Справа № 380/7979/21
Суддя: Радишевська О.Р.
Дата ухвалення: 2023-01-31 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2023 року

м. Київ

справа № 380/7979/21

адміністративне провадження № К/9901/41244/21

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду (далі - Суд):

судді-доповідача - Радишевської О.Р.,

суддів - Данилевич Н.А., Уханенка С.А.

розглянув як суд касаційної інстанції в порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін справу №380/7979/21

за позовом ОСОБА_1 до Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону про визнання протиправними рішень і зобов`язання до вчинення дій, провадження у якій відкрито

за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 13 жовтня 2021 року, ухвалену у складі: головуючого судді Заверухи О. Б., суддів Гінди О.М., Ніколіна В.В.,

УСТАНОВИВ:

І. Суть спору

1. ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовом до Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону (далі - відповідач) з вимогами:

1.1. визнати протиправними дії і рішення Військової прокуратури Західного регіону України щодо несвоєчасного і неповного нарахування і виплати ОСОБА_1 витрат, понесених у відрядженні у листопаді-грудні 2018 року (на проїзд до місця відрядження поїздом Львів-Київ, користування постільними речами в поїзді, оплату вартості проживання в готелі з 05 по 07 листопада 2018 року, добових витрат з 04 листопада по 20 грудня 2018 року);

1.2. зобов`язати Спеціалізовану прокуратуру у військовій та оборонній сфері Західного регіону нарахувати і виплатити ОСОБА_1 витрати, понесені ним у відрядженні у листопаді-грудні 2018 року (на проїзд до місця відрядження поїздом Львів-Київ, користування постільними речами в поїзді, оплату вартості проживання в готелі з 05 по 07 листопада 2018 року, суми добових витрат з 04 листопада по 20 грудня 2018 року) з урахуванням раніше наданого авансу.

2. На обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що в період з 04 листопада по 20 грудня 2018 року він перебував у відрядженні, після завершення якого надав відповідачеві необхідні документи, які підтверджують понесені у такому відрядженні витрати. Проте відшкодувати документально підтверджені витрати відповідач відмовився.

ІІ. Установлені судами фактичні обставини справи

3. 01 листопада 2018 року ОСОБА_1 звернувся до військового прокурора Західного регіону України з клопотанням про направлення на лікування до Військово-медичного клінічного центру Західного регіону (м. Львів).

4. Наказом військового прокурора Західного регіону України від 01.11.2018 №922к ОСОБА_1 направлено до Національного військово-медичного клінічного центру «Головний військовий клінічний госпіталь» (м. Київ) для проходження медичного огляду військово-лікарською комісією строком на 5 календарних днів з 02 по 06 листопада 2018 року.

5. На підставі зазначеного наказу ОСОБА_1 видано аванс на відрядження у розмірі 1500,00 грн.

6. 04 листопада 2018 року ОСОБА_1 вибув у відрядження до м. Києва, а 05 листопада 2018 року позивач поселився в готелі «Салют» в м. Києві.

7. Згідно з листом Національного військово-медичного клінічного центру «Головний військовий медичний госпіталь» від 08 листопада 2018 року №4/6409 05 листопада 2018 року позивача госпіталізовано до неврологічного відділення.

8. 09 листопада 2018 року позивача переведено на стаціонарне лікування до неврологічного відділення Національного військово-медичного клінічного центру «Головний військовий клінічний госпіталь».

9. 29 листопада 2018 року ОСОБА_1 направлений до Центру медичної реабілітації та санаторного лікування «Трускавецький» (у м. Трускавець, Львівської області), де він лікувався до 20 грудня 2018 року.

10. Листом від 13 грудня 2018 року №4/7157 Національний військово-медичний клінічний центр» Головний військовий клінічний госпіталь» підтвердив, що в період з 05 по 29 листопада 2018 року позивач лікувався стаціонарно і був направлений для реабілітації до Центру медичної реабілітації та санаторного лікування « Трускавецький ».

