Справа № 420/12867/22
Суддя: Іванов Е.А.
Дата ухвалення: 2023-02-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2023 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі судді Іванова Е.А., розглянувши у порядку письмового провадження в приміщенні суду в м. Одесі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області про визнання протиправним та скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області про:

- визнання протиправним та скасування рішення відповідача №89 від 29.08.2022 року про відмову в призначення пенсії за віком позивачу;

- зобов`язання відповідача зарахувати до стажу роботи позивача період роботи згідно трудової книжки № НОМЕР_1 виданої 15 червня 1979 року на ім`я ОСОБА_1 , а саме згідно запису без номера від 15.06.1979 з 03.07.1979 року по 26.03.1986 року та періоди роботи згідно довідки №11116/6/15-32-24-07-10 від 27.06.2022 року з 10.12.2007 року по 31.12.2007 року та з 01.10.2010 року по 25.11.2010 року;

- зобов`язання відповідача призначити позивачу пенсію за віком з моменту настання права на пенсію за віком, тобто з 02 вересня 2022 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 22 серпня 2022 року звернувся до територіальних органів Управління пенсійного фонду України в Одеській області з заявою про призначення пенсії за віком відповідно до ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Однак, рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області від 29.08.2022р. №89 позивачу відмовлено у призначенні пенсії, оскільки в зв`язку з тим, що - необхідний страховий стаж визначений статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» становить 29 років, а страховий стаж позивача становить 25 років 7 місяців 14 днів.

Також даним, рішенням позивачу повідомлено, що за наданими ним документами до страхового стажу зараховано не всі періоди по трудовій книжці, а саме - не зараховано період роботи по трудовій книжці без номеру від 15.06.1979 03.07.1979 по 26.03.1986, оскільки при звільненні відсутня печатка, та періоди роботи по довідці №11116/6/15-32-24-07-10 від 27.06.2022 року з 10.12.2007 року по 31.12.2007 року, та з 01.10.2012 року по 25.11.2010 року, оскільки заявник перебував на загальній системі оподаткування (сплата страхових внесків відсутня).

04.10.2022 року представник Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області надав до суду відзив, у якому відповідач вказав, що не погоджується із позовними вимогами позивача та просить суд відмовити у задоволенні позову. Відповідач зазначив, що рішенням №89 від 29.08.2022р. Головним управлінням відмовлено позивачу у призначенні пенсії з підстав відсутності необхідного страхового стажу роботи.

Після перевірки наданих позивачем документів, Головним управлінням Пенсійного фонду України в Сумській області були встановлено, що страховий стаж позивача становить 25 років 7 місяців 14 днів. До страхового стажу позивача не враховано періоди роботи:

- з 03.07.1970 року по 26.03.1086 рік;

- з 10.12.2007 року по 31.12.2007 рік та з 01.10.2010 року до 25.11.2012 рік.

На підставі заяви та наданих документів Головним управління Пенсійного фонду України в Сумській області винесено Рішення № 80 від 29.08.2022 про відмову позивачу у призначенні пенсії за віком відповідно до Закону № 1058-ІV, оскільки у позивача відсутній необхідний страховий стаж 29 років (в наявності 25 років 7 місяців 14 днів), що передбачений ч. 1 ст. 26 Закону № 1058-ІV. Право на призначення пенсії відповідно ст. 26 Закону № 1058-ІV, позивач матиме після досягнення 63 роки, тобто з 03.09.2025.

Водночас, відповідач зазначає, що у трудовій книжці Позивача запис № 3 про звільнення, не завірений печаткою підприємства, що не відповідає вимогам, встановленим інструкцією № 58, тому у Головного управління відсутні підстави для зарахування періоду роботи з 03.07.1979 по 26.03.1986 до страхового стажу.

