Справа № 260/2418/22
Суддя: Гінда Оксана Миколаївна
Дата ухвалення: 2023-01-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2023 рокуЛьвівСправа № 260/2418/22 пров. № А/857/13106/22

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

судді-доповідача: Гінди О.М.,

суддів: Ніколіна В.В., Пліша М.А.,

розглянувши в письмовому провадженні апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 11 серпня 2022 року (головуючий суддя: Гаврилко С.Є. місце ухвалення - м. Ужгород) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій, скасування наказів, зобов`язання вчинити певні дії, -

встановив:

ОСОБА_1 , 05.07.2022 звернулося до суду з позовом, в якому просив, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог (а. с. 99):

- визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_2 щодо призову під час мобілізації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ;

- скасувати наказ ІНФОРМАЦІЯ_2 від 04.03.2022 № 61 про призов військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації в частині призову по мобілізації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ;

- скасувати наказ командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 04.03.2022 № 6 про призначення та зарахування до списків особового складу військової частини ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 на посаду - старшого стрільця стрілецького відділення стрілецького взводу стрілецької роти, ВОС - 100868;

- зобов`язати Командира Військової частини НОМЕР_1 виключити із списків особового складу військової частини НОМЕР_1 військовослужбовця ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Обґрунтовує позов тим, що оскаржуваними наказами його призвано та направлено для проходження військової служби. Позивач зазначає, що він не підлягає призову на військову службу під час мобілізації та має право на відстрочку згідно із статтею 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» № 3543-ХІІ від 21.10.1993 року, у зв`язку із тим, що він є студентом-аспірантом, денної форми навчання Національної Академії Наук України Інституту відновлювальної Енергетики. У зв`язку із наведеним, позивач вважає, що оскаржувані накази є протиправними та такими, що підлягають скасуванню.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 11 серпня 2022 року, з урахуванням ухвали від 16 вересня 2022 року про виправлення описок, позов задоволено частково.

Скасовано наказ ІНФОРМАЦІЯ_2 від 04 березня 2022 року № 61 про призов військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації в частині призову по мобілізації ОСОБА_1 .

Скасовано наказ Командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 04 березня 2022 року № 6 про призначення та зарахування до списків особового складу військової частини ОСОБА_1 на посаду - старшого стрільця стрілецького відділення стрілецького взводу стрілецької роти, ВОС- 100868.

Зобов`язано Командира Військової частини НОМЕР_1 виключити із списків особового складу військової частини НОМЕР_1 військовослужбовця ОСОБА_1 .

У задоволенні позову у частині інших позовних вимог відмовлено.

Із цим рішенням суду першої інстанції не погодився ІНФОРМАЦІЯ_4 та оскаржив в апеляційному порядку. Вважає його таким, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому просить скасувати його в повному обсязі та прийняти нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Обґрунтовуючи апеляційні вимоги апелянт покликається на те, що на момент призову під час мобілізації, позивач не повідомляв про наявність підстав для надання відстрочки від призову на військову службу у відповідності до ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну політику та мобілізацію» та не надав жодних підтверджуючих документів.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Враховуючи те, що апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з таких мотивів.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що позивач, як тимчасово переміщена особа, 03 березня 2022 року звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_2 для постановки на тимчасовий облік, як військовозобов`язаний.

Згідно додатку № 1 до наказу ІНФОРМАЦІЯ_2 № 61 «Про призов військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації» від 04 березня 2022 року, ОСОБА_1 було призвано та направлено для проходження військової служби у В/Ч НОМЕР_1 , відповідно до поіменного списку військовозобов`язаних, які призвані і відправлені ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 04 березня 2022 року № 6, ОСОБА_1 призначено та зараховано до списків особового складу військової частини на посаду - старшого стрільця стрілецького відділення стрілецького взводу стрілецької роти.

Із вказаними наказами позивач не погоджується, у зв`язку із чим звернувся з позовом до суду.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що станом, на час виникненння спірних правовідносин, позивач, відповідно до статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», не підлягав призову на військову службу під час мобілізації.

