Справа № 307/1520/22
Суддя: Іщук Лариса Петрівна
Дата ухвалення: 2023-01-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2023 рокуЛьвівСправа № 307/1520/22 пров. № А/857/15966/22

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Іщук Л. П.,

суддів Обрізка І. М., Судової-Хомюк Н. М.,

за участю секретаря судового засідання Доморадової Р. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 на рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 04 серпня 2022 року, ухвалене головуючим суддею Ніточко В. В. у м. Тячів, у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 про визнання незаконною і скасування постанови,

ВСТАНОВИВ:

18.05.2022 ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_2 , в якому просить визнати незаконною і скасувати постанову про накладення на нього адміністративного стягнення від травня 2022 року та провадження у справі закрити.

Вимоги позову обґрунтовані тим, що його протиправно притягнуто до адміністративної відповідальності за порушення законодавства України про мобілізаційну підготовку та мобілізацію, а саме невиконання планового завдання з оповіщення військовозобов`язаних під час загальної мобілізації, оскільки відсутні докази вчинення ним адміністративного правопорушення, передбаченого частиною другою статті 210-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення. Звертає увагу, що протокол про адміністративне правопорушення від 11.05.2022 складений особою, яка не має повноважень на фіксацію адміністративних правопорушень, так як займає посаду водія відділення забезпечення ІНФОРМАЦІЯ_2 , а оскаржувана постанова не містить усіх необхідних реквізитів та складена від імені начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 також водієм.

Протокольною ухвалою Тячівського районного суду Закарпатської області від 25.07.2022 з власної ініціативи суду залучено в якості співвідповідача ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 04.08.2022 позов задоволено частково, скасовано постанову про накладення адміністративного стягнення по справі від травня 2022 року, винесену начальником ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 , якою на позивача накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 5100 грн за порушення частини другої статті 210-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення, а справу надіслано на новий розгляд до ІНФОРМАЦІЯ_2 , стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь позивача судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 496,20 грн.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ІНФОРМАЦІЯ_3 подав апеляційну скаргу, в якій, з покликанням на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати судове рішення та закрити провадження у справі.

В обґрунтування апеляційної скарги покликається на те, що суд першої інстанції безпідставно залучив ІНФОРМАЦІЯ_3 до участі у даній справі як співвідповідача, оскільки спірна постанова була прийнята начальником ІНФОРМАЦІЯ_2 та до вищестоящого органу не оскаржувалась. Зазначає, що згідно з Журналом обліку адміністративних справ ІНФОРМАЦІЯ_2 протокол про адміністративне правопорушення за статтею 210-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення від 11.05.2022 стосовно ОСОБА_1 та спірна постанова не проходили відповідну реєстрацію, тобто вважаються такими, що не складались і не видавались. Більше того, водій відділення забезпечення ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 не входить до складу осіб, уповноважених на проведення перевірок та/або складення протоколів про адміністративне правопорушення. Таким чином, спірна постанова не породжує для позивача жодних правових наслідків від моменту її прийняття.

Представник скаржника в судовому засіданні підтримав вимоги апеляційної скарги та просив її задовольнити, покликаючись на викладені в ній доводи.

Позивач і представник ІНФОРМАЦІЯ_2 в судове засідання не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, що відповідно до частини другої статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України не перешкоджає розгляду справи за їх відсутності.

Заслухавши доповідь головуючого судді, пояснення представника скаржника, проаналізувавши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з таких підстав.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 11.05.2022 водієм відділення забезпечення ІНФОРМАЦІЯ_2 солдатом ОСОБА_3 складено протокол у справі про адміністративне правопорушення, в якому зафіксовано, що ОСОБА_1 як Углянський сільський голова систематично не виконував розпорядження начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 від 04.04.2022 № 235312, рапорти начальника мобілізаційного відділення ІНФОРМАЦІЯ_2 від 17.04.2022 № 2805, від 07.04.2022 № 2376 в порушення вимог статті 18 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», статті 42 Закону України «Про військовий обов`язок», відповідальність за яке передбачене статтею 210-1 Кодексу України про адміністративне правопорушення.

Постановою начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 від травня 2022 року позивача визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною другою статті 210-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення та накладено стягнення у вигляді штрафу в розмірі 2100 грн.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що в постанові про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 не зазначена дата розгляду справи і така не підписана посадовою особою, яка розглянула справу. Зазначено, що чинним КУпАП не передбачено право органу (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення самостійно кваліфікувати дії особи, що притягується до адміністративної відповідальності, незважаючи на що, у протоколі про адміністративне правопорушення відносно позивача, що складений за статтею 210-1 КУпАП, взагалі не зазначена частина статті, а у постанові про притягнення його до адміністративної відповідальності вже зазначена частина статті (частина друга статті 210-1 КУпАП), за якою притягнуто до адміністративної відповідальності.

