Справа № 520/377/22
Суддя: Сліденко А.В.
Дата ухвалення: 2023-01-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
місто Харків

25.01.2023 р. справа №520/377/22
Харківський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Сліденко А.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без призначення судового засідання з повідомленням (викликом) сторін справу за позовом
ОСОБА_1 (далі за текстом - позивач, заявник)
до Військова частина НОМЕР_1 46 комендатура охорони та обслуговування (далі за текстом - відповідач, владний суб`єкт, орган публічної адміністрації)
провизнання протиправною бездіяльності суб"єкта владних повноважень, спонукання до виплати середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку;-
встановив:

Позивач у порядку адміністративного судочинства заявив вимоги про: 1) визнання протиправною бездіяльності Військової частини НОМЕР_1 з приводу неприйняття рішення стосовно нарахування та виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені за період 19.06.2019р.-10.12.2021р.; 2) зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 прийняти рішення стосовно нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені за період 19.06.2019р.-10.12.2021р.; 3) зобов`язання 46 комендатури охорони та обслуговування після прийняття Військовою частиною НОМЕР_1 рішення стосовно нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені за період 19.06.2019р.-10.12.2021р. виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені за період 19.06.2019р.-10.12.2021р. вчинити певні дії.
Аргументуючи ці вимоги зазначив, що затримка розрахунку при звільненні зумовлює виникнення обов`язку виплатити компенсацію середнього заробітку у порядку ст.117 Кодексу законів про працю України.
Відповідач, Військова частина НОМЕР_1 відзиву на позов не подав, витребуваних ухвалою суду від 11.08.2022р. доказів не подав.
Відповідач, 46 комендатура охорони та обслуговування відзиву на позов не подав, витребуваних ухвалою суду від 11.08.2022р. доказів не подав.
Суд, повно виконавши процесуальний обов`язок зі збору доказів, перевіривши доводи сторін добутими доказами, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст належних норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів.
Установлені судом обставини спору полягають у наступному.
Згідно з наказом Командувача Повітряних Сил Збройних Сил України від 28.08.2018р. заявник, капітан ОСОБА_1 був призначений на посаду начальника 46 комендатури охорони та обслуговування Військової частини НОМЕР_1 .
Наказом тво командира Військової частини НОМЕР_2 від 20.09.2018р. №196 заявник був увільнений від посади командира роти матеріального забезпечення Військової частини НОМЕР_2 та направлений для подальшого проходження служби до Військової частини НОМЕР_1 .
Наказом Командувача Повітряних Сил Збройних Сил України від 12.06.2019р. №284 заявник звільнений з військової служби у запас з посади начальника 46 комендатури охорони та обслуговування Військової частини НОМЕР_1 за п.п. «а» п.2 ч.5 ст.26 Закону України «Про військовий обовязок та військову службу» ((у звязку із закінченням строку контракту).
Наказом тво командира Військової частини НОМЕР_1 від 19.06.2019р. №155 заявник був виключений із списків особового складу військової частини НОМЕР_1 .
Із тексту цього наказу випливає, що на речовому утриманні заявник знаходився у Військовій частині НОМЕР_3 .
На виконання рішення Командувача Повітряних Сил Збройних Сил України від 24.03.2020р. №2510/пз з 01.04.2020р. Військова частина НОМЕР_1 була зарахована на фінансове забезпечення до Військової частини НОМЕР_4 .
У подальшому на виконання рішення Командувача Повітряних Сил Збройних Сил України від 01.06.2021р. №4665/пз з 01.07.2021р. Військова частина НОМЕР_1 була зарахована на фінансове забезпечення до 46 комендатури охорони та обслуговування.
На виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 20.09.2021р. у справі №520/12355/21 46 комендатура охорони та обслуговування здійснила 10.12.2021р. виплату заявникові 4435,68грн. індексації грошового забезпечення військовослужбовця.
Ці обставини відносно заявника установлені у межах справи №520/12354/21.
