Справа № 380/4010/20
Суддя: Пліш Михайло Антонович
Дата ухвалення: 2023-01-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2023 рокуЛьвівСправа № 380/4010/20 пров. № А/857/14919/22

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Пліша М.А.,

суддів Ніколіна В.В., Гінди О.М.,

за участю секретаря судового засідання Рибачука А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Галицької митниці Держмитслужби на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 29 вересня 2022 року (головуючий суддя Сподарик Н.І., м. Львів) по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Львівської митниці ДФС, Галицької митниці Держмитслужби про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся в суд першої інстанції з адміністративним позовом до Львівської митниці ДФС, Галицької митниці Держмитслужби в якому просив визнати протиправним та скасувати наказ виконувача обов`язків начальника Львівської митниці Державної фіскальної служби, Голови комісії з реорганізації Львівської митниці ДФС Антоняк Р.М. від 13 квітня 2020 року №130-0 «Про звільнення ОСОБА_1 »; поновити позивача на посаді головного державного інспектора митного поста «Угринів» Львівської митниці ДФС з 16 квітня 2020 року; стягнути з Львівської митниці ДФС на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з дня звільнення по день винесення рішення судом першої інстанції;

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 18 березня 2021 року, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20 липня 2021 року, позов задоволено.

Постановою Верховного Суду від 21 липня 2022 року рішення Львівського окружного адміністративного суду від 18 березня 2021 року та постанова Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20 липня 2021 року скасовані і в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

19.09.2022 Галицька митниця Держмитслужби подала заяву про поворот виконання судового рішення, в якій просила винести ухвалу про поворот виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 18.03.2021 по справі №380/4010/20, а саме стягнути з ОСОБА_1 на користь Галицької митниці Держмитслужби 98170 грн 90 коп середнього заробітку за час вимушеного прогулу, у межах суми стягнення за час вимушеного прогулу.

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 29 вересня 2022 року відмовлено у задоволенні заяви Галицької митниці Держмитслужби про поворот виконання судового рішення від 19.09.2022 в адміністративній справі №380/1040/20 за позовом ОСОБА_1 до Львівської митниці ДФС, Галицької митниці Держмитслужби про визнання протиправним наказу та поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку.

Не поголившись з таким рішенням суду першої інстанції, Галицька митниця Держмитслужби оскаржила його в апеляційному порядку, вважає, що висновки суду не відповідають обставинам справи, судом порушено норми матеріального права та неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, а обставини, які мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими були недоведеними належними та допустимими доказами, внаслідок чого просить скасувати оскаржувану ухвалу суду та ухвалити постанову суду, якою задовольнити заяву Галицької митниці Держмитслужби про поворот виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 18.03.2021 та постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 22.07.2021 по справі №380/4010/20.

В апеляційній скарзі зазначає, що на виконання рішення Львівського окружного адміністративний суду від 18.03.2021 Галицькою митницею Держмитслужби згідно ч. 10 ст. 51 Бюджетного кодексу України, було виплачено ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 98 170 грн. 90 коп, що підтверджується платіжним дорученням №1161 від 27.05.2021, №2017 від 28.07.2021, розрахунковим листом ОСОБА_1 за 2021 рік та списками перерахування в банк заробітної плати за травень, серпень 2021 року.

Галицька митниця Держмитслужби не погодившись із вищезазначеними рішеннями судів першої та апеляційної інстанції, оскаржила такі до суду касаційної інстанції, яка 21.07.2022 касаційну скаргу Галицької митниці Держмитслужби задовольнила. Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 18 березня 2021 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20 липня 2021 року у справі | №380/4010/20 скасовано. Ухвалено нове рішення, у справі №380/4010/20, яким у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Львівської митниці ДФС, Галицької митниці Держмитслужби про визнання протиправним наказу та поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку - відмовлено.

Відповідно до ч. 1 ст. 380 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної чи касаційної інстанції, приймаючи постанову, вирішує питання про поворот виконання, якщо, скасувавши рішення (визнавши і його нечинним), він:

1) закриває провадження у справі;

2) залишає позов без розгляду;

3) відмовляє в позові повністю;

4) задовольняє позовні вимоги в меншому розмірі.

Згідно з частинами 5 - 8 ст. 380 Кодексу адміністративного судочинства України до заяви про поворот виконання рішення шляхом повернення стягнутих грошових сум, майна або його вартості додається документ, який підтверджує те, що суму, стягнуту за раніше прийнятим рішенням, списано установою банку або майно вилучено державним виконавцем.

Якщо питання про поворот виконання судового рішення не було вирішене згідно із частинами першою - третьою цієї статті, заява відповідача про поворот виконання розглядається адміністративним судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.