В індивідуальних відомостях про застраховану особу форми ОК-5 з бази даних реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціальною страхування за номером облікової картки № НОМЕР_2 вбачається, що за період роботи з 10.12.2007 по 31.12.2007 та з 01.10.2010 по 25.11.2010, відсутня інформація про сплату страхових внесків до Пенсійною фонду України, а отже відсутні законні підстави для зарахування до страхового стажу зазначений період.

28.09.2022 року представником Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області надано копії матеріалів пенсійної справи ОСОБА_1 .

Ухвалою суду від 19 вересня 2022 року відкрито провадження у справі та вирішено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Ухвалою суду від 21 листопада 2022 року залучено до участі по справі в якості співвідповідача Головне управління Пенсійного фонду України в Сумській області. Розгляд справи розпочато спочатку.

Статтею 258 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

Відповідно до частини 2 статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання. Якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів, а у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу, - через п`ятнадцять днів з дня відкриття провадження у справі.

З огляду на завершення 30-ти денного терміну для подання заяв по суті справи, суд вважає за можливим розглянути та вирішити справу по суті у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами та доказами.

Відповідно до ч.6 ст.120 КАС України якщо закінчення строку припадає на вихідний, святковий чи інший неробочий день, останнім днем строку є перший після нього робочий день.

Судом під час розгляду справи встановлено наступне.

22 серпня 2022 року позивач звернувся до територіальних органів Управління пенсійного фонду в Одеській області із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до ст. 26 Закону України «Про загально обов`язкове державне пенсійне страхування».

Засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначено структурний підрозділ органу, що розглядав вказану заяву - Головне управління Пенсійного фонду України в Сумській області.

На підставі заяви та наданих документів Головним управлінням Пенсійного фонду України в Сумській області винесено Рішення № 80 від 29.08.2022 (а.с.17 з.с.) про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком відповідно до Закону № 1058-ІV, у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу.

У вказаному рішенні зазначено, що необхідний страховий стаж особи для визначення права на пенсію становить 25 років 7 місяців 14 днів. Також вказано, що до страхового стажу не зараховано період роботи по трудовій книжці без номеру від 15.06.1979 з 03.07.1979 по 26.03.1986, оскільки при звільненні відсутня печатка, та періоди роботи по довідці №11116/6/15-32-24-07-10 від 27.06.2022 року з 10.12.2007 року по 31.12.2007 року, та з 01.10.2012 року по 25.11.2010 року, оскільки заявник перебував на загальній системі оподаткування (сплата страхових внесків відсутня).

Позивач, вважаючи протиправними дії Головного управління щодо неврахування до страхового стажу для обчислення пенсії, звернувся до суду із цим позовом.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Право на пенсію в Україні підпадає під сферу дії статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, оскільки за чинним законодавством України особа має обґрунтоване право на отримання виплат в рамках системи пенсійного забезпечення в Україні та якщо відповідні умови дотримано, органи влади не можуть відмовити в отриманні пенсії доти, доки право на пенсію передбачено чинним законодавством України.

Таким чином, право особи на отримання пенсії, як складова права на соціальний захист, є її конституційним правом.

Умови призначення пенсії за віком визначає стаття 26 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування від 09.07.2003 № 1058-IV (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до ч. 1 вказаної статті, особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року - не менше 28 років.

Згідно з ч. 4 ст. 26 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, у разі відсутності, починаючи з 1 січня 2018 року, необхідного страхового стажу на дату досягнення віку, передбаченого частинами першою - третьою цієї статті, пенсію за віком може бути призначено після набуття особою страхового стажу, визначеного частинами першою - третьою цієї статті на дату досягнення відповідного віку.

Наявність страхового стажу, передбаченого частинами першою - третьою цієї статті, який дає право на призначення пенсії за віком, визначається на дату досягнення особою відповідного віку і не залежить від наявності страхового стажу на дату звернення за призначенням пенсії.

Як установлено судом, по досягненню 60 років ОСОБА_1 , звернувся до Головного управління щодо призначення йому пенсії за віком.