Апеляційний суд не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною першою статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Відтак, завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав особи, що звернулася до суду з позовом, у публічно-правових відносинах.

Статтею 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження; спорах між суб`єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень.

При тлумаченні вище згаданих норм права, Верховний Суд України у постанові від 15.12.2015 у справі №800/206/15 вказав, що обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати), зазвичай, індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

За приписами пункту 19 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.

У постанові Верховного Суду від 22.04.2019 у справі № 806/2143/18 викладено правову позицію, згідно з якою обов`язковою ознакою дій чи рішень суб`єкта владних повноважень, які можуть бути оскаржені до суду, є те, що вони безпосередньо породжують певні правові наслідки для суб`єктів відповідних правовідносин і мають обов`язковий характер.

Слід зазначити, що згідно з статтею 235 Кодексу України про адміністративні правопорушення територіальні центри комплектування та соціальної підтримки розглядають справи про такі адміністративні правопорушення: про порушення призовниками, військовозобов`язаними, резервістами правил військового обліку, про порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, про зіпсуття військово-облікових документів чи втрату їх з необережності (статті 210, 210-1, 211 (крім правопорушень, вчинених військовозобов`язаними чи резервістами, які перебувають у запасі Служби безпеки України або Служби зовнішньої розвідки України).

Від імені територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право керівники територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки.

В свою чергу, відповідно до частини першої статті 254 Кодексу України про адміністративні правопорушення про вчинення адміністративного правопорушення складається протокол уповноваженими на те посадовою особою або представником громадської організації чи органу громадської самодіяльності.

Таким чином, ІНФОРМАЦІЯ_4 уповноважений на розгляд справ про адміністративні правопорушення про порушення законодавства про мобілізаційну підготовку та мобілізацію (стаття 210-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення), при цьому, накладати адміністративні стягнення має право керівник територіального центру, а право на складення протоколу про адміністративне правопорушення мають уповноважені на те посадові особи.

Як встановлено з матеріалів справи, протокол про адміністративне правопорушення за статтею 210-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення від 11.05.2022 щодо ОСОБА_1 складений водієм відділення забезпечення ІНФОРМАЦІЯ_2 солдатом ОСОБА_3 .

Апеляційний суд враховує, що додатком 1 до наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 від 01.11.2021 № 113 визначено посадових осіб ІНФОРМАЦІЯ_2 , які мають право складати протоколи про адміністративні правопорушення за порушення законодавства України у мобілізаційний, оборонній сфері та за невиконання військового обов`язку, серед яких відсутній водій відділення забезпечення.

Відтак, згаданий вище протокол про адміністративне правопорушення щодо позивача складений неуповноваженою на те особою, відтак, не є доказом вчинення адміністративного правопорушення.

Крім цього, оскаржувана постанова у справі про адміністративне правопорушення не містить усіх необхідних реквізитів, визначених статтею 283 Кодексу України про адміністративні правопорушення, так як у ній не зазначено дату розгляду справи і постанова не підписана посадовою особою, яка розглянула справу.

Як стверджує ІНФОРМАЦІЯ_3 і підтверджується наявною в матеріалах справи копією журналу обліку адміністративних справ ІНФОРМАЦІЯ_5 , в період з 01.05.2022 по 16.05.2022 відсутні відомості про розгляд справи про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 та прийняття оскаржуваної постанови.

Тобто ІНФОРМАЦІЯ_6 жодної постанови про притягнення позивача до адміністративної відповідальності в травні 2022 року не приймалось, що відповідно не зумовило виникнення будь-яких прав і обов`язків для позивача чи їх порушення, що підлягають захисту в порядку адміністративного судочинства.

Зважаючи на викладене, відсутні правові підстави для задоволення позову ОСОБА_1 про визнання протиправною та скасування постанови про накладення на нього адміністративного стягнення від травня 2022 року та закриття провадження у справі, так як відсутнє порушене право позивача в межах спірних правовідносин.

Частиною другою статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд при прийнятті рішення враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

За наведених обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції допущено неповне з`ясування обставин, що мали значення для справи, а також неправильне застосування норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, що відповідно до статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та прийняття постанови про відмову у задоволенні позову.

Керуючись статтями 310, 315, 317, 321, 322, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 задовольнити частково.

Рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 04 серпня 2022 року у справі № 307/1520/22 скасувати та прийняти постанову, якою в задоволенні позову ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 про визнання незаконною і скасування постанови відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя Л. П. Іщук
судді І. М. Обрізко
Н. М. Судова-Хомюк
Повне судове рішення складено 25.01.2023