Крім цього, дійшов висновку, що в частині визнання протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_2 щодо призову під час мобілізації позивача необхідно відмовити, оскільки позивачем не надано доказів, які б свідчили, що ІНФОРМАЦІЯ_2 було відомо про існування підстав, які надавали позивачеві право на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» № 389-VІІІ від 12.05.2015 (тут і надалі Закон № 3543, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Правовою основою введення воєнного стану є Конституція України, цей Закон та указ Президента України про введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях, затверджений Верховною Радою України (ч. 2 ст. 2 Закону № 3543).

Так, Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

У подальшому, воєнний стан неодноразово продовжувався та діяв на момент виникнення спірних правовідносин.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 69/2022 «Про загальну мобілізацію», у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України та з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до частини другої статті 102, пунктів 1, 17, 20 частини першої статті 106 Конституції України, постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію, яка проводиться на всій території України протягом 90 діб із дня набрання чинності цим Указом.

Закон України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII (тут і надалі Закон № 3543, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) встановлює правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, визначає засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності (далі - підприємства, установи і організації), повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів.

Відповідно до ч. 1 ст. Закон № 3543, мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано;

особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що статтею 23 Закону № 3543-XII встановлено вичерпний перелік осіб, яким надається відстрочка від призову на військову службу під час мобілізації та перелік осіб, які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період.

Так, призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період не підлягають, зокрема, здобувачі фахової передвищої та вищої освіти, асистенти-стажисти, аспіранти та докторанти, які навчаються за денною або дуальною формами здобуття освіти.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 наказом директора Національної Академії Наук України Інституту відновлювальної Енергетики від 02 жовтня 2018 року № 55-к «Щодо зарахування до аспірантури», зараховано до аспірантури з відривом від виробництва з 01 листопада 2018 року по 31 жовтня 2022 року (а. с. 16) та на момент його мобілізації був аспірантом (а. с. 17).

Отже, на момент виникнення спірних правовідносин, позивач відповідно до ст. 23 Закон № 3543, не підлягав призову на військову службу під час мобілізації.

Однак, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що за приписами ч. 3 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» № 2232-ХІІ від 25.03.1992 (надалі - Закон № 2232-ХІІ) військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.

Відповідно до ч. 10 ст. 1 Закону № 2232-ХІІ, громадяни України, які приписані до призовних дільниць або перебувають у запасі Збройних Сил України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України чи проходять службу у військовому резерві, зобов`язані, зокрема, виконувати правила військового обліку, встановлені законодавством.

Згідно з ч. 11 ст. 38 Закону № 2232-ХІІ призовники, військовозобов`язані, резервісти в разі зміни їх сімейного стану, стану здоров`я, адреси місця проживання (перебування), освіти, місця роботи, посади зобов`язані особисто в семиденний строк повідомити про такі зміни відповідні органи, де вони перебувають на військовому обліку, у тому числі у випадках, визначених Кабінетом Міністрів України, через центри надання адміністративних послуг та інформаційно-телекомунікаційні системи.

Відповідно до пункту 56 Порядку організації та ведення військового обліку призовників і військовозобов`язаних, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.12.2016 № 921 (тут і надалі Порядок № 921, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), районні (міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки організовують та ведуть військовий облік на відповідній території, здійснюють взяття, зняття або виключення з військового обліку призовників і військовозобов`язаних у випадках, передбачених законодавством, організовують та забезпечують зберігання облікової документації призовників і військовозобов`язаних та персональних даних, які містяться в них та інше.