Згідно позиції відповідача, у позивача відсутній необхідний страховий стаж 29 років (в наявності станом на 22.08.2022 страховий стаж 25 років 07 місяців 14 днів).

До страхового стажу не зараховано періоди з 03.07.1979 року по 26.03.1986 року, з 10.12.2007 року по 31.12.2007 року та з 01.10.2010 року по 25.11.2010 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 56 Закону України Про пенсійне забезпечення, яка визначає види трудової діяльності, що зараховується до стажу роботи, який дає право на трудову пенсію, - до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Згідно з приписами статті 62 Закону України Про пенсійне забезпечення, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі Порядок № 637).

Відповідно до пунктів 1-2 Порядку №637 основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.

Згідно з абзацу 1 п. 3 Порядку №637 за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

З аналізу наведених законодавчих приписів, зокрема, статті 62 Закону № 1788-XII та пункту 1 Порядку № 637, слідує, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Як вбачається з матеріалів справи та не спростовується відповідачем, позивач подав до пенсійного органу для призначення пенсії основний документ, який підтверджує стаж роботи - трудову книжку.

У трудовій книжці (а.с. 7-11), дата заповнення 15 червня 1979 року, виданій на ім`я ОСОБА_1 , наявні такі записи:

- 03.07.1979 р Зарахований учнем токаря в рем.майстерню Ясиновського виробничого відділення «Сільгосптехніка»;

- 11.11.1980 - 01.11.1982 рр. - служба в лавах Радянської армії;

- 22.11.1982 поновлений на роботів рем.майстерні в якості слюсаря ІІ розряду;

- 26.03.1986 звільнений у зв`язку з реогранізацією «Сільгосптехніки»;

- 26.03.1986 зарахований слюсарем з ремонту двигунів ІІ розряду Ясиновського виробничого відділення, перейменованого в ремонтне підприємство ПО «Одесаспецсільхозремонт»;

- 01.07.1993 звільнений з роботи, відповідно до ст.38 КЗПП;

- 02.09.1993 при йнятий на роботу в КСП «Ясенівське»;

- 20.05.1996 звільнений з КСП «Ясенівське», згідно поданої заяви;

- 22.05.1996 прийнятий в КСП ім.Кобися завідуючим майстерні;

- 03.11.2000 звільнений з КСП ім.Кобися у зв`язку з реорганізацією в СВК ім.Кобися;

- 03.11.2000 прийнятий в члени СВК ім.Кобися;

- 23.11.2003 звільнений з членів СВК ім.Кобися за власним бажанням;

- 03.12.2012 звільнений за згодою сторін, згідно п.1 ст.36 КЗПП.

Також на підтвердження страхового стажу, позивачем подано архівні довідки, а саме:

- Архівну довідку від 28.06.2022 року №198 (а.с. 18), видану КУ «Любашівським об`єднаним трудовим архівом» Любашівської селищної ради, у якій повідомляється, що відповідно до документів архівного фонду СВК «Кобися» (з 1950 р. колгоспи ів Жданова, ім. Кагановича, ім. Мічуріна, з 1970 р. колгосп ім. Ворошилова, з 1992 р. КСП ім. Кобися, від 03.02.2000 р. СВК ІМ. Кобися, з 2004 р. СВК ім. Кобися припиняє свою виробничу діяльність і починається процес ліквідації, в 2005 р. СВК ім. Кобися ліквідовується) с. Ясенове, Ясенівської сільської ради, Любашівського району Одеської області, ОСОБА_1 дійсно працював у вказаному господарстві у 1996-2003 роках.

Підстава: фонд № 5, опис 1-0, спр.1017, арк. 1, спр.1028, арк.1, спр. 1033, арк. 1, спр. 1038, арк. 8, спр. 1043, арк.8, спр. 1046, арк, 8, спр. 1051, арк.8, спр.1058, арк.1.