11. 03 січня 2019 року позивач здав звіт про використання коштів, виданих на відрядження, до якого додав: проїзний документ АВ № 779685 Львів - Київ від 04 листопада 2018 року у м`якому вагоні вартістю 1 040,51 грн, у тому числі на користування постільними речами - 40,00 грн; рахунок готелю «Салют» (м. Київ) за проживання з 05 по 07 листопада 2018 року вартістю 4 392,00 грн; довідку Національного військово-медичного клінічного центру «Головний військовий клінічний госпіталь» про перебування на лікуванні з 05 по 29 листопада 2018 року; довідку Центру медичної реабілітації та санаторного лікування « Трускавецький » про перебування на лікуванні з 30 листопада 2018 року по 20 грудня 2018 року.

12. Позивач звертався до відповідача, Офісу Генерального прокурора України зі скаргами у зв`язку з відмовою відшкодувати йому витрати у зв`язку з відрядженням.

13. Листом від 29 грудня 2020 року № 21-421вих-20 Військова прокуратура Західного регіону України повідомила позивача про неможливість відшкодування витрат у відрядженні через відсутність зв`язку відрядження із завданнями і функціями прокуратури.

14. Листом від 18 лютого 2021 року Військова прокуратура Західного регіону України повідомила позивача, що 03 січня 2019 року був затверджений авансовий звіт ОСОБА_1 щодо витрат, понесених ним у відрядженні у листопаді - грудні 2018 року, у межах суми авансу - 1500,00 грн і про відсутність підстав для відшкодування витрат на проживання в готелі «Салют» вартістю 4 392,00 грн і проїзду в м`якому вагоні поїзду Львів - Київ вартістю 1 040,51 грн.

15. Не погоджуючись з відмовою відповідача відшкодувати вартість проживання та переїзду під час відрядження, позивач звернувся до суду.

ІІІ. Рішення судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їхнього ухвалення

16. Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 22.12.2020 позов задоволено:

- визнано протиправними дії та рішення Військової прокуратури Західного регіону України щодо несвоєчасного і неповного нарахування і виплати ОСОБА_1 відшкодування витрат, понесених у відрядженні у листопаді-грудні 2018 року (на проїзд до місця відрядження поїздом Львів - Київ, користування постільними речами в поїзді, оплату вартості проживання в готелі з 05 по 07 листопада 2018 року, суми добових витрат з 04 листопада 2018 року по 20 грудня 2018 року);

- зобов`язано Спеціалізовану прокуратуру у військовій та оборонній сфері Західного регіону нарахувати і виплатити ОСОБА_1 відшкодування витрат, понесених ним у відрядженні у листопаді-грудні 2018 року (на проїзд до місця відрядження поїздом Львів - Київ, користування постільними речами в поїзді, оплату вартості проживання в готелі з 05 по 07 листопада 2018 року, суми добових витрат з 04 листопада 2018 року по 20 грудня 2018 року), з урахуванням раніше наданого авансу.

17. Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що за умови документального підтвердження понесених під час відрядження витрат підстави для відмови у їхньому відшкодуванні відсутні.

18. Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 13 жовтня 2021 року рішення Львівського окружного адміністративного суду від 22 грудня 2020 року скасоване та ухвалено нове, яким у задоволенні позову відмовлено.

19. Приймаючи протилежне рішення, суд апеляційної інстанції виходив з того, що чинним законодавством визначено граничні суми витрат на оплату проїзду та найм житлового приміщення. Відшкодування витрат на відрядження понад граничні розміри здійснюються з дозволу керівника, якого у спірних правовідносинах не було.

20. Суд апеляційної інстанції також зазначив, що позивач у період з 05 по 07 листопада 2018 року перебував на стаціонарному лікуванні, у зв`язку з чим відсутні підстави для відшкодування вартості проживання в готелі у цей період.

21. Щодо добових за період з 04 листопада 2018 року по 20 грудня 2018 року суд апеляційної інстанції зазначив, що накази про відрядження відповідачем видавалися на періоди з 05 по 07 листопада 2018 року та з 07 по 19 листопада 2018 року, у зв`язку з чим немає підстав компенсації добових поза зазначеного періоду.