Додатком № 1 до Порядку № 921 встановлено Правила військового обліку призовників і військовозобов`язаних (надалі - Правила), пунктом 1 яких встановлено, що призовники і військовозобов`язані повинні, зокрема:

- перебувати на військовому обліку за місцем проживання у районних (міських) територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки (військовозобов`язані СБУ - у Центральному управлінні або регіональних органах СБУ), за місцем роботи (навчання) на підприємствах, в установах, організаціях, виконавчих органах сільських, селищних та міських рад, а також у разі тимчасового вибуття за межі України за місцем консульського обліку в дипломатичних установах України;

- не змінювати місце фактичного проживання (перебування) з моменту оголошення мобілізації, а у воєнний час не виїжджати з місця проживання без дозволу керівника територіального центру комплектування та соціальної підтримки районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, відповідних керівників СБУ або Служби зовнішньої розвідки;

- особисто повідомляти у семиденний строк органам, в яких вони перебувають на військовому обліку, про зміну їх сімейного стану, стану здоров`я, адреси місця проживання (перебування), освіти, місця роботи і посади

- подавати щороку до 1 жовтня до районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки документи, що підтверджують право призовників на відстрочку від призову на строкову військову службу.

Системний аналіз вищенаведених правових норм, надає суду апеляційної інстанції підставу для висновку, що право позивача не бути призваним (не підлягати призову) на військову службу під час мобілізації кореспондує його обов`язок з дотриманням правил військового обліку.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що місце реєстрації ОСОБА_1 : АДРЕСА_1 .

Фактичне місце проживання: АДРЕСА_2 .

Позивач, працює на посаді заступника директора ТОВ «Солартек ПРО» з 15.07.2021.

Згідно листів ІНФОРМАЦІЯ_1 від 05.09.2022 № 01/188 та ІНФОРМАЦІЯ_6 від 02.09.2022 № 08/7940 (а. с. 163-165), ОСОБА_1 військову службу не проходив.

Рішенням призовної комісії ІНФОРМАЦІЯ_6 (протокол від 01.10.2021 № 1) ОСОБА_1 був звільнений від призову на строкову військову службу, згідно ст. 37 Закону № 2232-ХІІ, у зв`язку з досягненням 27-річного віку та зарахований в запас.

Матеріали щодо ОСОБА_1 направлені до правоохоронних органів, як на призовника, який ухилявся від призову на строкову службу.

ОСОБА_1 на військовий облік військовозобов`язаних не ставав, військовий квиток не отримав, відомостей про зміну місця реєстрації та щодо освіти не подавав.

Отже, за встановлених судом апеляційної інстанції обставин справи, в контексті наведених вимог законодавства, яким врегульовані спірні правовідносини, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що позивач уже протягом тривалого часу порушував правила військового обліку, оскільки був зобов`язаний стати на військовий облік військовозобов`язаних, особисто повідомити про місце фактичного проживання (перебування), про місце своєї роботи і посаду, та надати документи, що підтверджують його право не бути призваним під час мобілізації.

Тобто, внаслідок не вчинення цих дій позивача, ІНФОРМАЦІЯ_5 , був позбавлений можливості з`ясувати наявність у ОСОБА_1 відповідного права не бути призваним по мобілізації на військову службу.

Крім цього, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що позивачем не надано доказів того, що ним подавалася інформація до ІНФОРМАЦІЯ_2 стосовно існування підстав, які б надавали йому право на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації, згідно до ст. 23 Закон № 3543.

Разом з тим, така інформація була подана позивачем лише 08.06.2022 командиру військової частини НОМЕР_1 , що підтверджується рапортом ОСОБА_1 , який поданий ним на ім`я командира військової частини НОМЕР_1 , тобто значно пізніше винесення оскаржуваних наказів № 61 та № 6 та після їх фактичної реалізації.

Враховуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що позов у частині визнання протиправними дій ІНФОРМАЦІЯ_2 щодо призову під час мобілізації ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Однак, суд апеляційної інстанції вважає помилковими висновки суду першої інстанції щодо задоволення позову в частині скасування наказу ІНФОРМАЦІЯ_2 від 04.03.2022 № 61 про призов військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації в частині призову по мобілізації ОСОБА_1 ; скасування наказу Командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 04.03.2022 № 6 про призначення та зарахування до списків особового складу військової частини ОСОБА_1 на посаду - старшого стрільця стрілецького відділення стрілецького взводу стрілецької роти, ВОС 100868.