При винесенні ухвали від 28.09.2022, суд першої інстанції невірно застосував положення статті 381 Кодексу адміністративного судочинства України, якою визначено, що поворот виконання рішення про відшкодування шкоди, заподіяної суб`єктом владних повноважень, каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи, рішення про присудження виплати пенсій чи інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів, а також рішення про присудження виплати заробітної плати чи іншого грошового утримання у відносинах публічної служби допускається, якщо скасоване рішення було обґрунтовано повідомленими позивачем завідомо неправдивими відомостями або поданими ним підробленими документами.

Так, суд першої інстанції зазначив, що «відповідачем по суті не надано суду жодних належних та допустимих доказів, що вищевказане рішення суду першої інстанції про присудження позивачу виплати заробітної плати за час вимушеного прогулу було обґрунтовано повідомленими позивачем завідомо неправдивими відомостями або поданими ним підробленими документами, відповідно у суду відсутні законні підстави для повороту виконання - стягнення з ОСОБА_1 на користь Галицької митниці Держмитслужби 98170,90 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу.»

Проте, стаття 381 Кодексу адміністративного судочинства України передбачає необхідність доведення факту обґрунтування скасованого рішення повідомленими позивачем завідомо неправдивими відомостями або поданими ним підробленими документами лише щодо заробітної плати, а не середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Суд проігнорував ту обставину, що середній заробіток за час вимушеного прогулу не є заробітною платою та не навів жодного обґрунтування чому він зважає інакше.

Так, на виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 18.03.2021 Галицькою митницею Держмитслужби було виплачено ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 98 170 грн. 90 коп., який не є заробітною платою.

Верховний Суд в постанові від 21 квітня 2021 року по справі № 461/1303/19 (провадження № 61-17899св20) зробив наступні висновки:

«Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно зі статтею 1 Конвенції про захист заробітної плати № 95, ухваленої генеральною конференцією Міжнародної організації праці та ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

У Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Таким чином, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат.

Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Інші заохочувальні та компенсаційні виплати - це виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Трудовий договір повинен укладатись, як правило, у письмовій формі (частина перша статті 24 КЗпП України) або оформлюватись наказом чи розпорядженням роботодавця (частина третя статті 24 КЗпП України).

Припинення, розірвання трудового договору пов`язано зі звільненням працівника.

З огляду на зазначене, якщо працівник був незаконно звільнений, трудовий договір з ним був незаконно припинений роботодавцем в односторонньому порядку. Виконання роботодавцем рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника полягає у відновленні трудового договору, який раніше існував і був незаконно припинений роботодавцем.

До моменту фактичного виконання роботодавцем рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника трудові правовідносини, які існували до порушення з боку роботодавця, не виникають. У звґязку з цим, виплати, які мають бути здійснені роботодавцем на користь незаконно звільненого працівника, у тому числі середній заробіток за час вимушеного прогулу або різниця у заробітку за час виконання нежчеоплачуваної роботи, не можуть вважатись заробітною платою та не витікають із трудового договору як підстави для виплат. Ці виплати не можуть кваліфікуватись як плата за виконану роботу».

Оскільки Галицькою митницею Держмитслужби було виплачено ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 98 170 грн. 90 коп., який не є заробітною платою в розумінні статті 94 КЗпП України та статті 1 Закону України «Про оплату праці» із врахування висновків Верховного Суду що застосування цих норм, викладених в постанові від 21 квітня 2021 року по справі № 461/1303/19 (провадження № 61-17899св20), то вимоги 381 Кодексу адміністративного судочинства України на вказану грошову суму не поширюються.

Суд не врахував висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 21.04.2021 у справі №380/1303/19 та в оскаржуваній постанові зазначмв наступне: «Із матеріалів справи видно, що предметом розгляду в даній справі є визнання протиправним та скасування наказів, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Поворот виконання рішення у вказаній справі стосується виключно стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 98170,90 грн, а тому має здійснюватися з урахуванням особливостей встановлених положеннями ст. 381 КАС України .»

По-перше, суд вірно зазначив, що в даному випадку, на користь позивача стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу, а не заробітну лату, що виключає підстави для застосування положень статті 381 КАС України. У зв`язку із чим незрозуміло на якій підставі ця норма все ж була застосована судом, оскільки жодних мотивів суд не навів.

По-друге, суд не врахував висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 21.04.2021 у справі №380/1303/19 щодо застосування частини першої статті 94 КЗпІІ України та частини першої статті 1 Закону України «Про оплату праці», відповідно до яких заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

За висновком Верховного Суду середній заробіток за час вимушеного прогулу не може вважатись заробітною платою, бо не містить ознаки оплати за виконану роботу і до переліку усіх перелічених виплат не входить, а тому за своєю правовою природою не є заробітною платою.

