Справа № 520/5118/21
Суддя: Бартош Н.С.
Дата ухвалення: 2023-01-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2023 р.Справа № 520/5118/21
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Бартош Н.С.,

Суддів: Подобайло З.Г. , Григорова А.М. ,

за участю секретаря судового засідання Ломоновської Ю.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційними скаргами Державного бюро розслідувань та Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі на рішення Харківського окружного адміністративного суду (головуючий І інстанції Бадюков Ю.В.) від 22.11.2021 року (повний текст рішення складено 30.11.21 року) по справі № 520/5118/21

за позовом ОСОБА_1

до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі третя особа Державне бюро розслідувань

про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Харківського окружного адміністративного суду до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Мелітополі, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Державне бюро розслідувань, в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати наказ Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі, від 26.02.2021 № 21 о/с, яким позивача звільнено з посади слідчого Першого слідчого відділу (відділу з розслідування злочинів у сфері службової діяльності та корупції) слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі, з 01.03.2021 у зв`язку зі скороченням посади державної служби внаслідок зміни штатного розпису, з припиненням державної служби;

- поновити позивача на посаді слідчого Першого слідчого відділу (відділу з розслідування злочинів у сфері службової діяльності та корупції) слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі, або, у разі відсутності такої посади на день ухвалення судового рішення, - на посаді, що є рівнозначній посаді слідчого Першого слідчого відділу (відділу з розслідування злочинів у сфері службової діяльності та корупції) слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі;

- стягнути з Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 02.03.2021, з розрахунку середньої заробітної плати станом на 26.02.2021;

- стягнути з Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі на користь позивача моральну шкоду у розмірі 100 000,00 гривень;

- стягнути з Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 20 000,00 (двадцять тисяч) гривень;

- допустити до негайного виконання рішення суду в частині поновлення позивача на посаді слідчого Першого слідчого відділу (відділу з розслідування злочинів у сфері службової діяльності та корупції) слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі, або на іншій рівнозначній посаді, та стягнення з Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі, на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць.

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що т.в.о. директора територіального управління ДБР ОСОБА_2. до 06.03.2021 року не мав повноважень керівника державної служби у вказаному правоохоронному органі, і як наслідок не мав жодних повноважень керівника державної служби щодо державних службовців очолюваного ними правоохоронного органу. Крім того, зазначив, що формулювання підстав для звільнення позивача, викладені у спірному наказі ТУ ДБР у м. Мелітополі від 26.02.2021 № 21 о/с, не відповідають виключному переліку підстав, які передбачені в п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу».

Вказує, що в порушення п. 4 ч. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення діяльності Державного бюро розслідувань» від 03.12.2019, п. 40 Положення про проходження служби особами рядового та начальницького складу Державного бюро розслідувань, затвердженого постановою КМУ від 5 серпня 2020 року №743, директор ТУ ДБР у м. Мелітополі заходів для організації проходження військово-лікарської (лікарсько-експертної) комісії, щодо придатності за станом здоров`я до проходження служби в Державному бюро розслідувань діючим державним службовцям територіального управління, які перемогли в конкурсах на слідчі посади, а також прийняття рішення, щодо призначення їх на посади начальницького складу в Територіальному управлінні тривалий час не вживав, позбавивши позивача передбачених законом гарантій на продовження служби на посаді слідчого в системі ДБР, і в подальшому ініціював його незаконне звільнення, що свідчить про те, що дії відповідача були направлені не на дотримання вимог Закону України «Про Державне бюро розслідувань», а на швидке звільнення державних службовців ТУ ДБР у м. Мелітополі попередньо призначених за конкурсом як переможців на посади слідчих. Отже, звільнення слідчих, котрі призначені на посади як особи, що перемогли у конкурсах для призначення на посади слідчих, у зв`язку зі зміною штатного розпису та необхідністю заміщення даних посад особами рядового і начальницького складу прямо суперечить п. 4 ч. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення діяльності Державного бюро розслідувань» від 03.12.2019.

Крім того, позивач зауважив про дискримінаційність пункту п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу», та порушення відповідачем ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України стосовно не виконання обов`язку щодо запропонування вакантної посади, позаяк посади державної служби були під час його звільнення, що підтверджується листом від 26.04.2021 року № 17-09/3379/9-23/2021 з якого вбачається, що слідчому другого слідчого відділу Табію В.В. було запропоновано вакантну посаду державної служби - головного спеціаліста з інформаційних технологій відділу режимно-секретної роботи та захисту інформації відповідача.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 22.11.2021 року адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано наказ Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі від 26.02.2021 № 21 о/с «Про звільнення ОСОБА_1 ».

