Справа № 140/6785/22
Суддя: Денисюк Руслан Степанович
Дата ухвалення: 2023-01-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2023 року ЛуцькСправа № 140/6785/22

Волинський окружний адміністративний суд у складі судді Денисюка Р.С., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Річ Пелетс ЮА до Волинської обласної військової адміністрації про визнання дій протиправними та скасування наказів в частині,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю Річ Пелетс ЮА (далі позивач, ТзОВ Річ Пелетс ЮА) звернулося з позовом до Волинської обласної військової адміністрації (далі відповідач, Волинська ОВА) про визнання дій протиправними щодо покладення відповідальності на позивача за достовірність інформації відносно військовозобов`язаних водіїв, які підлягають бронюванню, а також зворотнє прибуття на територію України водіїв, які відбувають за межі України для здійснення перевезень, визначених пунктом 7 Постанови Кабінету Міністрів України від 03.03.2022 № 194; скасування пунктів 3 наказів №75 від 30.03.2022, №96 від 05.04.2022, №104 від 07.04.2022, №107 від 09.04.2022, №128 від 19.04.2022, №142 від 26.04.2022, №152 від 02.05.2022 в частині покладення відповідальності на позивача за достовірність інформації щодо військовозобов`язаних водіїв, які підлягають бронюванню, а також зворотнє прибуття на територію України водіїв, які відбувають за межі України для здійснення перевезень, визначених пунктом 7 Постанови Кабінету Міністрів України від 03.03.2022 №194, відповідно до списку до наказів, з дати їх прийняття.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оскаржуваними наказами на товариство було покладено відповідальність за достовірність інформації щодо військовозобов`язаних водіїв, які підлягають бронюванню, а також їх зворотне прибуття на територію України, які відбувають за межі України для здійснення перевезень.

Позивач вважає, що оскаржувані накази, в частині покладання такого обов`язку на товариство прийняті із порушенням вимог Постанови КМ України №194 від 03.03.2022 «Деякі питання бронювання військовозобов`язаних в умовах правового режиму воєнного стану» (далі Постанова №194), оскільки даний нормативний акт цього не передбачає.

Крім того, звертає увагу на те, що в період березень-травень 2022 року до військової адміністрації з обґрунтуваннями та листами із пропозиціями для військовозобов`язаних не звертався, водії, які вказані у оскаржуваних наказах, не є працівниками товариства. З врахуванням наведеного просить позов задовольнити.

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 31.10.2022 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, її розгляд визначено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін відповідно до статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) (а.с. 146).

У відзиві на позовну заяву відповідач позовні вимоги заперечив та у їх задоволенні просив відмовити (а.с.162-168). В обґрунтування цієї позиції вказав, що оскаржувані накази видані ним в межах наданих повноважень, із дотриманням вимог чинного законодавства, які їх регламентують. Відповідач зазначив, що на підставі поданих листів товариства та керуючись Постановою №194, ним було видано відповідні накази в частині бронювання військовозобов`язаних. Вказує на те, що вказані накази не розраховані на багаторазове застосування та вичерпують свою дію після їх застосування. На даний час всі оскаржувані накази вичерпали свою дію. Також звертає увагу на те, що позивач немає ніякого відношення до оскаржуваного наказу №75 від 30.03.2022, а відтак ним не було порушено прав та законних інтересів товариства. Крім того відповідач зазначає, що у надісланих листах на адресу адміністрації позивач гарантував повернення водіїв та автомобілів, а відтак відповідальність за достовірність інформації щодо військовозобов`язаних водіїв та їх зворотне повернення покладено саме на юридичних осіб, які саме зверталися з такими пропозиціями. Враховуючи вищевказане просить в задоволенні позову відмовити.

У відповіді на відзив позивач ще раз підтримала доводи позову.

У заперечені на відповідь на відзив Волинська ОВА звернула увагу на дотримані нею вимоги чинного законодавства при прийняті оскаржуваних наказів.

Дослідивши письмові докази та письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд встановив наступне.