IV. Провадження в суді касаційної інстанції

22. 15 листопада 2021 року до Суду від позивача надійшла касаційна скарга на постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 13 жовтня 2021 року, у якій скаржник просить її скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

23. Як на підставу для перегляду оскаржуваного судового рішення, позивач посилається на відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування в подібних правовідносинах частини 6 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», пункту 9 Інструкції про службові відрядження в межах України та за кордон, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 13 березня 1998 року №59, щодо права військовослужбовця на компенсацію витрат на проїзд та проживання понад граничні розміри без дозволу керівника; щодо права на компенсацію за проживання у випадку госпіталізації/стаціонарного лікування.

24. Скаржник доводить, що понесені з поважних причин понад встановлені норми витрати у відрядженні підлягають відшкодуванню незалежно від наявного на це дозволу керівника. Скаржник також уважає, що перебування на стаціонарному лікуванні не звільняє роботодавця від відшкодування витрат на проживання, понесення яких підтверджується документально.

25. Відповідач у відзиві на касаційну скаргу зазначив, що суд апеляційної інстанції повно та всебічно встановив обставини, що мають значення для розгляду справи, і правильно застосував норми матеріального права до спірних правовідносин, у зв`язку з чим підстав для скасування його рішень немає.

26. За наслідками автоматизованого розподілу касаційну скаргу було передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді Радишевської О.Р., суддів Данилевич Н.А., Уханенка С.А.

27. Ухвалою Суду від 10.01.2022 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою.

V. Джерела права та акти їхнього застосування

28. Частиною шостою статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року №2011-XII (далі - Закон №2011-XII) при виконанні службових обов`язків, пов`язаних з відрядженням в інші населені пункти, військовослужбовцям відшкодовуються витрати на відрядження в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

29. Пунктом 15 Розділу І Інструкції про службові відрядження в межах України та за кордон, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 13 березня 1998 року №59, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 31 березня 1998 року за №218/2658 (далі - Інструкція №59), передбачено, що окремим видом витрат, що не потребують спеціального документального підтвердження, є добові витрати (витрати на харчування та фінансування інших власних потреб фізичної особи, понесені у зв`язку з таким відрядженням). Суми добових витрат для працівників підприємств затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 02 лютого 2011 року № 98.

30. Відповідно до пункту 5 Розділу ІІ Інструкції №59 підприємство за наявності підтвердних документів (в оригіналі) відшкодовує в межах граничних сум витрат на найм житлового приміщення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02.02.2011 №98, витрати відрядженим працівникам на найм житлового приміщення з розрахунку вартості одного місця у готелі (мотелі), іншому житловому приміщенні за кожну добу такого проживання з урахуванням включених до рахунків на оплату вартості проживання витрат на користування телефоном (крім витрат на службові телефонні розмови), холодильником, телевізором та інших витрат.

31. Витрати, що перевищують граничні суми витрат на найм житлового приміщення, відшкодовуються з дозволу керівника згідно з оригіналами підтвердних документів. Зазначені витрати не є надміру витраченими коштами.

32. Згідно з пунктом 6 Розділу ІІ Інструкції №59 витрати на проїзд (у тому числі перевезення багажу, бронювання транспортних квитків) до місця відрядження і назад відшкодовуються в розмірі вартості проїзду повітряним, залізничним, водним і автомобільним транспортом загального користування (крім таксі) з урахуванням усіх витрат, пов`язаних із придбанням проїзних квитків і користуванням постільними речами в поїздах, та страхових платежів на транспорті.

33. Витрати на проїзд відрядженого працівника в м`якому вагоні, суднами морського та річкового транспорту, повітряним транспортом за квитками 1-го класу та бізнес-класу відшкодовуються в кожному випадку з дозволу керівника згідно з оригіналами підтвердних документів. Зазначені витрати не є надміру витраченими коштами.

34. Пунктом 9 Розділу ІІ Інструкції №59 передбачено, що у разі тимчасової непрацездатності відрядженого працівника йому на загальних підставах відшкодовуються витрати на найм житлового приміщення (крім випадків, коли відряджений працівник перебуває на стаціонарному лікуванні) і виплачуються добові протягом усього часу, поки він не може за станом здоров`я приступити до виконання покладеного на нього службового доручення або повернутися до місця свого постійного проживання, але на строк не більше двох місяців.