Таким чином, апелянт вважає, що виплата роботодавцем працівнику середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу є мірою матеріальної відповідальності роботодавця за порушення права працівника на працю та формою компенсації за порушення трудових прав, а визначення розміру такої відповідальності, виходячи із середнього заробітку працівника за два попередні місяці перед звільненням, у відповідності до Положення № 100 за весь період вимушеного прогулу з розрахунку за робочий день. Один середньоденний заробіток є базою такої відповідальності, а не заробітною платою працівника.

Разом з тим, визначення середнього заробітку за час вимушеного прогулу як міри відповідальності роботодавця не свідчить про те, що з цих сум не здійснюються відрахування, передбачені законодавством. Поновлення на роботі як спосіб захисту трудових прав працівника передбачає, що строк роботи працівника, за який ним не виконувались трудові обов`язки, відновлюється, оскільки працівник поновлюється на посаді з дати звільнення і цей період зараховується йому до трудового стажу.

Таким чином, середній заробіток за час вимушеного прогулу не належить до заробітної плати та положення ст. 381 КАС України до правовідносин щодо повороту виконання судового рішення в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу не підлягають застосуванню.

В оскаржуваній постанові суд першої інстанції посилається на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену в постанові від 08.02.2022 у справі №755/12623/19 та зазначає наступне:

«Згідно з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 755/12623/19, середній заробіток за час вимушеного прогулу за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин. Такий висновок підтверджується також змістом частини другої статті 235 КЗпП України, якою визначено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи».

Проте, суд не обґрунтував подібність обставин справи та не врахував, якої норми законодавства стосується наведений ним висновок Верховного Суду.

Вищезазначена справа №755/12623/19 стосується питання стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку із незаконним звільненням працівника. Так, згідно обставин справи, описаних у вказаній постанові, рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 17 липня 2019 року у справі № 755/901/18 визнано незаконним і скасовано наказ № 3967-к від 11 грудня 2017 року про звільнення та поновлено її на роботі. Тобто Верховний Суд роблячи висновки виходив із незаконності звільнення позивача.

Натомість по даній справі звільнення позивача є законним, що підтверджується Постановою Верховного Суду від 21.07.2022 по справі №380/4010/20.

Окрім того, висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в постанові від 08.02.2022 у справі №755/12623/19 стосуються положень ст. 233 КЗпП України, а не ст. 381 КАС України, яку застосовує суд апеляційної інстанції в оскаржуваному рішенні по даній справі.

Так, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 08.02.2022 у справі №755/12623/19 зазначила наступне:

«Спір про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який виник у зв`язку з незаконним звільненням працівника, який був позбавлений можливості виконувати роботу не з власної вини, є трудовим спором, пов`язаним з недотриманням законодавства про працю та про оплату праці. За пред`явлення вимоги про стягнення середнього заробітку, передбаченого частиною другою статті 235 КЗпП України позивачі звільняються від сплати судового збору в усіх судових інстанціях на підставі пункту 1 частини першої статті 5 Закону № 3674-VI. Працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення цього середнього заробітку без обмеження будь-яким строком згідно з частиною другою статті 233 КЗпП України та не позбавлений права після ухвалення судового рішення про поновлення його на роботі в подальшому звернутися до суду із позовом про стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визначеного частиною другою статті 235 КЗпП України».

З огляду на вищенаведене, судова практика, на яку посилається суд не може застосовуватись до даних правовідносин.

Згідно ч. 4 ст. 229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

У відповідності до вимог ч. 1, ч. 2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних міркувань.

Постановляючи ухвалу, суд першої інстанції вірно врахував, що відповідно до ч. 1, 2, 5, 7 ст. 380 КАС України, суд апеляційної чи касаційної інстанції, приймаючи постанову, вирішує питання про поворот виконання, якщо, скасувавши рішення (визнавши його нечинним), він: 1) закриває провадження у справі; 2) залишає позов без розгляду; 3) відмовляє в позові повністю; 4) задовольняє позовні вимоги в меншому розмірі.

Якщо рішення після його виконання скасовано і справу повернуто на новий розгляд, суд, ухвалюючи рішення, вирішує питання про поворот виконання, якщо при новому розгляді справи він: 1) закриває провадження у справі; 2) залишає позов без розгляду; 3) відмовляє в позові повністю; 4) задовольняє позовні вимоги в меншому розмірі.

До заяви про поворот виконання рішення шляхом повернення стягнутих грошових сум, майна або його вартості додається документ, який підтверджує те, що суму, стягнуту за раніше прийнятим рішенням, списано установою банку або майно вилучено державним виконавцем.

Якщо питання про поворот виконання судового рішення не було вирішене згідно із частинами першою - третьою цієї статті, заява відповідача про поворот виконання розглядається адміністративним судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.

З огляду на це, суд правильно вважав, що поворот виконання рішення це процесуальна форма захисту прав боржника. Він можливий лише після набрання судовим рішенням законної сили. Його суть у поверненні стягувачем боржнику всього одержаного за скасованим рішенням. Поворот виконання рішення - це процесуальна гарантія захисту майнових прав учасників справи, яка полягає у поверненні сторін в попереднє становище через скасування правової підстави для виконання рішення та повернення стягувачем відповідачу (боржнику) всього одержаного за скасованим (зміненим) рішенням.