- Архівну довідку від 28.06.2022 року №197 (а.с. 19), видану КУ «Любашівським об`єднаним трудовим архівом» Любашівської селищної ради, у якій повідомляється, що відповідно до документів архівного фонду СВК «Куйбишева» (до 1954 р. колгосп ім. Сталіна і ім. Ворошилова, з 1954 р. до колгоспу ім. Сталіна і ім. Ворошилова приєдналися колгоспи «Україна» і ім. Щорса, з 1959 р. колгосп ім. Сталіна перейменований в колгосп ім. Щорса, з 1961-1993р. колгосп ім. Куйбишева, з 1993-1999р. КСП «Ясенівське», з 1999-2005рр.СВК «Куйбишева», з березня 2006р. СВК «Куйбишева» припиняє свою виробничу діяльність) с.Ясенове-1, Любашівського району, Одеської області; ОСОБА_1 , дійсно працював у вказаному колгоспі у 1993-1996 роках.

Підстава: Підстава: фонд №49,опис 1-0, спр.365, арк.1, спр.368, арк.1, спр.373, арк.4, спр.376, арк.4.

- Довідку, видану головним управляючим ВАТ Ясенівське РП б/н (а.с.20) у якій повідомляється, що записи в трудовій книзі, виданій на ім`я позивача є дійсними. А саме за період:

- 03.07.1979 р Зарахований учнем токаря в рем.майстерню Ясинівське виробничого відділення «Сільгосптехніка» - наказ №97 від 04.07.1979;

- 11.11.1980 - 01.11.1982 рр. - служба в лавах Радянської армії;

- 22.11.1982 поновлений на роботів рем.майстерню на посаду слюсаря ІІ розряду з відрядно-преміальною оплатою праці 9нак.№232 від 23.11.1982 р.);

- 26.03.1986 звільнений у зв`язку з реогранізацією «Сільгосптехніки», відповідно до постанови ЦК КПРС Ради Міністрів СРСР від 14.11.1985 №1114 (нак.38-б від 26.03.1986 р);

- 26.03.1986 Ясенівське виробниче відділення перейменовано в ремонтне підприємство (нак. №38-б від 26.03.1986 р.);

- 26.03.1986 зарахований слюсарем по ремонту ІІ розряду двигунів в порядку переводу з спрощеного відділення «Сільгосптехніка» (нак.№39 від 26.03.1986р.).

Таким чином, окрім трудової книжки, трудовий стаж позивача підтверджується архівними довідками.

Згідно оскаржуваного рішення від 29.08.2022 року № 80 (а.с.17 з.с.), за доданими документами до страхового стажу згідно із записами трудової книжки ОСОБА_1 , не зараховано період з 03.07.1979 по 26.03.1986 (6 років 8 місяців 23 дні), оскільки у трудовій книжці у записі №3 при звільнені, період роботи не завірений печаткою підприємства (порушені норми пункту 4.1 Інструкції №58).

Суд звертає увагу, що на час внесення записів до трудової книжки позивача діяла Інструкція про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах та організаціях, затверджена постановою Державного комітету СРСР з праці та соціальних питань від 20.06.1974 № 162 (далі Інструкція №162) (в редакції постанови від 02.08.1985 №252 зі змінами).

Згідно із Інструкцією №162, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність робітників та службовців. Трудові книжки ведуться на всіх робітників і службовців державних, кооперативних та громадських підприємств, установ та організацій, які пропрацювали понад 5 днів (пункт. 1.1). Усі записи у трудову книжку про прийом на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагородження та заохочення вносяться адміністрацією підприємства після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого терміну, а при звільненні - у день звільнення повинні точно відповідати текст наказу (розпорядження) (п. 2.3). Першу сторінку (титульний аркуш) трудової книжки підписує особа, відповідальна за видачу трудових книжок, і після цього ставиться печатка підприємства (або печатка відділу кадрів), на якому вперше заповнювалася трудова книжка (п.2.11).