Судом встановлено, що Волинською ОВА 30.03.2022 видано наказ №75 «Про бронювання військовозобов`язаних в умовах воєнного стану».

Пунктом 1 даного наказу визначено: забронювати військовозобов`язаних, яким надається відстрочка від призову на військову службу під час мобілізації та на воєнний час, відповідно до списку, що додається.

Строк дії відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації та на воєнний стан встановити на чотирнадцять днів (пункт 2 наказу).

Згідно з пунктом 3 наказу відповідальність за достовірність інформації щодо військовозобов`язаних водіїв, які підлягають бронюванню, а також зворотне прибуття на територію України водіїв, які відбувають за межі України для здійснення перевезень, визначених пунктом 7 постанови, покласти на фізичних та юридичних осіб незалежно від форми власності й підприємства, установи та організації, які звертаються за вказаним бронюванням (а.с.14-15).

Додаток до наказу - список військовозобов`язаних, яким надається відстрочка (а.с.16-31).

Аналогічні за змістом накази із додатками до нього відповідачем приймались:

- 05.04.2022 № 96 (а.с.32), додаток до нього (а.с.33-45);

- 07.04.2022 №104 (а.с.46-47), додаток до нього (а.с.48-59);

- 09.04.2022 №107 (а.с.60-61), додаток до нього (а.с.62-69);

- 19.04.2022 №128 (а.с.70-71), додаток до нього (а.с.72-83);

- 26.04.2022 №142 (а.с.84-85), додаток до нього (а.с.86-96);

- 02.05.2022 №152 (а.с.97-98), додаток до нього (а.с.99-130);

ТзОВ «Річ Пелетс» листами за вих. № 18/22 від 02.04.2022 (а.с.172), вих. № 20/22 від 04.04.2022 (а.с.171), вих. № 22/22 від 05.04.2022 (а.с.170), вих. № 25/22 від 08.04.2022 (а.с.173), вих. № 28/22 від 18.04.2022 (а.с.175), вих. № 33/22 від 25.04.2022 а.с.169), вих. № 31/22 від 02.05.2022 (а.с.174) зверталось до відповідача про бронювання відповідно до Постанови КМ № 194 водіїв згідно списку.

Позивач, не погоджуючись із пунктом 3 вказаних наказів та діями відповідача по покладенню на нього відповідних обов`язків, звернувся до суду із цим позовом.

Надаючи оцінку правовідносинам, що виникли між сторонами та спірним пунктом 3 наказів, суд зазначає наступне.

Щодо оскарження пункту 3 наказу Волинської ОВА №75 від 30.03.2022.

За змістом частини другої статті 55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У Рішенні Конституційного Суду України від 25.11.1997 № 6-зп суд зазначив, що частину другу статті 55 Конституції України необхідно розуміти так, що кожен, тобто громадянин України, іноземець, особа без громадянства має гарантоване державою право оскаржити в суді загальної юрисдикції рішення, дії чи бездіяльність будь-якого органу державної влади, органу місцевого самоврядування, посадових і службових осіб, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх рішення, дія чи бездіяльність порушують або ущемляють права і свободи громадянина України, іноземця, особи без громадянства чи перешкоджають їх здійсненню, а тому потребують правового захисту в суді.

Окрім того, Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в Рішенні від 14.12.2011 № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Рішення, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України, статей 2, 5 КАС України.

При цьому обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражені права чи інтереси особи, яка стверджує про їх порушення.

Неодмінним елементом правовідносин є їх зміст, тобто суб`єктивне право особи та її юридичний обов`язок. Відтак, судовому захисту підлягає суб`єктивне право особи, яке порушується у конкретних правовідносинах.

За правилами частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною першою статті 5 КАС України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені його права, свободи або законні інтереси.

Адміністративне судочинство спрямоване на справедливе вирішення судом спорів з метою захисту саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин. Обов`язковою умовою визнання протиправними рішень суб`єкта владних повноважень є доведеність позивачем порушених його прав та інтересів цим рішенням суб`єкта владних повноважень.

