.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 22.12.2022 зобов`язано Спеціалізовану прокуратуру у військовій та оборонній сфері Центрального регіону направити позивачу заяву про залишення позову без розгляду та надати суду докази її направлення.

04.01.2023 на адресу суду через систему "Електронний суд" надійшла заява про поновлення процесуального строку.

Дослідивши вказані заяви, суд зазначає таке.

Згідно з частиною першою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Абзацом першим частини другої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Частиною п`ятою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Згідно з пунктом 17 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Суд зазначає, що строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів.

Встановлення процесуальних строків законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених КАС певних процесуальних дій.

Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.

Отже, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою соціальних спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Рішенням Конституційного Суду України від 13.12.2011 №17-рп/2011 визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.

Практика Європейського суду з прав людини також свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (рішення Європейського суду з прав людини у справі Стаббігс на інші проти Великобританії, справа Девеер проти Бельгії).

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях наполягає на тому, що процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання. Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (рішення Європейського суду з прав людини у справі Перез де Рада Каванілес проти Іспанії від 28.10.1998 року, заява № 28090/95, пункт 45). Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що у процесі прийняття рішень стосовно поновлення строків звернення до суду або оскарження судового рішення, Європейський суд з прав людини виходить із наступного: 1) поновлення пропущеного строку звернення до суду або оскарження судового рішення є порушенням принципу правової визначеності, відтак, у кожному випадку таке поновлення має бути достатньо виправданим та обґрунтованим; 2) поновленню підлягає лише той строк, який пропущений з поважних, об`єктивних, непереборних, не залежних від волі та поведінки особи обставин; 3) оцінка поважності причин пропуску строку має здійснюватися індивідуально у кожній справі; 4) будь-які поважні причини пропуску строку не можуть розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення строку; 5) необхідно враховувати тривалість пропуску строку, а також можливі наслідки його відновлення для інших осіб.

Водночас, навіть наявність об`єктивних та непереборних обставин, що обумовлюють поважність причин пропуску строку звернення до суду, не може розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення пропущеного строку (рішення Європейського суду з прав людини у справі Олександр Шевченко проти України, п. 27), оскільки у випадку, якщо минув значний проміжок часу з моменту закінчення пропущеного строку, відновлення попереднього становища учасників справи буде значно ускладнено та може призвести до порушення прав та інтересів інших осіб.

Крім того, чітко визначені та однакові для всіх учасників справи строки звернення до суду, а також строки для подання апеляційної чи касаційної скарги, здійснення інших процесуальних дій є гарантією забезпечення рівності сторін та інших учасників справи.

За висновками Європейського суду з прав людини, загалом прийнятним вважається встановлення в національному законодавстві процесуальних обмежень та вимог з метою належного здійснення правосуддя; проте вони не повинні підривати саму суть права на доступ до суду (рішення Європейського суду з прав людини від 16 грудня 1992 року у справі "Хаджіанастасіу проти Греції", пункти 32-37).

При цьому очікується, що заявник продемонструє уважне ставлення до дотримання процесуальних вимог національного законодавства, наприклад до строків для подання адміністративного позову (рішення Європейського суду з прав людини від 7 вересня 1999 року у справі "Йодко против Литви (Jodko v. Lithuania).

Предметом позову у даній справі є вимога про оскарження бездіяльності Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Центрального регіону щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 підйомної допомоги у розмірі місячного грошового забезпечення у зв`язку з призначенням 03.01.2019 на посаду прокурора другого відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням військової прокуратури Центрального регіону України та переїздом за новим місцем служби, згідно з п.2.1 Інструкції про порядок виплати військовослужбовцям військових прокуратур та членам їх сімей підйомної допомоги", яка затверджена наказом Генерального прокурора України від 09.07.2015 №92.

Положенням частини третьої статті 9-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» встановлено, що при переїзді військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, а також тих, хто перебуває на кадровій військовій службі, на нове місце військової служби в інший населений пункт, у зв`язку з призначенням на військову посаду, їм виплачується підйомна допомога в розмірі місячного грошового забезпечення на військовослужбовця і 50 відсотків місячного грошового забезпечення на кожного члена сім`ї військовослужбовця, який переїжджає з ним на нове місце військової служби.