Згідно п. 1.4 Інструкції №162, питання, пов`язані з порядком ведення трудових книжок, їх зберігання, виготовлення, постачання та обліку, регулюються постановою Ради Міністрів СРСР і ВЦРПС від 6 вересня 1973 р. № 656 «Про трудові книжки робітників і службовців» та цією Інструкцією.

Пунктом 13 вказаної Постанови №656 передбачено, що при звільненні робітника або службовця всі записи про роботу, нагородження та подяки, занесені до трудової книжки за час роботи на даному підприємстві, в установі, підприємстві засвідчуються підписом керівника або спеціально уповноваженої особи та печаткою.

Водночас, згідно пункту 18 Постанови №656, відповідальність за своєчасне та правильне заповнення трудових книжок, за їх облік, зберігання та видачу, несуть спеціально уповноважені особи, що призначені наказом керівника підприємства, установи, організації.

У подальшому аналогічні норми встановлені Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 637 від 12.08.1993.

На підставі викладеного, суд зазначає, що відповідальність за повноту і точність тих чи інших записів в трудовій книжці покладено на власника підприємства, установи, організації або на уповноважену ним особу, тому власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для робітника, а отже, й не може впливати на її особисті права.

Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 06 лютого 2018 року у справі №677/277/17, від 30 вересня 2021 року у справі №300/860/17.

Верховним Судом в постанові від 24 травня 2018 року у справі №490/12392/16-а викладено правову позицію, відповідно до якої, працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини підприємства не може бути підставою для позбавлення особи конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань нарахування/призначення пенсії.

Верховний Суд у постанові від 19 грудня 2019 року по справі №307/541/17 зазначив, що однією з підстав для призначення пенсії за віком є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки. Управління ПФУ не врахувало, що не усі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці.

Право на пенсійне забезпечення особи не повинно безумовно залежати від дій чи бездіяльності осіб, які зобов`язані вести облік трудового стажу працівників і відповідно забезпечувати зберігання цих даних, та сама по собі не здача облікових книг в архівний відділ не є беззаперечним доказом відсутності у позивача страхового стажу у зазначений період.

На підставі викладеного суд відхиляє посилання відповідача у рішенні від 29.08.2022 № 80 про відмову у призначенні пенсії на те, що заповнення трудової книжки позивача з порушенням норми пункту 4.1 Інструкції №58 є підставлю для незарахування позивачу до страхового стажу періоду з 03.07.1979 по 26.03.1986 рр.

Дослідивши записи у трудовій книжці ОСОБА_1 , суд дійшов висновку, що записами у трудовій книжці позивача підтверджується стаж роботи у спірний період з 03.07.1979 по 26.03.1986 рр.

Перша сторінка трудової книжка містить дату її заповнення 15.06.1979 року, підпис позивача як володільця цієї трудової книжки.

Відсутність печатки підприємства на записі №3 в трудовій книжці позивача у період роботи не може слугувати підставою для позбавлення останнього конституційного права на соціальний захист стосовно питань зарахування до трудового стажу періоду роботи для призначення пенсії.

Як встановлено судом, в матеріалах справи наявна довідка, видана головним управляючим ВАТ Ясенівське РП б/н (а.с.20) у якій повідомляється, що записи в трудовій книзі, виданій на ім`я позивача є дійсними. А саме за період:

- 03.07.1979 р Зарахований учнем токаря в рем.майстерню Ясинівське виробничого відділення «Сільгосптехніка» - наказ №97 від 04.07.1979;

- 11.11.1980 - 01.11.1982 рр. - служба в лавах Радянської армії;

- 22.11.1982 поновлений на роботів рем.майстерню на посаду слюсаря ІІ розряду з відрядно-преміальною оплатою праці 9нак.№232 від 23.11.1982 р.);

- 26.03.1986 звільнений у зв`язку з реогранізацією «Сільгосптехніки», відповідно до постанови ЦК КПРС Ради Міністрів СРСР від 14.11.1985 №1114 (нак.38-б від 26.03.1986 р);

- 26.03.1986 Ясенівське виробниче відділення перейменовано в ремонтне підприємство (нак. №38-б від 26.03.1986 р.);

- 26.03.1986 зарахований слюсарем по ремонту ІІ розряду двигунів в порядку переводу з спрощеного відділення «Сільгосптехніка» (нак.№39 від 26.03.1986р.).