Крім того, адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин, тобто для відновлення порушеного права у зв`язку із прийняттям рішення суб`єктом владних повноважень особа повинна довести, яким чином відбулось порушення її прав.

Відповідно до висновку, що сформований у постанові Верховного Суду України від 15.11.2016 у справі № 800/301/16, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження про порушення прав було обґрунтованим. Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Відсутність спору, у свою чергу, виключає можливість звернення до суду, оскільки відсутнє право, що підлягає судовому захисту.

Аналогічний висновок, сформований у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 у справі № 802/2474/17-а.

При цьому, порушення вимог Закону рішенням чи діями суб`єкта владних повноважень не є достатньою підставою для визнання їх судом протиправними, оскільки обов`язковою умовою визнання їх протиправними є доведеність позивачем порушення його прав та охоронюваних законом інтересів цими діями чи рішенням з боку відповідача, зокрема наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов.

З цього приводу суд звертає увагу, що з`ясування матеріально-правової заінтересованості позивача передує розгляду питання щодо правомірності рішення, котре оскаржується. Відсутність матеріально-правової заінтересованості позивача є підставою для відмови у задоволенні позову незалежно від правомірності чи неправомірності оскарженого рішення.

Предметом спірних правовідносин в даній справі є пункт 3 даного наказу в частині покладення на підприємство відповідальності за достовірність інформації щодо військовозобов`язаних водіїв, які підлягають бронюванню, а також зворотне прибуття на територію України водіїв, які відбувають за межі України для здійснення перевезень, визначених пунктом 7 постанови та прийняті відносно цього акти суб`єктами владних повноважень, є за своїм змістом актами індивідуальної дії, які стосуються саме вказаної особи.

У даній справі з позовом звернулось ТзОВ «Річ Пелетс», яке не має ніякого відношення до даного наказу, оскільки воно до відповідача з проханням бронювання водіїв не зверталося та прийнятих рішень з цього приводу, які стосувалися товариства, відповідачем цим наказом не приймалося.

Позивач не навів жодних доказів щодо існування реального негативного впливу безпосередньо на його права та, що відповідач своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю порушив його права, свободи чи інтереси, та що у позивача виникло право на звернення до суду за їх захистом.

У даному випадку в позивача відсутнє порушення прав чи обов`язків у зв`язку із прийняттям відповідачем пункту 3 наказу №75 від 30.03.2022, а відтак це не породжує для товариства і права на судовий захист.

На даний час будь-яких рішень, дій чи бездіяльності, які б порушували права, свободи чи інтереси позивача, що потребують судового захисту, відповідачем не приймалося та не вчинялося.

В даному випадку, позивач звернувся за захистом прав, які жодним чином відповідачем не порушені.

Отже, суд зазначає, що в разі якщо фактично спору між сторонами не існує, то спірні правовідносини не виникають, а відтак, і право на звернення до суду не може бути реалізоване.

Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

Враховуючи вищевказане, у задоволенні позову в частині визнання протиправним та скасування пункту 3 наказу №75 від 30.03.2022 слід відмовити.

Аналізуючи пункти 3 оскаржуваних наказів від 05.04.2022 № 96, від 07.04.2022 №104, від 09.04.2022 №107, від 19.04.2022 №128, від 26.04.2022 №142 суд вважає, що спірні накази відповідачем винесені в межах наданих йому повноважень та є законними, враховуючи наступне.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частин 2, 3 статті 6 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» на виконання Конституції України, законів України, актів Президента України, актів Кабінету Міністрів України, міністерств та інших центральних органів виконавчої влади, які відповідно до закону забезпечують нормативно-правове регулювання власних і делегованих повноважень, голова місцевої державної адміністрації в межах своїх повноважень видає розпорядження, а керівники структурних підрозділів - накази.

Розпорядження голів місцевих державних адміністрацій, прийняті в межах їх компетенції, є обов`язковими для виконання на відповідній території всіма органами, підприємствами, установами та організаціями, посадовими особами та громадянами.