Оскільки, у сукупності наведених обставин, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що на момент прийняття наказу від 04.03.2022 № 61 внаслідок невиконання позивачем правил військового обліку, ІНФОРМАЦІЯ_5 не володів (і не міг володіти) інформацією, яка б надавали ОСОБА_1 право на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації. А тому, суд апеляційної інстанції не вбачає ознак протиправності наказу від 04.03.2022 № 61 в частині призову позивача на військову службу та відповідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 04.03.2022 № 6 про призначення та зарахування до списків особового складу військової частини, який є похідним відносно наказу № 61 від 04.03.2022.

Також, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне звернути увагу і на інші аспекти, які є самостійними підставами для відмови у задоволенні позову в частині скасування оскаржуваних наказів.

Так, право на судовий захист відображене і в частині першій статті 5 КАС, відповідно до якої кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Завданням адміністративного судочинства є ефективний захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Відповідно у випадку звернення зацікавленої особи з позовом до суду адміністративний суд повинен надати правову оцінку діям суб`єкта владних повноважень при прийнятті того чи іншого рішення та перевірити його відповідність критеріям правомірності, які пред`являються до рішень суб`єктів владних повноважень та які закріплені у статті 2 КАС.

За приписами пункту 8 частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).

Відповідно до частини другої статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Право особи, яка звертається до суду з позовом, самостійно та на свій розсуд розпоряджатися своїми правами, зокрема і щодо визначення предмета і підстав позову є складовою диспозитивності як одного із принципів адміністративного судочинства (пункт 4 частини третьої статті 2 КАС України).

Отже, обсяг позовних вимог та їх формулювання належить виключно позивачу. Розгляд спору за межами підстав заявленого позову, за відсутності перешкод в ефективному захисті порушених прав позивача, вказує на порушення положень принципу змагальності сторін, диспозитивності та офіційного з`ясування всіх обставин у справі.

Позивач, у розглядуваних спірних правовідносинах, визначив спосіб захисту свого права шляхом скасування наказу ІНФОРМАЦІЯ_2 від 04.03.2022 № 61 про призов військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації в частині призову по мобілізації ОСОБА_1 , а також скасування наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 04.03.2022 № 6 про призначення та зарахування до списків особового складу військової частини ОСОБА_1 , тобто шляхом скасування індивідуальних актів.

Пунктом 19 ч. 1 ст. 4 КАС визначено, що індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.

За владно-регулятивною природою всі юридичні акти поділяються на правотворчі, правотлумачні (правоінтерпретаційні) та правозастосовні. Нормативно-правові акти належать до правотворчих, а індивідуальні - до правозастосовних.

Індивідуально-правові акти як результати правозастосування адресовані конкретним особам, тобто є формально обов`язковими для персоніфікованих (чітко визначених) суб`єктів; містять індивідуальні приписи, у яких зафіксовані суб`єктивні права та/чи обов`язки адресатів цих актів; розраховані на врегулювання лише конкретної життєвої ситуації, а тому їх юридична чинність (формальна обов`язковість) вичерпується одноразовою реалізацією. Крім того, такі акти не можуть мати зворотної дії в часі.

В абзаці 4 пункту 1 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 23 червня 1997 року № 2-зп у справі № 3/35-313 вказано, що «… за своєю природою ненормативні правові акти, на відміну від нормативних, встановлюють не загальні правила поведінки, а конкретні приписи, звернені до окремого індивіда чи юридичної особи, застосовуються одноразово й після реалізації вичерпують свою дію».

У пункті 5 Рішення Конституційного Суду України від 22 квітня 2008 року № 9-рп/2008 в справі № 1-10/2008 вказано, що при визначенні природи «правового акта індивідуальної дії» правова позиція Конституційного Суду України ґрунтується на тому, що «правові акти ненормативного характеру (індивідуальної дії)» стосуються окремих осіб, «розраховані на персональне (індивідуальне) застосування» і після реалізації вичерпують свою дію.