Ця Довідка містить печатку органу, що її видав, підпис відповідальних осіб головного управляючого ВАТ Ясенівське РП та головного бухгалтера вказаного підприємства.

Ця довідка є дійсною, оскільки протилежного судом не визнавалось.

У свою чергу, відповідачем не надано доказів, що надана довідка містить в собі недостовірну інформацію.

Відповідно до п. 22 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі Порядок № 637), стаж роботи громадян України за її межами підтверджується документами, легалізованими відповідно до законодавства (крім роботи на території колишнього СРСР і держав, з якими колишнім СРСР було укладено угоди про соціальне забезпечення, до укладення відповідних двосторонніх угод).

Порядок №637 також визначає правила підтвердження трудового стажу:

Документи, що подаються для підтвердження трудової діяльності, повинні бути підписані посадовими особами і засвідчені печаткою (у разі наявності) (п. 23).

Для підтвердження трудового стажу приймаються лише ті відомості про період роботи, які внесені в довідки на підставі документів (п. 24).

У тих випадках, коли періоди роботи зараховуються до трудового стажу на підставі показань свідків, один із яких свідчить про роботу заявника за більший період, ніж інші, встановленим вважається період, який підтверджений двома або більше свідками (п. 25).

Якщо ім`я, по батькові та прізвище, які зазначені в документі, що підтверджує трудовий стаж, не збігаються з ім`ям, по батькові або прізвищем особи за паспортом або свідоцтвом про народження, факт приналежності цього документа даній особі може бути встановлено у судовому порядку (п. 26).

У тих випадках, коли в поданому документі про стаж указано лише роки без зазначення точних дат, за дату береться 1 липня відповідного року, а якщо не зазначено число місяця, то ним вважається 15 число відповідного місяця (п. 27).

Відповідно до ст. 101 Закону України Про пенсійне забезпечення, органи, що призначають пенсії, мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, а також в необхідних випадках перевіряти обгрунтованість їх видачі.

Отже, перевірка достовірності виданих документів покладається на пенсійний орган, а сумніви останнього щодо обґрунтованості їх видачі або відсутність можливості їх перевірити, самі по собі, не можуть бути підставою для відмови у призначенні пенсії.

Аналогічна позиція викладена, зокрема, в постановах Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №672/914/16-а, від 11 липня 2019 року у справі №127/1849/17, від 31 березня 2020 року у справі №127/16245/17.

З урахуванням викладеного, надавши оцінку встановленим обставинам справи, суд дійшов висновку про те, що відповідачем безпідставно не зараховано позивачу до стажу спірний період роботи, оскільки цей стаж підтверджується доказами, що досліджувались судом.

За встановлених вище обставин справи та нормативного регулювання спірних правовідносин, суд дійшов висновку про наявність у позивача права на зарахування до страхового стажу періоду роботи з 03.07.1979 по 26.03.1986 рр., відповідно до записів у трудовій книжці ОСОБА_1 .

Стосовно не зарахування Головним управлінням до страхового стажу період роботи позивача з 10.12.2007 року по 31.12.2007 року, та з 01.10.2012 року по 25.11.2010 року, суд зазначає наступне.

Фізичні особи - підприємці, у тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню (п.2 ч.1 ст.11 Закону №1058-IV).

Пунктом «б» ч.1 ст.3 Закону №1788-XII закріплено схоже положення, відповідно до якого право на трудову пенсію мають особи, зайняті суспільно корисною працею, при додержанні інших умов, передбачених цим Законом: особи, які займаються підприємницькою діяльністю, заснованою на особистій власності фізичної особи та виключно її праці, - за умови сплати страхових внесків до Пенсійного фонду України.