Указом Президента України від 24.02.2022 «Про утворення військових адміністрацій», утворено Волинську обласну військову адміністрацію.

За змістом статей 3, 4 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» начальник військових адміністрацій здійснюють безпосереднє керівництво відповідними адміністраціями та видають обов`язкові до виконання накази.

Згідно з статтею 12 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» Кабінет Міністрів України організовує бронювання військовозобов`язаних за органами державної влади, іншими державними органами, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами і організаціями на період мобілізації та на воєнний час.

Абзацом 13 частини 1 статті 21 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» визначено, що підприємства, установи і організації зобов`язані: вести військовий облік призовників, військовозобов`язаних та резервістів із числа працюючих, здійснювати заходи щодо бронювання військовозобов`язаних на період мобілізації та в особливий період і надавати звітність з цих питань відповідним органам державної влади, іншим державним органам та органам місцевого самоврядування в установленому порядку.

Відповідно до статті 24 даного Закону бронювання військовозобов`язаних, які перебувають у запасі, здійснюється в мирний та у воєнний час з метою забезпечення функціонування органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також підприємств, установ і організацій в особливий період.

Частиною 1 статті 26 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» передбачено, що відповідальність за організацію мобілізаційної підготовки та стан мобілізаційної готовності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, адміністративно-територіальних одиниць і населених пунктів, Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту та підприємств, установ і організацій покладається на відповідних керівників.

Пунктом 1 Постанови №194 (в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що в умовах правового режиму воєнного стану бронювання військовозобов`язаних за органами державної влади, іншими державними органами, а також підприємствами, установами, організаціями, які задовольняють потреби Збройних Сил, інших військових формувань, населення (далі - підприємства, установи і організації), здійснюється у порядку, визначеному цією постановою.

Як вбачається із пункту 2 даної Постанови органи державної влади, інші державні органи подають Міністерству економіки погоджені Міністерством оборони пропозиції щодо бронювання військовозобов`язаних у відповідних сферах управління, галузях національної економіки, на підприємствах, в установах і організаціях за формою згідно з додатком 1 в друкованій формі та/або в електронній формі з відповідним обґрунтуванням.

Відповідно до пункту 7 Постанови №194 рішення стосовно бронювання зазначених в абзаці першому цього пункту військовозобов`язаних приймає Мінінфраструктури або обласні, Київська міська військові адміністрації, в якому зазначається строк дії відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації та на воєнний час, який не може перевищувати шість місяців.

Даними нормативними актами визначено, що керівники військових адміністрацій наділені правом на винесення обов`язкових до виконання наказів, в тому числі і в частині бронювання військовослужбовців на певний проміжок часу.

Аналіз змісту наведених норм свідчить, що чинним законодавством на момент виникнення спірних правовідносин були визначені підстави за наявності яких, відповідач мав право виносити наказ про бронювання військовозобов`язаних для виїзду за межі України для здійснення перевезень.

Зокрема, такою підставою є надходження листів від підприємств, установ та організацій з пропозиціями щодо бронювання військовослужбовців.

При цьому такі пропозиції могли надходити у будь-якій формі.

Як вбачається із наявних у справі документів, позивач листами за вих. № 18/22 від 02.04.2022, вих. № 20/22 від 04.04.2022, вих. № 22/22 від 05.04.2022, вих. № 25/22 від 08.04.2022, вих. № 28/22 від 18.04.2022, вих. № 33/22 від 25.04.2022, вих. № 31/22 від 02.05.2022 зверталось до відповідача про бронювання відповідно до Постанови КМ № 194 водіїв (військовозобов`язаних) згідно списку. Дані листи містять печатку підприємства, підпис керівника та список відповідних осіб.

На думку суду, інформація, що міститься у листах, містить всі необхідні реквізити для здійснення бронювання військовозобов`язаних (по яких зверталось товариство) відповідачем.