Строк виплати підйомної допомоги після винесення наказу відповідного начальника про зарахування на навчання - визначався Інструкцією про порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил України підйомної допомоги, затвердженої наказом Міністерства оборони України № 370 від 22 жовтня 2001 року, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин.

Верховний Суд в ухвалі від 21.02.2022 у справі №340/6958/21 зауважив, що склад грошового забезпечення військовослужбовців визначений частиною другою статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», згідно з якою до грошового забезпечення віднесено: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Проте, у наведеному переліку відсутній такий вид виплати як підйомна допомога.

Підйомна допомога військовослужбовцю є самостійним видом допомоги, який має одноразовий характер та виплачується при настанні певних подій.

Отже, за приписами статті 9 зазначеного Закону підйомна допомога не входить до складу грошового забезпечення військовослужбовців.

Аналогічна правова позиція вже була викладена Верховним Судом у постановах від 28 листопада 2019 року у справі №802/1470/16-а, від 05 березня 2020 року у справі №802/689/16-а, від 22 липня 2021 року у справі № 520/4403/2020 та від 21 лютого 2022 року у справі №340/6958/21.

При цьому суд зауважує, що Інструкцією про порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил України підйомної допомоги, затвердженою наказом Міністерства оборони України від 05.02.2018 №45, окремо не врегульовано питання строків звернення до суду у зв`язку із невиплатою підйомної допомоги.

Водночас, як зазначалось вище, приписами частини третьої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що за відсутності спеціального регулювання застосовуються відповідні положення Кодексу адміністративного судочинства України.

Відтак, оскільки правовідносини, які виникають під час проходження військовослужбовцем військової служби та здійснення професійної діяльності прокурорів, відносяться до публічної служби, при визначенні строку звернення до суду з даним позовом підлягають застосуванню приписи частини п`ятої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України.

Отже, позивач повинен був звернутися до суду з цим позовом в частині позовних вимог щодо виплати йому підйомної допомоги у місячний строк з дня, коли дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Аналогічну за змістом правову позицію у подібних відносинах висловлено Верховним Судом у своїх постановах від 04.12.2019 у справі №815/2681/17 та від 22.01.2020 у справі №620/1982/19.

Відповідно до пункту 2 Інструкції про порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил України підйомної допомоги, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 05.02.2018 №45, право на отримання підйомної допомоги і добових для військовослужбовців виникає: на дату прийняття військовослужбовцем посади та справ - для військовослужбовців, які переїхали на нове місце служби з одного населеного пункту в інший у зв`язку з призначенням на посаду; на дату зарахування на навчання - для військовослужбовців, які зараховані на навчання до військових навчальних закладів; на дату прибуття до місця дислокації, оголошений наказом командира військової частини, - для військовослужбовців, які переїхали на нове місце служби у складі військової частини (підрозділу) в інший населений пункт.

У позовній заяві позивач зазначив, що про порушення відповідачем його прав в частині не нарахування та не виплати підйомної допомоги, йому стало відомо після отримання листа Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Центрального регіону від 10.05.2021 №21/89вих-21.

Проте, суд не приймає до уваги вказану позицію позивача.

Так, суд зазначає, що наказом Військової прокуратури Центрального регіону України від 03.01.2019 №3о/с позивача, який перебував у розпорядженні військової прокуратури Центрального регіону України, з 03.01.2019 призначено на посаду прокурора другого відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням військової прокуратури Центрального регіону України.

Отже, з огляду на положення пункту 2 Інструкції №45 відповідач повинен був дізнатись про порушення відповідачем його прав в частині невиплати підйомної допомоги саме після його призначення на відповідну посаду на підставі вказаного наказу та не отримання у зв`язку з цим суми підйомної допомоги.

Таким чином, звернувшись до суду з позовною заявою 15.11.2022, позивач пропустив місячний строк, передбачений для звернення до суду з позовною заявою.

У заяві про поновлення пропущеного строку звернення до суду з позовною заявою, позивач зазначив, що перебуваючи на військовій службі до 13.10.2021, ОСОБА_1 не мав сумнівів щодо законності діяльності відповідача.