Пунктом «а» ч.3 ст.56 Закону №1788-XII, передбачено, що до стажу роботи зараховується також: будь-яка інша робота, на якій працівник підлягав державному соціальному страхуванню, або за умови сплати страхових внесків, період одержання допомоги по безробіттю, а також робота в`язнів і робота за угодами цивільно-правового характеру за умови сплати страхових внесків.

Відповідно до ч.1, 2 ст.24 Закону №1058-IV, страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Водночас п.3-1 Розділу XV «Прикінцеві положення» Закону №1058-IV передбачено, що до страхового стажу для визначення права на призначення пенсії згідно із ст.26 цього Закону включаються періоди: 1) ведення підприємницької діяльності із застосуванням спрощеної системи оподаткування, а також із застосуванням фіксованого податку:

з 1 січня 1998 року по 30 червня 2000 року включно, що підтверджуються довідкою про реєстрацію як суб`єкта підприємницької діяльності;

з 1 липня 2000 року по 31 грудня 2017 року включно, за умови сплати страхових внесків (єдиного внеску) незалежно від сплаченого розміру (крім випадків звільнення від сплати єдиного внеску).

Згідно з п.4 Порядку №637, час роботи осіб, які займаються підприємницькою діяльністю, заснованою на приватній власності та на виключно їхній праці, за період до 1 травня 1993 р., а також час роботи осіб, які займаються веденням особистого селянського господарства зараховується до трудового стажу за наявності довідки Пенсійного фонду України про сплату страхових внесків (додаток №1).

Періоди провадження підприємницької діяльності із застосуванням спрощеної системи оподаткування, в тому числі із застосуванням фіксованого податку, з 1 січня 1998 р. по 31 грудня 2003 р. зараховуються до трудового стажу фізичних осіб - підприємців на підставі довідки про реєстрацію особи як суб`єкта підприємницької діяльності, а з 1 січня 2004 р. по 31 грудня 2017 р. за бажанням особи - за умови сплати страхових внесків (єдиного внеску) незалежно від суми сплачених коштів.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 почав здійснювати підприємницьку діяльність як фізична особа-підприємець з 10.12.2007 року.

Згідно інформації ГУ ДПС в Одеській області, викладеної в листі №11116/6/15-32-24-07-10 від 27.06.2022 року в якій вказано, що позивач перебував на обліку в Любашівській державній податковій інспекції Головного управління ДПС в Одеській області, як фізична особа-підприємець з 10.12.2007 року по 30.11.2010 року та до нього застосовувались системи оподаткування:

з10.12.2007 року по 31.12.2007 року загальна система оподаткування;

з 01.01.2008 року по 30.09.2010 року спрощена система оподаткування;

з 01.10.2010 року по 25.11.2010 року загальна система оподаткування;

з 25.11.2010 року по 30.11.2010 року перебував в стадії припинення.

Суд не погоджується з доводами позивача, що періоди з10.12.2007 року по 31.12.2007 року, з 01.10.2010 року по 25.11.2010 року повинні зараховуватися відповідачем до страхового стажу.

Суд звертає увагу позивача, що період з 01.01.2008 року по 30.09.2010 року. ГУ ПФУ в Одеській області включені до страхового стажу останнього, так як за вказані періоди були сплачені страхові внески, що вбачається з Індивідуальних відомостей про застраховану особу, форми ОК-5 (а.с.17).

Враховуючи, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження сплати позивачем страхових внесків до Пенсійного фонду України за періоди з 10.12.2007 року по 31.12.2007 року, з 01.10.2010 року по 25.11.2010 року, суд доходить висновку, що відповідачем правомірно не враховано такі періоди до страхового стажу позивача.

Враховуючи вищевикладене, та неврахування відповідачем усіх обставин при прийнятті рішення від 29.08.2022 № 80 про відмову в призначенні пенсії суд доходить висновку, що таке рішення є протиправним, необґрунтованим та підлягає скасуванню.

