Справа № 520/296/23
Суддя: Сліденко А.В.
Дата ухвалення: 2023-01-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
УХВАЛА

про повернення позову

25 січня 2023 року справа № 520/296/23

Cуддя Харківського окружного адміністративного суду Сліденко А.В., розглянувши питання прийняття до розгляду позову ОСОБА_1 (далі за текстом - позивач, заявник) до Головного управління ДПС у Харківській області, утворене на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України, Головного управління Державної казначейської служби України у Харківській області про: 1) визнання протиправною та скасування вимоги ГУ ДПС у Харківській області від 04.02.2021р. №Ф-3435-52-У; 2) визнання протиправною та скасування вимоги ГУ ДПС у Харківській області від 10.11.2020р. №Ф-3435-52-У; 3) стягнення з Державного бюджету України 37.788,17грн.; 4) стягнення 1.073,60грн. судового збору, -

встановив:

Основними вимогами позову є вимоги про визнання протиправними та скасування правових актів індивідуальної дії суб`єкта владних повноважень, а саме вимоги ГУ ДПС у Харківській області від 04.02.2021р. №Ф-3435-52-У та вимоги ГУ ДПС у Харківській області від 10.11.2020р. №Ф-3435-52-У.

Перелічені рішення суб"єкта владних повноважень були прийняті у зв`язку із наявністю у позивача статусу фізичної особи - підприємця.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 10.01.2023р. у справі №520/296/23 позов було залишено без руху, зокрема, у зв"язку із поданням позову поза межами строку на звернення до суду без юридично умотивованого та документально доведеного клопотання про поновлення пропущеного строку на звернення до суду разом із доказами поважності причин пропустку строку на звернення до суду.

23.01.2023р. представник позивача подав заяву про поновлення пропущеного строку на звернення до суду, де зазначив, що до моменту ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження - 27.09.2022р. та до моменту звернення за професійною правничою допомогою адвоката заявник був необізнаним із порушенням власних прав.

Вирішуючи питання про усунення недоліків в оформленні позову за цим епізодом, суд виходить з таких підстав та мотивів.

За змістом п.9 ч.3 ст.2, ч.2 ст.44, ч.1 ст.45 КАС України кожен учасник суспільних відносин повинен забезпечити дотримання обов`язку вчинення процесуальних дій із захисту прав та інтересів у судовому порядку у строк, визначений відповідним процесуальним законом.

Строки звернення до адміністративного суду визначені положеннями ст.122 КАС України і відносно ініційованого заявником спору підлягають застосуванню приписи ч.2 ст.122 КАС України, де передбачено шестимісячний строк звернення до суду.

Згідно з ч.4 ст.25 Закону України від 08.07.2010р. №2464-VI Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов"язкове державне соціальне страхування" податковий орган у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, надсилає в паперовій та/або електронній формі платникам єдиного внеску вимогу про сплату недоїмки з єдиного внеску. Вимога про сплату недоїмки з єдиного внеску, винесена за результатами документальної перевірки, надсилається (вручається) платнику в порядку, визначеному статтею 42 Податкового кодексу України. Вимога про сплату недоїмки з єдиного внеску, винесена з метою стягнення недоїмки з єдиного внеску у разі його несплати платником у визначені цим Законом строки, надсилається податковим органом платнику в паперовій та/або електронній формі у порядку, визначеному статтею 42 Податкового кодексу України.

У тексті позову власне заявником визнані обставини реєстрація у якості фізичної особи - підприємця у період 18.07.2012р.-29.07.2022р..

Оскаржені правові акти індивідуальної дії були видані суб"єктом владних повноважень саме у зв`язку із невиконанням (на думку контролюючого органу) заявником обов`язків платника єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі за текстом - ЄСВ) як фізичною особою - підприємцем.

Суд зважає, що відповідно до п.п.42.2 ст.42 Податкового кодексу України документи вважаються належним чином врученими, якщо вони надіслані у порядку, визначеному пунктом 42.4 цієї статті, надіслані за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручені платнику податків (його представнику).

Згідно з п.п.42.5 ст.42 Податкового кодексу України у разі якщо платник податків не подав заяву про бажання отримувати документи через електронний кабінет, листування з платником податків здійснюється шляхом надіслання за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручаються платнику податків (його представнику).