Окрім того, постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 19.01.2022р. у справі №520/12355/21 відносно заявника установлені ті обставини, що: 1) до 19.06.2019р. заявник проходив військову службу у 46 комендатурі охорони та обслуговування та у зв`язку з відсутністю фінансового забезпечення даної комендатури, фінансове забезпечення здійснювалось через Військову частину НОМЕР_1 ; 2) У зв`язку з ліквідацією фінансово-економічного відділення штабу Військової частини НОМЕР_1 та на виконання рішення командувача Повітряних Сил Збройних Сил України від 24.03.2020р. №2510/пз, Військову частину НОМЕР_1 зараховано на фінансове забезпечення до Військової частини НОМЕР_4 з 01.04.2020р.; 3) Правила організації фінансового забезпечення військових частин, установ, організацій Збройних Сил України та Державної спеціальної служби транспорту затверджені Наказом Міністерства оборони України від 22.05.2017 №280 (у редакції наказу від 14.02.2020 №44) (далі-Правила) (https://www.mil.gov.ua/content/mou_orders/mou_2020/44_nm.pdf) та передбачають, що функції з нарахування та виплати грошового забезпечення виконують фінансово-економічні служби відповідних військових частин.
Не погодившись із відповідністю закону діянь Військової частини НОМЕР_1 та 46 комендатури з охорони та обслуговування з приводу вирішення питання стосовно виплати компенсації середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні у порядку ст.117 КЗпП України, заявник ініціював даний спір.
Вирішуючи спір по суті, суд вважає, що до відносин, які склались на підставі встановлених обставин спору, підлягають застосуванню наступні норми права.
Згідно з ст.ст.1, 8, ч.2 ст.19, ч.1 ст.68 Конституції України усі без виключення суб`єкти права на території України зобов`язані дотримуватись існуючого у Державі правового порядку та утримуватись від використання права на зло, а суб`єкти владних повноважень (органи публічної адміністрації) додатково обтяжені ще й обов`язком виконувати доведені законом завдання виключно за наявності приводів та способом, чітко обумовленими законом.
Частиною 1 ст.43 Конституції України проголошено, що кожен має право на працю і ці відносини у сфері проходження людиною військової служби унормовані, насамперед, приписами Закону України від 25.03.1992р. № 2232-XII "Про військовий обов`язок і військову службу" (далі за текстом - Закон України №2232-XII) та Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991р. №2011-ХІІ (далі за текстом - Закон України №2011-ХІІ).
Як указано у ч.7 ст.43 Конституції України, право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом і ці відносини деталізовані приписами ч.2 ст.9 Закону №2011-ХІІ, згідно з якою до складу грошового забезпечення військовослужбовця входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Рівень, склад та умови виплати військовослужбовцям грошового забезпечення визначені ст.9 Закону України від 20.12.1991р. №2011-ХІІ "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (далі за текстом - Закон України №2011-ХІІ), а структура, розміри та механізми обчислення грошового забезпечення військовослужбовців з 01.01.2008р. були регламентовані приписами постанови КМУ від 07.11.2007р. №1294, а з 01.03.2018р. - приписами постанови КМУ від 30.08.2017р. №704.
Пунктом 1.9 Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам (затверджена наказом Міністерства оборони України від 11.06.2008р. №260, зареєстрована в Міністерстві юстиції України 14.07.2008р. за №638/15329; далі за текстом - Інструкція №260) визначено, що грошове забезпечення військовослужбовцям виплачується за місцем штатної служби.
Згідно з п.8 Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам (затверджений наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018р. №260, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 26.06.2018р. за №745/32197; далі за текстом - Порядок №261) грошове забезпечення виплачується за місцем перебування військовослужбовців на грошовому забезпеченні на підставі наказу командира (начальника, керівника).
Прогалини у нормативному регулюванні відносин з проходження громадянами військової служби можуть усуватись нормами Закону України "Про державну службу", Кодексу законів про працю, Закону України "Про оплату праці", Закону України "Про відпустки" тощо, але виключно в частині, котра не суперечить самій природі та суті публічної військової служби.