Конституційний Суд України у рішенні від 02 листопада 2011 року у справі № 13-рп/2011 зазначив, що поворот виконання рішення це цивільна процесуальна гарантія захисту майнових прав особи, яка полягає у поверненні сторін виконавчого провадження в попереднє становище через скасування правової підстави для виконання рішення та повернення стягувачем відповідачу (боржнику) всього одержаного за скасованим (зміненим) рішенням. Інститут повороту виконання рішення спрямований на поновлення прав особи, порушених виконанням скасованого (зміненого) рішення, та є способом захисту цих прав у разі отримання стягувачем за виконаним та у подальшому скасованим (зміненим) судовим рішенням неналежного, безпідставно стягненого майна (або виконаних дій), оскільки правова підстава для набуття майна (виконання дій) відпала.

Статтею 381 КАС України встановлено особливості повороту виконання в окремих категоріях адміністративних справ. Поворот виконання рішення про відшкодування шкоди, заподіяної суб`єктом владних повноважень, каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи, рішення про присудження виплати пенсій чи інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів, а також рішення про присудження виплати заробітної плати чи іншого грошового утримання у відносинах публічної служби допускається, якщо скасоване рішення було обґрунтовано повідомленими позивачем завідомо неправдивими відомостями або поданими ним підробленими документами.

Тобто наведена норма передбачає обмеження на поворот виконання судового рішення в окремих категоріях справ:

про відшкодування шкоди, заподіяної суб`єктом владних повноважень, каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи;

про присудження виплати пенсій чи інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів;

рішення про присудження виплати заробітної плати чи іншого грошового утримання у відносинах публічної служби.

При цьому, суд правильно зауважив, що поворот виконання допускається, якщо скасоване рішення було обґрунтоване на повідомлених позивачем завідомо неправдивих відомостях або поданих ним підроблених документах.

Предметом розгляду в даній справі було визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

При цьому, суд першої інстанції вірно врахував, висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 755/12623/19, згідно яких середній заробіток за час вимушеного прогулу за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин. Такий висновок підтверджується також змістом частини другої статті 235 КЗпП України, якою визначено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи. Таким чином, суд приходить до висновку про те, що середній заробіток за час вимушеного прогулу входить до структури заробітної плати.

Судом зґясовано, що поворот виконання рішення у вказаній справі стосується виключно стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 98170 грн 90 коп, а тому правильною є позиція, що такий має здійснюватися з урахуванням особливостей встановлених положеннями ст. 381 КАС України.

Як уже зазначалось вище процесуальним законодавством визначено необхідність встановлення обов`язкових умов, за яких можливо допустити поворот виконання судового рішення про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а саме: повідомлення позивачем завідомо неправдивих відомостей або подання ним підроблених документів. При цьому, задоволення заяви про поворот виконання судового рішення у справі про присудження виплати заробітної плати чи іншого грошового утримання у відносинах публічної служби допускається, якщо рішення суду, яке скасовано, було обґрунтовано на повідомлених позивачем завідомо неправдивих відомостях або поданих ним підроблених документах.

Отже, можливість повороту виконання судового рішення у справі присудження виплати заробітної плати чи іншого грошового утримання у відносинах публічної служби передбачена виключно в разі недобросовісних дій позивача (стягувача), згідно з якими скасоване рішення було обґрунтовано повідомленими позивачем завідомо неправдивими відомостями або поданими ним підробленими документами.

При цьому, суд правильно вказав, що наявність самої лише обставини скасування судового рішення щодо визнання протиправним та скасування наказу про звільнення з публічної служби, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, є недостатньою умовою для повороту виконання судового рішення.

Оскільки відповідачем не надано жодних належних та допустимих доказів, що вищевказане рішення суду першої інстанції про присудження позивачу виплати заробітної плати за час вимушеного прогулу було обґрунтовано повідомленими позивачем завідомо неправдивими відомостями або поданими ним підробленими документами, то відповідно суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що відсутні законні підстави для повороту виконання стягнення з ОСОБА_1 на користь Галицької митниці Держмитслужби 98170 грн 90 коп середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Враховуючи зазначене, суд апеляційної інстанції вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а ухвала відповідає нормам процесуального права.

Керуючись ч. 3 ст. 243, ст. 308, ст. 310, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316, ст. 321, ст. 322, ст. 325, ст. 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Галицької митниці Держмитслужби залишити без задоволення, а ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 29 вересня 2022 року по справі №380/4010/20 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя М.А. Пліш

Судді В.В. Ніколін

О.М. Гінда

повний текст складено 25.01.2023