У разі якщо пошта не може вручити платнику податків документ у зв`язку з відсутністю за місцезнаходженням посадових осіб платника податків, їхньою відмовою прийняти документ, незнаходження фактичного місця розташування (місцезнаходження) платника податків або з інших причин, документ вважається врученим платнику податків у день, зазначений поштовою службою в повідомленні про вручення із зазначенням причини невручення.

У силу приписів п.45.1 ст.45 Податкового кодексу України платник податків - фізична особа зобов`язаний визначити свою податкову адресу. Податковою адресою платника податків - фізичної особи визнається місце її проживання, за яким вона береться на облік як платник податків у контролюючому органі. Платник податків - фізична особа може мати одночасно не більше однієї податкової адреси.

За правилами п.65.1 ст.65 Податкового кодексу України взяття на облік фізичних осіб - підприємців у контролюючих органах здійснюється за податковою адресою на підставі відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, наданих державним реєстратором згідно із Законом України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань". Пунктом 66.3 ст.63 Податкового кодексу України визначено, що у разі проведення державної реєстрації зміни місцезнаходження або місця проживання платника податків, внаслідок якої змінюється адміністративно-територіальна одиниця та контролюючий орган, в якому на обліку перебуває платник податків (далі - адміністративний район), а також у разі зміни податкової адреси платника податків, контролюючими органами за попереднім та новим місцезнаходженням (місцем проживання) платника податків проводяться процедури відповідно зняття з обліку/взяття на облік такого платника податків. Підставою для зняття з обліку платника податків в одному контролюючому органі і взяття на облік в іншому є надходження хоча б до одного з цих органів даних, що свідчать про належну державну реєстрацію таких змін органами державної реєстрації. У такому разі платник податків, визначений у пункті 64.2 статті 64 цього Кодексу, зобов`язаний подати контролюючому органу за новим місцезнаходженням відповідну заяву у десятиденний строк від дня реєстрації зміни місцезнаходження (місця проживання) згідно з порядком обліку платників податків. У разі неподання такої заяви протягом 10 календарних днів платник податків або посадові особи платника податків несуть відповідальність відповідно до закону.

З положень наведених норм кодексу чітко та безумовно слідує, що платник податків зобов"язаний створити належні умови для отримання поштової кореспонденції від контролюючого органу за власною податковою адресою, письмово сповіщати контролюючий орган про зміну податкової адреси, а у разі невиконання цих обов'язків надіслана контролюючим органом поштова кореспонденція вважається врученою платнику податків у день, зазначений поштовою службою в повідомленні про вручення із зазначенням причини невручення.

У тексті позову та у тексті заяви про поновлення пропущеного строку на звернення до суду не наведено жодних доводів про причини, котрі нездоланно та непереборно заважали отриманню заявником оскаржених рішень контролюючого органу за власною податковою адресою.

При цьому, у тексті заяви про поновлення пропущеного строку на звернення до суду указано, що заявник не проживає за місцем реєстрації декілька років.

Отже, факт неотримання заявником оскаржених рішень контролюючого органу зумовлений виключно неналежним ставленням до стану власних прав та обов"язків як платника ЄСВ, не проявом належного поза розумним сумнівом опікування ними.

Виконавчі провадження із примусового виконання оскаржених рішень контролюючого органу тривали з 14.04.2021р. (ВП №65150701) та з 26.03.2021р. (ВП №64963518), з 14.04.2021р. (зведене ВП №65152387).

В межах цих виконавчих проваджень здійснювалась примусова реалізація належного заявнику нерухомого майна - земельної ділянки, юридичною долею якої заявник також не опікувався.

Тому ані дата ознайомлення заявника із матеріалами виконавчого провадження, ані дата звернення заявника за отриманням професійної правничої допомоги адвоката у даному конкретному випадку не може виправдовувати нерозумно несумлінного ставлення заявника до стану власних прав та обов`язків саме як платника ЄСВ у якості фізичної особи - підприємця.

Суд відзначає, що згідно з ч.1 ст.118 КАС України процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом.

У силу приписів ч.1 ст.121 та ч.1 ст.123 КАС України умовою для поновлення пропущеного процесуального строку є поважність причини, котра зумовила такий стан практичної реалізації процесуальної дії.