35. Відповідно до пункту 9 Постанови № 98 витрати на проїзд державних службовців, а також інших осіб, які направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, що повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок бюджетних коштів, у м`якому вагоні, суднами морського та річкового транспорту, повітряним транспортом за квитками 1 класу та бізнес-класу, фактичні витрати, що перевищують граничні суми витрат на найм житлового приміщення та на перевезення багажу понад вагу, вартість перевезення якого входить до вартості квитка того виду транспорту, яким користується працівник, відшкодовуються з дозволу керівника згідно з підтвердними документами.

VI. Позиція Верховного Суду

36. Касаційна скарга позивача стосується двох аспектів компенсації витрат, понесених під час службового відрядження: 1) відшкодування витрат на найм житла та переїзд, якщо їхній розмір перевищує граничний; 2) відшкодування витрат на найм житла у випадку госпіталізації відрядженого працівника.

37. Щодо відшкодування витрат у відрядженні, якщо вони перевищують граничні розміри, Суд зазначає таке.

38. У питанні відрядження осіб, які працють/проходять службу в органах, установах, підприємствах, що повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок бюджетних коштів, чинним законодавством установлено низку обмежень, які покликані забезпечити раціональне використання коштів платників податків.

39. Одним із запобіжників нецільового використання бюджетних коштів є встановлення граничних розмірів витрат на відрядження. Так, граничні витрати на найм житла зазначеними особами у розрізі країни, до яких здійснюється відрядження, установлено постановою Кабінету Міністрів України від 02 лютого 2011 року №98, якою передбачено, що в межах України вартість найму житла за загальним правилом не повинна перевищувати 600 грн за добу. Водночас щодо витрат на проїзд, то Інструкцією №59 передбачено, що у випадку використання залізничного, автобусного, повітряного, річкового (морського) транспорту загального користування проїзд має відбуватися з використанням місць, віднесених до 2, 3 класів, загальних сидячих місць, місць у плацкартних і купейних вагонах тощо.

40. Умовою відшкодування працівникові/службовцеві витрат за найм житла, що перевищують зазначені ліміти, або витрат на проїзд за квитками 1-го класу, бізнес-класу (прирівняних/подібних до них класів) є отримання дозволу керівника.

41. Таким чином, виходячи з вимог пунктів 5, 6 Розділу ІІ Інструкції №59 дозвіл керівника є обов`язковою умовою відшкодування витрат понад граничні розміри.

42. Заперечуючи проти позову та вимог касаційної скарги, відповідач наполягає на тому, що такого дозволу у спірних правовідносинах не було надано, а тому і не було підстав для відшкодування позивачеві витрат на переїзд у м`якому вагоні, чи різниці між граничним і фактичним розміром витрат позивача на найм житла.

43. Суд не погоджується з таким підходом до відшкодування витрат на відрядження, враховуючи таке.

44. За своїм змістом службове відрядження - це поїздка працівника за розпорядженням керівника державного органу (поїздка державного службовця - за розпорядженням керівника державної служби) до іншого населеного пункту для виконання службового доручення.

45. Таким чином, відрядження не є формою відпустки чи відпочинку. Підставою відрядження є відповідне розпорядження, яке є обов`язковим для працівника/державного службовця. Метою відрядження є виконання службового доручення. У такому випадку відшкодування понесених працівником/державним службовцем понесених у службовому відрядженні витрат є обов`язком державного органу, підприємства, установи, організації, що випливає з інтересів служби.

46. З урахуванням викладеного свобода розсуду керівника у питанні наданні дозволу на компенсацію витрат, понесених у відрядженні, понад граничні розміри не є абсолютною. Відмова у наданні такого дозволу має бути пропорційною, зокрема має бути дотримано баланс між інтересами раціонального використання бюджетних коштів (за рахунок яких фінансується орган/підприємство) та інтересами служби, досягнення яких покладено на працівника/державного службовця який відправляється у відрядження.

47. У випадку виникнення спору між особою, направленою у відрядження, і керівником, що стосується відшкодування витрат на відрядження понад граничні розміри, судам належить оцінювати обставини, у зв`язку з якими працівником були перевищені відповідні ліміти (чи були вони вимушеними, чи були необхідними для досягнення дорученого завдання тощо) та мотиви, якими керівник обґрунтовує свою відмову надати дозвіл на компенсацію цих витрат (чи було доведено можливість уникнення додаткових витрат).