Оскільки спеціальними актами права з приводу проходження військової служби (у тому числі і у лавах Збройних Сил України) не передбачено ані порядку та умов проведення розрахунку із військовослужбовцем при звільненні, ані будь-яких застережень з цього приводу, то суд вважає за необхідне поширити на дані відносини дію положень ст.47 КЗпП України (у редакції, чинній на момент виникнення спору), де указано, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.
Згідно зі ст.117 КЗпП України (у редакції, чинній на момент виникнення спору) у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012р. № 4-рп/2012 у справі № 1-5/2012 за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
У силу висновків постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019р. у справі №761/9584/15-ц, постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2020р. у справі №821/1083/17, постанови Верховного Суду від 20.05.2020р. у справі №816/1640/17, постанови Верховного Суду від 16.07.2020р. у справі №812/1259/17 компенсаційний характер запровадженого ст.117 КЗпП України заходу юридичної відповідальності вимагає застосування принципів розумності, справедливості та пропорційності, що зумовлює необхідність урахування таких юридично факторів як: - розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; - період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; - ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; - інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, і у залежності від цих критеріїв допускає зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника.
Висновки перелічених судових актів за правилами ч.5 ст.242 КАС України мають пріоритет у застосуванні.
Отже, складовими елементами правопорушення з боку публічного роботодавця згідно з положеннями ст.117 Кодексу законів про працю України є: 1) подія звільнення працівника з роботи/служби; 2) подія невиконання у повному обсязі зобов`язань з приводу виплати винагороди за працю/службу у повному обсязі станом на дату звільнення; 3) подія проведення грошового платежу як еквіваленту винагороди за працю/службу після календарної дати звільнення публічного службовця; 4) існування затримки в остаточному розрахунку при звільнені, котра включає проміжок часу від наступної за звільненням календарної дати до попередньої календарної дати перед здійсненням остаточного розрахунку.
Оцінивши добуті по справі докази в їх сукупності за правилами ст.ст.72-78, 90, 211 КАС України, суд доходить до переконання про те, що подія несвоєчасного розрахунку при звільненні має місце у спірних правовідносинах, позаяк публічна військова служба заявника на посаді начальника 46 комендатури охорони і обслуговування Військової частини НОМЕР_1 була припинена - 19.06.2019р., у той час як індексація грошового забезпечення військовослужбовця за період була виплачена 46 комендатурою охорони та обслуговування - 10.12.2021р. у сумі 4.435,68грн.
У спірних правовідносинах склад правопорушення за ст.117 Кодексу законів про працю України припинив фізичне існування - 10.12.2021р.
Однак, станом на указану календарну дату Військова частина НОМЕР_1 на виконання рішення Командувача Повітряних Сил Збройних Сил України від 01.06.2021р. №4665/пз з 01.07.2021р. знаходилась на фінансовому забезпеченні у 46 комендатурі охорони та обслуговування.
Відтак, станом на 12.10.2021р. Військова частина НОМЕР_1 не мала правових підстав для вчинення управлінського волевиявлення з приводу нарахування на користь заявника середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні.
До того ж матеріали справи не містять неспростовних та беззаперечних доказів про те, що станом на 10.12.2021р. Військова частина НОМЕР_1 була обізнана з проведенням указаного платежу на користь заявника, позаяк із приєднаної до справи копії виписки банківської установи вбачається, що кошти були перераховані заявникові саме від 46 комендатури охорони та обслуговування.
Між тим, доказів окремого письмового звернення заявника до компетентного станом на 12.10.2021р. субєкта права з приводу вчинення управлінського волевиявлення стосовно нарахування на користь заявника середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку при звільненні - 46 комендатури охорони та обслуговування, матеріали справи не містять.
Відсутність події такого звернення у даному конкретному випадку унеможливлює задоволення позову, адже станом на 10.12.2021р. функція із грошового забезпечення військовослужбовців Військової частини НОМЕР_1 була передана у відання 46 комендатури охорони та обслуговування.