Постанова Верховного Суду від 21.04.2021р. у справі №640/25046/19 містить правовий висновок, згідно з яким причина пропуску строку може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: 1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; 2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування. При цьому, поважними причинами можуть визнаватися лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належним чином. Отже, поновленню підлягають лише порушені з поважних причин процесуальні строки, встановлені законом. В свою чергу, поважною може бути визнано причину, яка носить об`єктивний характер, та не залежить від волевиявлення сторони і пов`язана з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій.

Окрім того, у силу правових висновків постанови Верховного Суду від 20.04.2021р. у справі №807/627/16: 1) День, коли особа дізналася про порушення свого права, - це встановлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, внаслідок якої відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів. Цим днем може бути, зокрема, день винесення рішення, яке оскаржується, якщо воно приймалося за участю особи, або день вчинення дії, яка оскаржується, якщо особа була присутня під час вчинення цієї дії.; 2) Якщо цей день встановити точно не можливо, строк обчислюється з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод чи інтересів). При цьому "повинна" слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо вона знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені.; 3) Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.; 4) Варто наголосити, що право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі, гарантує й стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), яка ратифікована Україною Законом від 17.07.1997 №475/97-ВР.; 5) Ключовими принципами статті 6 Конвенції є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.; 6) У пункті 36 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ, Європейський суд) від 04.12.1995 у справі «Белле проти Франції» (Bellet v. France) ЄСПЛ зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.; 7) В той же час, у своїй практиці Європейський суд неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у 6 § 1 Конвенції, не є абсолютним і може підлягати обмеженню; такі обмеження допускаються з огляду на те, що за своїм характером право доступу потребує регулювання з боку держави. У цьому відношенні Високі Договірні Сторони користуються певними межами свободи розсуду, хоча остаточне рішення про те, чи було дотримано вимог Конвенції, має виносити Суд. Суд повинен переконатися, що застосовані обмеження не звужують чи не зменшують залишені особі можливості доступу до суду в такий спосіб або до такої міри, що це вже спотворює саму суть цього права. Крім того, обмеження суперечитиме пункту 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не ставить законної мети і якщо не забезпечено відповідного пропорційного співвідношення між застосованими засобами та поставленою метою (див. рішення у справі «Вайт і Кеннеді проти Німеччини» [GC], №26083/94, ECHR 1999-I, пункт 59; рішення у справі "Т. Р. та К. М. проти Сполученого Королівства" [GC], №28945/95, пункт 98, ECHR 2001; рішення у справі "Z. та інші проти Сполученого Королівства" [GC], №29392/95, пункт 93, ECHR 2001, рішення від 12.07.2001 у справі за заявою №42527/98 «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам ІІ проти Німеччини» (CASE OF PRINCE HANS-ADAM II OF LIECHTENSTEIN v. GERMANY), пункт 44).; 8) Отже, право на доступ до правосуддя не є абсолютним і обмежене передусім встановленим строком звернення до суду. Такий підхід обумовлений необхідністю дотримання іншого, не менш важливого принципу - верховенства права, а точніше, одного з його елементів - принципу правової визначеності.; 9) ЄСПЛ, у пунктах 37 та 38 рішення від 18.11.2010 у справі «Мушта проти України», нагадав, що право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення. Однак такі обмеження не можуть стосуватися реалізації цього права у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено. Ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету, і має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями. Норми, які регламентують строки подання скарг, безумовно, передбачаються для забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані. У той же час такі норми або їх застосування мають відповідати принципу юридичної визначеності та не перешкоджати сторонам використовувати наявні засоби.; 10) У рішенні від 03.04.2008 у справі «Пономарьов проти України» ЄСПЛ вказав, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте, навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. Від судів вимагається вказувати підстави. У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні в часі, ні в підставах для поновлення строків (пункт 41).; 11) Таким чином, за практикою Європейського суду з прав людини, застосування судами наслідків пропущення строків звернення до суду не є порушенням права на доступ до суду.; 12) На цьому наголошено й у постанові Великої Палати Верховного Суду в

В ухвалі від 20.10.2022р. Великої Палати Верховного Суду від 20.10.2022р. у справі №9901/462/21 сформульовані правові позиції, у силу яких учасники справи повинні вчасно, сумлінно, в належний спосіб використовувати всі наявні в них засоби та можливості, передбачені законодавством, з метою запобігання невиправданим зволіканням під час виконання своїх процесуальних обов`язків.