Поновлено позивача на посаді слідчого першого слідчого відділу (відділу з розслідування злочинів у сфері службової діяльності та корупції) слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі з 02.03.2021 року.

Стягнуто з Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 02.03.2021 р. по 22.11.2021 року в розмірі 465765, 30 грн.

Допущено до негайного виконання рішення суду в частині поновлення позивача на посаді та стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Відповідач та третя особа не погодились із рішенням суду та подали апеляційні скарги, в яких просять його скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, а також порушення норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування вимог апеляційних скарг зазначили, що в рамках комплексних заходів щодо реформування існуючої системи державної служби, з метою удосконалення правових основ організації та діяльності Державного бюро розслідувань, шляхом усунення проблемних аспектів правового, структурно-організаційного, процедурного та кадрового характеру, виявлених за час функціонування Державного бюро розслідувань, Президентом України внесено до Верховної Ради України законопроект «Про внесення змін до Закону України «Про Державне бюро розслідувань», який прийнято Верховною Радою України 03.12.2019.

Згідно Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення діяльності Державного бюро розслідувань» від 03.12.2019 № 305-ІХ, який набрав чинності з 27.12.2019, Державне бюро розслідувань набуло статусу державного правоохоронного органу.

Відповідно до абзацу другого частини першої статті 9 Закону України «Про Державне бюро розслідувань» (в редакції зі змінами, внесеними Законом № 305- ІХ) організаційна структура Державного бюро розслідувань визначається Президентом України.

На виконання зазначених положень закону Указом Президента України від 05.02.2020 № 41/2020, затверджено нову організаційну структуру Державного бюро розслідувань.

Наказом Державного бюро розслідувань від 14.02.2020 № 42 затверджено нову структуру системи Державного бюро розслідувань та визнано таким, що втратив чинність, наказ Державного бюро розслідувань від 21.12.2017 № 1 «Про затвердження організаційної структури Державного бюро розслідувань».

Для забезпечення ефективності та належного виконання покладених на Державне бюро розслідувань завдань, як державного правоохоронного органу, щодо запобігання, виявлення, припинення, розкриття та розслідування злочинів, віднесених до його компетенції, слідчі Державного бюро розслідувань, в тому числі і ТУ ДЕР у м. Мелітополі, повинні відноситись до осіб рядового і начальницького складу.

На підставі положень статті 12, 13 Закону України «Про Державне бюро розслідувань», наказом Державного бюро розслідувань від 20.10.2020 № 202 ДСК «Про затвердження змін до штатного розпису ТУ ДБР у м. Мелітополь; наказом Державного бюро розслідувань від 30.12.2020 №303 ДСК «Про затвердження змін до наказів Державного бюро розслідувань» внесено зміни до штатного розпису ТУ ДБР у м. Мелітополі, які вводились в дію з 01.03.2020.

Так, відповідно до наказів ДБР від 20.10.2020 № 202 ДСК та від 30.12.2020 № 303 ДСК, посади державної служби у Першому слідчому відділі (відділі з розслідування злочинів у сфері службової діяльності та корупції) слідчого управління ТУ ДБР у м. Мелітополі, виведені з штатного розпису.

Водночас введено нові посади (іншої категорії) старшого та середнього начальницького складу, такі як старший слідчий в особливо важливих справах (підполковник ДБР), старший слідчий (майор ДБР) та слідчий (капітан ДБР).

Враховуючи дану обставину, наказом ТУ ДБР у м. Мелітополі «Про внесення змін до наказу ТУ ДБР у м. Мелітополі від 22.10.2020 № 135 о/с «Про попередження працівників» від 26.01.2021 № 4, Відділу кадрової роботи та державної служби ТУ ДБР у м. Мелітополі доручено персонально попередити працівників ТУ ДБР у м. Мелітополі, посади яких з 01.03.2021 скорочуються, про наступне вивільнення.

Відповідно до частини третьої статті 87 Закону України «Про державну службу», суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне вивільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої статті 87 у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів.

Так, 26.01.2021 складено попередження № 17-09/428/9-23/2021 про наступне вивільнення ОСОБА_1 , у зв`язку із скороченням посади державної служби, на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу», із яким позивач ознайомився 28.01.2021.