Також позивач наголосив на тому, що ОСОБА_1 перебував на лікуванні у закладах охорони здоров`я у періоди з 17.03.2021 по 02.04.2021, з 11.05.2021 по 24.05.2021 та з 05.07.2021 по 16.07.2021.

На підтвердження наданих пояснень позивач долучив до матеріалів справи свідоцтво про хворобу від 16.07.2021 №616-п, видане Центральною військово-лікарською комісією Збройних Сул України.

Крім того, у вказаній заяві позивач зазначив, що несвоєчасність його звернення до суду з позовною заявою зумовлена дією на території України карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної інфекції та веденням на території України воєнного стану.

Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" від 30.03.2020 №540-ІХ було доповнено розділ VI "Прикінцеві положення" Кодексу адміністративного судочинства України пунктом 3, відповідно до якого: під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 47, 79, 80, 114, 122, 162, 163, 164, 165, 169, 177, 193, 261, 295, 304, 309, 329, 338, 342, 363 цього Кодексу, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, подання доказів, витребування доказів, забезпечення доказів, а також строки звернення до адміністративного суду, подання відзиву та відповіді на відзив, заперечення, пояснень третьої особи щодо позову або відзиву, залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви, пред`явлення зустрічного позову, розгляду адміністративної справи, апеляційного оскарження, розгляду апеляційної скарги, касаційного оскарження, розгляду касаційної скарги, подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами продовжуються на строк дії такого карантину.

Строк, який встановлює суд у своєму рішенні, не може бути меншим, ніж строк дії карантину, пов`язаного із запобіганням поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19).

Отже, в силу вищенаведених положень КАС України на період дії карантину були продовжені процесуальні строки, у тому числі, строки для звернення до суду з позовною заявою.

Так, постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 №211 "Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19" (з урахуванням змін, внесених постановами Кабінету Міністрів України від 02.04.2020 №255, від 22.04.2020 №291, та від 04.05.2020 №343) установлено з 12.03.2020 по 22.04.2020 на усій території України карантин.

На підставі постанови Кабінету Міністрів України від 20.05.2020 №392 "Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" (з урахуванням змін, внесених постановою Кабінету Міністрів України від 17.06.2020 №500) установлено дію карантину з 22.05.2020 до 31.07.2020.

Постановою Кабінету Міністрів України від 22.07.2020 №641 "Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" установлено продовжити на всій території України дію карантину з 1 серпня до 31 серпня 2020 року.

Постановою Кабінету Міністрів України від 26.08.2020 №270 "Про внесення змін до деяких актів Кабінету Міністрів України" внесено змін до постанови Кабінету Міністрів України від 22.07.2020 №641 в частині продовження дію карантину до 31.10.2020.

Постановою Кабінету Міністрів України від 13.10.2020 №956 "Про внесення змін до деяких актів Кабінету Міністрів України" внесено змін до постанови Кабінету Міністрів України від 22.07.2020 №641 в частині продовження дію карантину до 31.12.2020.

Постановою Кабінету Міністрів України від 17.02.2021 р. № 104 внесено зміни до постанови №1236 в частині продовжені дії карантину до 30 квітня 2021 року.

Постановою Кабінету Міністрів України від 21.04.2021 №405 внесено зміни до постанови №1236 в частині продовжені дії карантину до 30 червня 2021 року.

Постановою Кабінету Міністрів України від 16.06.2021 №611 внесено зміни до постанови №1236 в частині продовжені дії карантину до 31 серпня 2021 року.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.08.2021 №855 внесено зміни до постанови №1236 в частині продовжені дії карантину до 1 жовтня 2021 року.

Постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2021 №981 внесено зміни до постанови №1236 в частині продовжені дії карантину до 31 грудня 2021 року.

Постановою Кабінету Міністрів України від 15.12.2021 №1336 внесено зміни до постанови №1236 в частині продовжені дії карантину до 31 березня 2022 року.

Постановою Кабінету Міністрів України від 19.03.2022 №318 внесено зміни до постанови №1236 в частині продовжені дії карантину до 31 травня 2022 року.