48. Отже, помилковим є застосований судом апеляційної інстанції підхід, за якого самостійною підставою для відмови в компенсації витрат на відрядження понад граничні розміри є відсутність дозволу керівника, незалежно від причин, з яких були перевищені відповідні ліміти.

49. Водночас суд першої інстанції зазначив, що причиною придбання позивачем квитка на поїзд з місцем підвищеного комфорту була відсутність інших місць на поїзд Львів-Київ, який відправлявся 04 листопада 2018 року.

50. Проте дотримання вказаного балансу, в контексті аргументів позивача, суд першої інстанції також не оцінював, зосередившись на встановленні обставин документального підтвердження спірних витрат.

51. Суд зазначає, що вказані причини не можуть бути підставою для відшкодування позивачеві витрат на проїзд понад граничні норми.

52. Як установили суди попередніх інстанцій, наказ про відрядження позивача був прийнятий 01 листопада 2018 року і в матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили, що у зазначений в наказі день початку відрядження перевезення за маршрутом Львів-Київ здійснював лише один поїзд, і що в цьому поїзді не було інших місць за виключенням місць з підвищеним комфортом.

53. Позивач також не наводить причин, з яких він не міг скористатися іншим видом транспорту, зокрема автобусом.

54. За вказаних обставин Суд уважає, що наведені позивачем обставини були недостатніми для компенсації йому повної вартості залізничного квитка у м`якому вагоні.

55. Щодо відшкодування витрат на найм житла у випадку госпіталізації відрядженого працівника, то Суд зазначає таке.

56. Зі змісту пункту 9 Розділу ІІ Інструкції №59 випливає, що витрати на найм житла відшкодовуються у разі тимчасової непрацездатності відрядженої особи на загальних підставах. Водночас указана гарантія не розповсюджується на випадки тимчасової непрацездатності, поєднаної з госпіталізацією (стаціонарним лікуванням) працівника.

57. У спірних правовідносинах суди на підставі довідок Національного військово-медичного клінічного центру «Головний військовий клінічний госпіталь» установили, що в період з 05 по 29 листопада 2018 року позивач лікувався стаціонарно.

58. Таким чином, немає правових підстав для компенсації позивачеві вартості проживання у готелі у період з 05 по 07 листопада 2018 року.

59. Рішення суду апеляційної інстанції у частині відмови в задоволенні вимог про відшкодування добових за період з 04 листопада по 20 грудня 2018 року не є предметом касаційного оскарження, у зв`язку з чим правильність застосуванням судом апеляційної інстанції норм матеріального права і дотримання норм процесуального права у цій частині судом касаційної інстанції не перевіряється.

60. Відповідно до частини першої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

61. Згідно з частиною першою статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

62. Частиною першою статті 351 КАС України передбачено, що суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.

63. Висновки суду апеляційної інстанції, якими він обґрунтовував підстави для відмови в задоволенні вимог про стягнення витрат на проїзд, ґрунтуються на неправильному застосуванні норм матеріального права, у зв`язку з чим Суд змінює мотивувальну частину оскаржуваного рішення шляхом викладу його у відповідній частині в редакції цієї постанови.

64. В іншій частині рішення суду апеляційної інстанції є правильними, і такими, що відповідає нормам матеріального та процесуального права, підстави для його скасування чи зміни відсутні.

VII. Судові витрати

65. Позивач звільнений від сплати судового збору. Докази понесення позивачем інших витрат, пов`язаних із розглядом справи, у матеріалах справи відсутні.

66. З урахуванням викладеного судові витрати, які підлягають розподілу за наслідками касаційного розгляду справи, відсутні.

67. Керуючись статтями 3, 341, 344, 349, 350, 351, 355, 356, 359 КАС України, Суд

ПОСТАНОВИВ

68. Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

69. Постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 13 жовтня 2021 року змінити, виклавши її мотивувальну частину щодо підстав відмови в позові в частині вимог про зобов`язання відповідача відшкодувати витрати у відрядженні на проїзд у редакції цієї постанови.

70. В іншій частині постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 13 жовтня 2021 року залишити без змін.

71. Судові витрати не розподіляються.

72. Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач: О.Р. Радишевська

Судді: Н.А. Данилевич

С.А. Уханенко