Крім того, з урахуванням викладеного, суд вважає, що належним способом захисту, необхідним для поновлення прав позивача, є зобов`язання ГУ ПФУ в Одеській області зарахувати до страхового стажу позивача період роботи з 03.07.1979 року по 26.03.1986 року.

При обранні способу відновлення порушеного права позивача суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.

Щодо позовних вимог про зобов`язання відповідача призначити позивачу, пенсію за віком відповідно з моменту настання права на пенсію за віком, суд зазначає таке.

Надаючи правову оцінку обраного позивачем способу захисту, слід зважати на його ефективність з точки зору ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до ст.13 "Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод", ратифікованої Україною Законом №475/97-ВР від 17.07.1997 р., кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Обираючи спосіб захисту порушеного права, суд зважує на його ефективність з точки зору ст.13 "Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод" та враховує положення "Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень", прийняті Комітетом Міністрів 11.03.1980 р., а саме суд не може підміняти державний орган рішення якого оскаржується, приймати замість рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем.

Дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають у застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень.

У більш звуженому розумінні дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчиняти конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними). Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 21.05.2013 року по справі №21-87а13.

При таких обставинах по цій справі суд не може перебирати повноваження органу Пенсійного фонду щодо призначення позивачу пенсії.

Згідно з ст.9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Отже, адміністративний суд не обмежений у виборі способів відновлення права особи, порушеного суб`єктами владних повноважень, а вправі обрати найбільш ефективний спосіб відновлення порушеного права, який відповідає характеру такого порушення.

Враховуючи той факт, що суд не може підміняти орган Пенсійного фонду, уповноважений на виконання функцій з розрахунку та призначення пенсій громадянам вперше, та на свій розсуд розраховувати страховий стаж позивача, суд вважає, що належним способом захисту прав позивача, буде саме зобов`язання ГУ ПФУ в Одеській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 22.08.2022 року про призначення пенсії за віком, з урахуванням висновків суду.

Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують.

У п.58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Відповідно до ст.9 КАС України розгляд та вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч.1 ст.72 та ч.1 ст.73 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.

Частиною 1 ст.77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Під час перевірки правомірності оскаржуваних рішень суд керується критеріями закріпленими у ст.2 КАС України, які повною мірою відображають принципи адміністративної процедури.

З огляду на зазначене та оцінюючи у сукупності встановлені обставини і перевіривши наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку, що наявні підстави для часткового задоволення позовних вимог.

Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.3 ст.139 КАС України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Позивачем до суду надано квитанції №31 від 12.09.2022 року про сплату судового збору за подання адміністративного позову у загальному розмірі 992,40 грн.

Враховуючи наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , суд вважає за необхідне стягнути на її користь суму сплаченого нею судового збору у розмірі 496,20 грн. з ГУ ПФУ в Сумській області, оскільки саме цим відповідачем прийнято оскаржуване рішення, яким порушено права та інтереси позивача.

Керуючись ст.ст.9, 73, 77, 90, 139, 241-246, 255 КАС України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області №89 від 29.08.2022 року про відмову в призначення пенсії за віком ОСОБА_1 .

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області зарахувати до стажу роботи ОСОБА_1 період роботи згідно трудової книжки № НОМЕР_1 виданої 15 червня 1979 року на ім`я ОСОБА_1 , а саме згідно запису без номера від 15.06.1979 року з 03.07.1979 року по 26.03.1986 року.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 22.08.2022 року про призначення пенсії за віком, з урахуванням висновків суду.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі 496,20 грн. сплачені за платіжним дорученням №31 від 12.09.2022 року.

Рішення набирає законної сили згідно ст.255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку та строки, встановлені ст.ст.295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Позивач ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ).

Відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області (65012, м. Одеса, вул. Канатна, 83, ).

Відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України в Сумській області (40030, м. Суми, вул. Пушкіна, буд.1, ).

Суддя Іванов Е.А.