Постановою Кабінету Міністрів України від 27.05.2022 №630 внесено зміни до постанови №1236 в частині продовжені дії карантину до 31 серпня 2022 року.

Постановою Кабінету Міністрів України від 19.08.2022 №928 внесено зміни до постанови №1236 в частині продовжені дії карантину до 31 грудня 2022 року.

Законом України 18.06.2020 №731-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)", який набрав чинності 17.07.2020, було внесено змін до пункту 3 розділу VI "Прикінцеві положення" Кодексу адміністративного судочинства України та доповнено його новим абзацом.

Так, відповідно до пункту 3 розділу VI "Прикінцеві положення" Кодексу адміністративного судочинства України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення.

Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.

Згідно з пунктом 2 Розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України 18.06.2020 №731-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)" процесуальні строки, які були продовжені відповідно до пункту 4 розділу X "Прикінцеві положення" Господарського процесуального кодексу України, пункту 3 розділу XII "Прикінцеві положення" Цивільного процесуального кодексу України, пункту 3 розділу VI "Прикінцеві положення" Кодексу адміністративного судочинства України в редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" N 540-IX від 30 березня 2020 року, закінчуються через 20 днів після набрання чинності цим Законом. Протягом цього 20-денного строку учасники справи та особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цими кодексами), мають право на продовження процесуальних строків з підстав, встановлених цим Законом.

Отже, в силу положень Закону №731-ІХ процесуальні строки, які були продовжені відповідно до пункту 3 розділу VI "Прикінцеві положення" КАС України в редакції Закону №540-IX, закінчуються через 20 днів після набрання чинності цим Законом №731-ІХ, тобто 06.08.2020.

При цьому, продовження процесуальних строків здійснюється лише за умови звернення особи протягом 20 днів після набрання чинності Закону №731-ІХ, тобто у період з 18.07.2020 до 06.08.2020 (включно), до суду із обґрунтованою заявою про продовження процесуальних строків.

Суд зазначає, що у зв`язку із розпочатою військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини 1 статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану", Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб, затвердженого Законом України від 24.02.2022 № 2102-ІХ.

У подальшому, у зв`язку з триваючою широкомасштабною збройною агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану Указом Президента України від 14.03.2022 №133/2022 продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року строком на 30 діб.

Указом Президента України від 17.05.2022 №341/2022, який затверджений Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні" від 22.05.2022 №2263-ІХ, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25 травня 2022 року строком на 90 діб.

Указом Президента України від 12.08.2022 №573/2022, який затверджений Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні" від 15.08.2022 №2500-ІХ, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 23 серпня 2022 року строком на 90 діб.

Однак, незважаючи на посилання позивача на обставини запровадження в Україні карантину та воєнного стану, які самі по собі не є підставою для поновлення пропущеного строку звернення до суду, без обґрунтування того, яким чином ці обставини унеможливили своєчасне звернення до суду, суд звертає увагу на те, що позивачем взагалі не надано пояснень та доказів на підтвердження наявності обставин, які б унеможливили його звернення до суду з позовною заявою з моменту призначення на відповідну посаду та до моменту його прибуття до лікування (тобто з січня 2019 року по травень 2021 року).

У зв`язку з цим, суд вважає, що посилання позивача на обставини (введення карантину та воєнного стану), які виникли вже після вказаного періоду як на поважні причини пропуску строку звернення до суду є безпідставним та необґрунтованим.

Отже, позивачем не підтверджено належним чином наявність поважних причин пропуску ним строку звернення з позовною заявою до суду.

Крім того, суд звертає увагу на те, що згідно даних Автоматизованої інформаційної системи "Діловодство спеціалізованого суду" позивач вже звертався до Київського окружного адміністративного суду з аналогічним позовом, який був залишений без руху з підстав пропуску строку звернення до суду та у подальшому був повернутий через ненадання позивачем доказів наявності поважних причин пропуску такого строку.