Враховуючи дані листи відповідачем було включено осіб для бронювання, по яких зверталось товариство, в додатки до оспорюваних наказів. Прізвища водіїв по яких звертався позивач для бронювання і, які включені в додаток до наказу є ідентичними.

Суд звертає увагу, що норми чинного законодавства не покладають обов`язку на ВЦА при підготовці та виданні даного наказу перевіряти, чи є зазначені військовослужбовці працівниками підприємства, чи не є. При цьому, наявність трудових відносин з підприємством, чи перебування працівника у штаті не є визначальним для винесення такого наказу про бронювання.

Щодо покладення відповідальності за достовірність інформації про військовозобов`язаних водіїв, які підлягають бронюванню, а також зворотне прибуття на територію України водіїв, які відбувають за межі України для здійснення перевезень, визначених пунктом 7 постанови, на фізичних та юридичних осіб незалежно від форми власності й підприємства, установи та організації, які звертаються за вказаним бронюванням, то суд вказує на наступне.

Як вже зазначалося вище, при здійсненні бронювання на ВЦА не покладено обов`язку щодо перевірки достовірності відомостей відносно осіб, які підлягають бронюванню, в тому числі і щодо їх повернення назад.

У поданих листах підприємство саме гарантувало повернення водіїв та автомобілів.

Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» певні обов`язки, в тому числі і бронюванні, а також відповідальність за їх порушення покладається на підприємства, установи та організації, і в тому числі їх керівників.

Суд вважає, що в даному випадку пункти 3 оспорюваних наказів не суперечать вимогам чинного законодавства, прийняті відповідачем у відповідності до вимог чинного законодавства та є законними.

Слід зазначити, що відсутність у Постанові №194 посилання на те, що така відповідальність покладається на підприємство, не свідчить про його протиправність, оскільки зміст вищевказаних нормативних актів, які регламентують спірні правовідносини дає суду підстави для висновку, що така відповідальність при бронюванні військовослужбовців для забезпечення діяльності підприємства на нього може бути покладена.

Також суд дійшов висновку, що оспорюваними наказами в частині, що стосуються позивача, не було порушено його права, або законних інтересів. Вищевказані нормативні акти, і в тому числі Постанова №194, на підставі якої приймались накази, не встановлює відповідальності за її недотримання. Оцінка діям конкретної особи, що допустила порушення мобілізаційних норм, повинна надаватись в кожному конкретному випадку з врахуванням тих обставин, які до цього призвели, та чи допущено це порушення з її вини у випадку притягнення особи до конкретного виду відповідальності.

На думку суду, вказані накази в частині, що стосується позивача, винесені відповідачем в межах наданих йому повноважень, із дотриманням процедури їх прийняття та у відповідності до норм Законів України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», «Про правовий режим воєнного стану», Постанови №194 та є правомірними.

У даному випадку суд дав оцінку правомірності пунктам 3 оспорюваних наказів та надав їм правову оцінку. Оскільки суд прийшов до висновку про їх законність, то додаткової оцінки не потребують дії відповідача щодо їх винесення.

Відповідно до статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

На думку суду, відповідачем належними та допустимими доказами доведено правомірність прийняття наказів від 05.04.2022 № 96, від 07.04.2022 №104, від 09.04.2022 №107, від 19.04.2022 №128, від 26.04.2022 №142, зокрема і пункту 3 в кожному з них, при цьому, відповідач діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені чинним законодавством України, а тому позовні вимоги позивача є необґрунтованими та безпідставними, в зв`язку з чим у задоволенні позову необхідно відмовити повністю.

Враховуючи те, що у задоволенні позову відмовлено, судові витрати позивачу відшкодуванню не підлягають.

Керуючись статтями 241, 242, 243, 245, 246, 262, 295, 297 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю Річ Пелетс ЮА до Волинської обласної військової адміністрації про визнання дій протиправними та скасування наказів в частині відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого статтею 295 КАС України. У разі подання апеляційної скарги рішення якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Суддя Р.С. Денисюк