Враховуючи вищенаведене, оскаржувані накази є актами індивідуальної дії, тобто актами одноразового застосування, станом на час вирішення справи такі вичерпали свою дію внаслідок мобілізації позивача та направлення його для проходження військової служби.

Після видання спірних наказів, виникли нові правовідносини проходження військової служби, особливості яких визначаються Законом № 2232-ХІІ та Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008. Цими актами законодавства не передбачено звільнення з військової служби шляхом скасування наказів про призов та про призначення до військової частини. Ці накази вже реалізовані, а тому їх скасування без прийняття відповідного рішення про звільнення з військової служби не відновить початковий стан і не призведе до захисту прав та інтересів позивача, про які він просить у позові.

У питанні скасування акту індивідуальної дії разового застосування, який вичерпав свою дію фактом його виконання, Верховний Суд має сталу та послідовну позицію, відповідно до якої такий акт не може бути скасованим після його виконання через порушення гарантій стабільності суспільних відносин та принципу правової визначеності (зокрема, таку правову позицію висловила Велика Палата Верховного Суду у постановах від 12 травня 2021 року у справі № 9901/286/19, від 8 вересня 2021 року у справі № 816/228/17, Касаційний адміністративний суд у рішеннях від 14 липня 2021 року у справі № 9901/96/21, від 27 жовтня 2022 року у справі № П/9901/97/21).

Отже, скасування після їх реалізації та вичерпання своєї дії оскаржуваних позивачем актів індивідуальної дії про його призов та призначення до військової частини, порушить стабільність публічно-правових відносин та принцип правової визначеності.

Враховуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що накази про призов та зарахування до військової частини як акти індивідуальної дії реалізовано їх застосуванням, а тому їх оскарження не є належним та ефективним способом захисту права позивача, так як скасування наказів не може привести до відновлення порушеного права, отже підстави для скасування оскаржуваних наказів відповідачів відсутні, а тому відсутні підстави для задоволення позову у цій частині.

Щодо зобов`язання командира Військової частини НОМЕР_1 виключити із списків особового складу військової частини НОМЕР_1 військовослужбовця ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , то суд апеляційної інстанції вважає, що такі позовні вимоги також не підлягають задоволенню, з огляду на таке.

Так, суд апеляційної інстанції звертає увагу на приписи пунктів 4-7 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008 (надалі також Положення № 1153/2008), відповідно до яких громадяни, які вступили на військову службу за контрактом або за призовом, складають Військову присягу на вірність Українському народу в порядку, визначеному Статутом внутрішньої служби Збройних Сил України. Громадяни, які проходять військову службу, є військовослужбовцями Збройних Сил України (далі - військовослужбовці). Статус військовослужбовця підтверджується документом, що посвідчує особу. Форма та порядок його видачі встановлюються Міністерством оборони України.

Початок і закінчення проходження військової служби, строки військової служби, а також граничний вік перебування на ній визначено Законом № 2232-ХІІ. Військова служба закінчується в разі звільнення військовослужбовця з військової служби в запас або у відставку, загибелі (смерті), визнання судом безвісно відсутнім або оголошення померлим.

Частина ч. 3 ст. 24 Закону № 2232-ХІІ передбачає, що закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Відповідно до пункту 12 Положення № 1153/2008 встановлення, зміна або припинення правових відносин військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом та за призовом осіб офіцерського складу (зокрема, присвоєння та позбавлення військового звання, пониження та поновлення у військовому званні, призначення на посади та звільнення з посад, переміщення по службі, звільнення з військової служби, залишення на військовій службі понад граничний вік перебування на військовій службі, направлення за кордон, укладення та припинення (розірвання) контракту, продовження його строку, призупинення контракту та військової служби тощо) оформлюється письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік та форма яких встановлюються Міністерством оборони України.

Право видавати накази по особовому складу надається командирам, командувачам, начальникам, керівникам (далі - командири (начальники) органів військового управління, з`єднань, військових частин, установ, організацій, вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти, які утримуються на окремих штатах (далі - військові частини), за посадами яких штатом передбачено військове звання полковника (капітана 1 рангу) і вище, а також керівникам служб персоналу Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України.