Так, ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 15.08.2022 справі №320/16200/21 (суддя Колеснікова І. С.) було повернуто позовну заяву позивача з аналогічними позовними вимогами через пропуск місячного строку звернення до суду та неусунення недоліків позовної заяви (у вигляді ненадання доказів наявності поважних причин пропуску такого строку), яка була залишена без руху ухвалою від 20.12.2021.

Відповідно до частини першої статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Суд зазначає, що вищевказані ухвалі Київського окружного адміністративного суду про залишення позовної заяви без руху та її повернення набрали законної сили та не були оскаржені позивачем в апеляційному порядку.

Статтею 129 Конституції України обов`язковість рішень суду (до яких належать і ухвали) визначена як одна з основних засад судочинства.

Відповідно до статті 13 Закону України Про судоустрій і статус суддів судові рішення, що набрали законної сили є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом. Невиконання судових рішень має наслідком юридичну відповідальність, установлену законом.

Згідно з частиною другою статті 14 Кодексу адміністративного судочинства України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Отже, відповідно до наведених законодавчих положень вищевказані судові рішення (ухвали Київського окружного адміністративного суду про залишення позовної заяви без руху та її подальше повернення), які набрали законної сили, є обов`язковими.

Відповідно до частини восьмої статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.
Отже, мотиви для повернення позовної заяви, викладені у відповідній ухвалі суду, є обов`язковими для позивача та вказують на порядок звернення до суду, який встановлений законом та який не був дотриманий позивачем.

У разі незгоди з такими мотивами суду для повернення позовної заяви позивач має процесуальну можливість оскаржити таке судове рішення (ухвалу суду) в апеляційному порядку, а невикористання такої можливості, у свою чергу, свідчить про згоду позивача з правовими висновками суду.

Натомість, висновок суду про невідповідність позовної заяви установленим вимогам (щодо недотримання позивачем строку звернення до суду) не був спростований позивачем шляхом оскарження в апеляційному порядку вищевказаних ухвал, що свідчить або про його згоду з вказаним правовим висновком, або про бажання позивача здійснити маніпуляцію автоматизованим розподілом справ між суддями шляхом подання декількох позовів до одного й того самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав, з метою обрання конкретного судді для розгляду цієї справи, що, у свою чергу, є ознакою зловживання процесуальними правами.

Так, частиною першою статті 45 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами. Зловживання процесуальними правами не допускається.

Відповідно до частини другої цієї статті з урахуванням конкретних обставин справи суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню адміністративного судочинства, зокрема: подання декількох позовів до одного й того самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав, або подання декількох позовів з аналогічним предметом і з аналогічних підстав, або вчинення інших дій, метою яких є маніпуляція автоматизованим розподілом справ між суддями.

Частинами третьою та четвертою статті 45 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що якщо подання скарги, заяви, клопотання визнається зловживанням процесуальними правами, суд з урахуванням обставин справи має право залишити без розгляду або повернути скаргу, заяву, клопотання.

Суд зобов`язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами. У випадку зловживання учасником судового процесу його процесуальними правами, суд застосовує до нього заходи, визначені цим Кодексом.

Відповідно до частини другої статті 8 Закону України Про судоустрій і статус суддів суддя розглядає справи, одержані згідно з порядком розподілу судових справ, установленим відповідно до закону. На розподіл судових справ між суддями не може впливати бажання судді чи будь-яких інших осіб.

Відповідно до пункту 8 частини першої статті 240 Кодексу адміністративного судочинства України суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

На підставі викладеного, враховуючи виявлення судом факту пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду та відсутність поважних підстав для поновлення пропущеного строку, суд вважає за необхідне залишити позов без розгляду.

Керуючись статтями 123, 240, 243, 248 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

у х в а л и в:
1. Адміністративний позов залишити без розгляду.

2. Копію ухвали суду надіслати (вручити, надати) учасникам справи (їх представникам), зокрема, шляхом направлення тексту ухвали електронною поштою, факсимільним повідомленням (факсом, телефаксом), телефонограмою.

Ухвала, постановлена судом поза межами судового засідання або у судовому засіданні у разі неявки учасників справи, під час розгляду справи в письмовому провадженні, набирає законної сили з моменту її підписання.
Апеляційна скарга на ухвалу суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Суддя Дудін С.О.