Окремо суд зважає, що правова природа запровадженої ст.117 Кодексу законів про працю України міри юридичної відповідальності полягає саме у компенсації фінансових втрат громадянина від несвоєчасного отримання у власність коштів, право на які виникло під час роботи / служби (тобто під час реального виконання функцій найманого публічного працівника), а не в отриманні повної суми середнього заробітку за фактично невиконану після звільнення роботу / службу.
Згідно з приєднаною до матеріалів справи випискою банківської установи заявник 10.12.2021р. отримав від Військової частини НОМЕР_5 - 13.256,34грн. заробітної плати, що виключає легальність повторної оплати цього ж самого проміжку часу за рахунок коштів Державного бюджету України.
У силу правового висновку постанови Верховного Суду від 29.01.2020р. у справі №814/1460/16 адміністративний суд перевіряє рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень ретроспективно, тобто зважаючи на ті обставини, які існували у минулому на момент прийняття оспорюваного рішення (вчинення дії, допущення бездіяльності).
Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Тлумачення змісту цієї норми процесуального права викладено у постанові Верховного Суду від 07.11.2019р. по справі № 826/1647/16 (адміністративне провадження № К/9901/16112/18), де указано, що обовязковою умовою визнання протиправним управлінського волевиявлення субєкта владних повноважень є доведеність приватною особою факту порушення власних прав та інтересів та доведення приватною особою факту невідповідності оскарженого управлінського волевиявлення закону.
Оцінивши добуті по справі докази в їх сукупності за правилами ст.ст.72-78, 90, 211 КАС України, суд зазначає, що у спірних правовідносинах станом на 10.12.2021р. указані у позові суб`єкти владних повноважень не порушили жодних прав заявника, позаяк 46 комендатурі з охорони та обслуговування було невідомо про існування обовязку нарахувати і виплатити на користь заявника середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, а Військова частина НОМЕР_1 не мала повноважень на вчинення такого управлінського волевиявлення у звязку із знаходженням на фінансовому забезпеченні в іншій військовій частині.
Окремо суд зважає, що за загальним правилом під рішенням суб`єкта владних повноважень слід розуміти письмовий акт, під дією суб`єкта владних повноважень слід розуміти вчинок посадової/службової особи, під бездіяльністю суб`єкта владних повноважень слід розуміти невиконання обов`язків, під відмовою суб`єкта владних повноважень слід розуміти письмово зафіксоване діяння з приводу незадоволення звернення приватної особи.
У спірних правовідносинах Військовою частиною НОМЕР_1 станом на 10.12.2021р. відносно заявника не вчинялось жодної бездіяльності, адже функції з грошового забезпечення військовослужбовців Військової частини НОМЕР_1 були передані у відання 46 комендатури охорони і обслуговування.
При розв`язанні спору, суд, зважаючи на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом - Конвенція; рішення від 21.01.1999р. у справі Гарсія Руїз проти Іспанії, від 22.02.2007р. у справі Красуля проти Росії, від 05.05.2011р. у справі Ільяді проти Росії, від 28.10.2010р. у справі Трофимчук проти України, від 09.12.1994р. у справі Хіро Балані проти Іспанії, від 01.07.2003р. у справі Суомінен проти Фінляндії, від 07.06.2008р. у справі Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії), надав оцінку усім юридично значимим факторам, доводам і обставинам справи; дослухався до усіх ясно і чітко сформульованих та здатних вплинути на результат вирішення спору аргументів сторін.
Розподіл судових витрат по справі слід здійснити відповідно до ст.139 КАС України та Закону України "Про судовий збір", поклавши судові витрати на заявника.
Керуючись ст.ст.8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст.6-9, ст.ст.241-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

вирішив:

Позов - залишити без задоволення.
Роз`яснити, що судове рішення набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України (після закінчення строку подання скарги усіма учасниками справи або за наслідками процедури апеляційного перегляду; підлягає оскарженню до Другого апеляційного адміністративного суду у строк згідно з ч.1 ст.295 КАС України (протягом 30 днів з дати виготовлення повного судового рішення).

Суддя А.В. Сліденко