У силу правового висновку п.20 постанови Верховного Суду від 07.12.2022р. у справі №420/4995/21 під час вирішення питання про дотримання особою, яка звернулася до суду з адміністративним позовом, встановленого строку звернення з`ясуванню підлягають наступні обставини, а саме: - за захистом якого порушеного права особа звернулася до суду; - коли особа дізналася про порушення своїх прав (чи дотримано строк з дати обізнаності); - коли вона повинна була дізнатися про їх порушення; - чи мала вона можливість дізнатися про порушення своїх прав; - наявність поважних причин, які об`єктивно заважали дізнатись про порушення своїх прав чи звернутися з позовом до суду.

При цьому, слід зважати, що у постанові Верховного Суду від 19.12.2022р. у справі №420/13281/20 сформульовано правовий висновок, за яким на етапі відкриття провадження у справі у суду відсутні повноваження витребовувати будь-які докази. Суд вивчає лише ті докази, що надійшли разом з позовною заявою. Проте суд, встановивши порушення позивачем строку звернення до адміністративного суду, керуючись ст. ст. 123, 169 КАС України має залишити позовну заяву без руху, запропонувавши позивачу подати заяву про поновлення такого строку із зазначенням причин пропуску.

Суд зазначає, що у межах даного спору заявник звернувся за захистом права на належний розрахунок із Державою по єдиному внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування - 06.01.2023 року.

Положення Закону України від 08.07.2010р. №2464-VI Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов"язкове державне соціальне страхування" в частині належності фізичних осіб - підприємців до кола платників ЄСВ та обов"язку цих платників сплачувати ЄСВ безвідносно до події провадження господарської діяльності та отримання доходу є загальновідомими.

Правило про неоплату ЄСВ платником ЄСВ - ФОП, який одночасно виконував функції найманого працівника і за якого ЄСВ було сплачено роботодавцем у тексті Закону України від 08.07.2010р. №2464-VI Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов"язкове державне соціальне страхування" - відсутнє.

Такий висновок був сформульований виключно унаслідок відправлення правосуддя Касаційним адміністративним судом у складі Верховного Суду.

Тому заявник був зобов"язаний створити належні умови для отримання поштової кореспонденції від контролюючого орану за власною податковою адресою, однак цієї вимоги закону не виконав.

Відтак, у спірних правовідносинах строк на звернення до суду не може бути обчислений від події ознайомлення заявника із матеріалами виконавчого провадження стосовно примусового виконання оскаржених рішень контролюючого органу або з події звернення за отриманням професійної правничої допомоги адвоката.

Згідно з правовим висновком постанови Верховного Суду від 19.12.2022р. у справі №420/13281/20 саме позивач повинен довести дотримання строку на звернення до суду та подати до суду докази поважності причин несвоєчасного звернення через дію об"єктивно нездоланних та непереборних факторів, котрі настали незалежно від волі особи та не могли бути відвернуті нею.

У даному конкретному випадку заявник таких доказів до суду не подав, а навпаки визнав факт тривалої відсутності за місцем реєстрації.

З огляду на викладене, недолік в оформленні позову у вигляді несвоєчасного звернення до суду без юридично умотивованої та документально доведеної заяви про поважність причини пропуску строку на звернення до суду разом із доказами такої поважності слід визнати неусунутим.

Тому позов підлягає поверненню відповідно до п.1 ч.4 ст.169 КАС України.

Керуючись ст.ст.8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст.6-9, 121-123, 160,161, 169, 171, 241-243, 248, 256, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суддя, -

ухвалив:

1.Відмовити у визнані поважними викладених у заяві від 20.01.2023р. причин несвоєчасного звернення до суду у межах справи №520/296/23.

2.Відмовити у поновленні пропущеного строку на звернення до суду у межах справи №52/296/23 з причин, викладених у заяві від 20.01.2023р.

3.Позов - повернути заявникові.

4.Роз"яснити, що повернення позову не позбавляє права повторного звернення до суду.

5.Копію ухвали та матеріали позову направити на адресу заявника згідно з відомостями позову.

6.Роз"яснити, що ухвала набирає законної сили з моменту підписання; може бути оскаржена до Другого апеляційного адміністративного суду протягом 15 днів з дати принйяття.

Суддя А.В. Сліденко