Відповідно до пункту 12.1 розділу XII Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністра оборони України від 10.04.2009 року № 170, звільнення військовослужбовців з військової служби (крім військовослужбовців строкової військової служби) здійснюється наказами посадових осіб, визначених пунктом 225 Положення № 1153/2008.

Згідно з абзацом другим пункту 225 Положення № 1153/2008 звільнення військовослужбовців із військової служби здійснюється під час дії особливого періоду (з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації) - на підставах, передбачених частиною третьою, пунктом 2 частини четвертої, пунктом 3 частини 5 та пунктом 3 частини 6 статті 26 Закону № 2232-ХІІ у військових званнях до майстер-сержанта (майстер-старшини) включно за всіма підставами - командирами бригад (полків, кораблів 1 рангу) і посадовими особами, які відповідно до Дисциплінарного статуту Збройних Сил України прирівняні до них.

Пункт 233 Положення № 1153/2008 передбачає, що військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються:

підстави звільнення з військової служби;

думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю;

районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону № 2232-XII визначено, вичерпні, які не підлягають розширеному тлумаченню, підстави звільнення з військової служби під час воєнного стану.

Судом апеляційної встановлено, що позивач звертався з рапортом на ім`я командира військової частини НОМЕР_1 від 08.06.2022 (а. с. 45) з проханням звільнити його з військової служби у зв`язку з небажанням продовжувати військову службу та у зв`язку з тим, що позивач є аспірантом денної форми навчання.

У відповідь на вказаний рапорт, листом від 26.06.2022 № 318 (а. с. 46), командир військової частини НОМЕР_1 повідомив ОСОБА_1 , що законних підстав для звільнення з військової служби немає.

Проаналізувавши вищенаведені правові норми та оцінивши встановлені обставини, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що правові підстави для зобов`язання командира Військової частини НОМЕР_1 виключити із списків особового складу військової частини НОМЕР_1 військовослужбовця ОСОБА_1 відсутні, оскільки серед підстав звільнення з військової служби під час воєнного стану, відсутні такі, як небажання продовжувати військову службу та навчання на денній формі аспірантури. Крім цього, доказів того, що у позивача наявні будь-які підстави для звільнення з військової служби під час воєнного стану, згідно п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону № 2232-XII, ОСОБА_1 не надано.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що суд першої інстанції, допустив невідповідність своїх висновків обставинам справи та неправильно застосував норми матеріального та процесуального права, що відповідно до приписів ст. 317 КАС України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції в частині cкасування наказу ІНФОРМАЦІЯ_2 від 04 березня 2022 року № 61; скасування наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 04 березня 2022 року № 6; зобов`язання командира Військової частини НОМЕР_1 виключити із списків особового складу військової частини НОМЕР_1 військовослужбовця ОСОБА_1 .

У решті рішення суду першої інстанції необхідно залишити без змін, оскільки суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 139 КАС України, судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись ст. ст. 308, 311, 316, 321, 322, 325, 328, КАС України, суд

постановив:

апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 задовольнити частково.

Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 11 серпня 2022 року у справі № 260/2418/22 в частині: cкасування наказу ІНФОРМАЦІЯ_2 від 04 березня 2022 року № 61 про призов військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації в частині призову по мобілізації ОСОБА_1 ; скасування наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 04 березня 2022 року № 6 про призначення та зарахування до списків особового складу військової частини ОСОБА_1 на посаду - старшого стрільця стрілецького відділення стрілецького взводу стрілецької роти, ВОС- 100868; зобов`язання командира Військової частини НОМЕР_1 виключити із списків особового складу військової частини НОМЕР_1 військовослужбовця ОСОБА_1 скасувати та прийняти нову постанову, якою у задоволенні позову у цій частині відмовити.

У решті рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 11 серпня 2022 року у справі № 260/2418/22 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя О. М. Гінда
судді В. В. Ніколін
М. А. Пліш