Таким чином, на підставі наказів ДБР від 20.10.2020 № 202 ДСК, від 30.12.2020 № 303 ДСК та наказів ТУ ДБР у м. Мелітополі від 22.10.2020 № 135- ос від 26.01.2021 № 4 ос, персонального попередження про наступне вивільнення від 26.01.2020 № 17-09/428/9-23/2021, ТУ ДБР у м. Мелітополі видано наказ від 26.02.2021 № 21-ос, припинено державну службу та звільнено позивача з посади державної служби.

При цьому, з урахуванням діючих на час спірних правовідносин норм частини 3 статті 87 Закону України "Про державну службу", які не були скасовані та неконституційними не визнавались, відсутні підстави вважати, що відповідач діяв неправомірно, не запропонувавши позивачу будь-яку вакантну посаду державної служби, оскільки це є правом державного органу, а не обов`язком.

Відповідач письмовий відзив на апеляційні скарги не подав.

Сторони про дату, час та місце апеляційного розгляду справи були повідомлені у визначеному законом порядку.

Позивач надав заяву, в якій просив провести розгляд справи без його участі.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційні скарги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та знайшло своє підтвердження під час апеляційного перегляду справи, що наказом Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі, 23.11.2018 № 23 о/с позивача призначено на посаду слідчого Першого слідчого відділу (відділу з розслідування злочинів у сфері службової діяльності та корупції), з 27.11.2018 як обраного за конкурсом (Протокол № 18 засідання конкурсної комісії № 2 з проведення відкритого конкурсу для призначення на посади у Державному бюро розслідувань від 17-18 жовтня 2018 року) з випробувальним строком 6 місяців.

Наказом ТУ ДБР у м. Мелітополі від 28.11.2018 № 25о/с позивача переведено на посаду слідчого Першого слідчого відділу (відділу з розслідування злочинів у сфері службової діяльності та корупції) слідчого управління з 28.11.2018.

Наказом ТУ ДБР у м. Мелітополі від 22.10.2020 року №135-ос «Про попередження працівників» наказано Сектору кадрової роботи та державної служби ТУ ДБР, розташованого у місті Мелітополі, персонально попередити працівників ТУ ДБР у м. Мелітополі, посади яких скорочуються з 01.02.2021 року, про наступне вивільнення.

Директором ТУ ДБР у м. Мелітополі 20.11.2020 позивача попереджено про наступне вивільнення. У вказаному попередженні за вих. № 17-09/13636/9-23/2020 від 18.11.2020 зазначено, що у зв`язку зі скороченням посади державної служби внаслідок затвердження структури ТУ ДБР у м. Мелітополі, відповідно до наказу ДБР від 15.10.2020 року №581 «Про затвердження структури та штатної чисельності територіальних управлінь Державного бюро розслідувань», затвердження змін до штатного розпису ТУ ДБР у м. Мелітополі, відповідно до наказу Державного бюро розслідувань від 20.10.2020 №202дск «Про затвердження змін штатного розпису ТУ ДБР у м. Мелітополі» та відповідно до наказу ДБР від 15.10.2020 року №583 «Про внесення змін до Переліку посад у територіальних управліннях Державного бюро розслідувань, що підлягають заміщенню особами рядового та начальницького складу, граничних спеціальних звань за цими посадами», попереджено про наступне скорочення посади слідчого Першого слідчого відділу (відділу з розслідування злочинів у сфері службової діяльності та корупції) слідчого управління територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі, з 01 лютого 2021 року та про звільнення на підставі п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу».

Із вказаним попередженням позивача ознайомлено 20.11.2020, рівнозначну або нижчу вакантні посади не запропоновано, незважаючи на те, що позивачем було зазначено на попередженні про порушення норм Конституції України, Закону України «Про Державне бюро розслідувань», Закону України «Про державну службу», про що міститься відповідна відмітка у попередженні.

Наказом ТУ ДБР у м. Мелітополі від 26.01.2021 року №4о/с внесено зміни до наказу ТУ ДБР, розташованого у місті Мелітополі, від 22.10.2020 року №135о/с в частині попередження працівників ТУ ДБР у м. Мелітополі з 01.02.2021 року, виклавши його у новій редакції: відкликано попередження працівників від 18.11.2020 року, відділу кадрової роботи та державної служби ТУ ДБР, розташованого у місті Мелітополі, наказано персонально попередити працівників ТУ ДБР у м. Мелітополі, посади яких скорочуються з 01.03.2021 року, про наступне вивільнення.

28.01.2021 року позивачу вручене повідомлення про відкликання попередження про наступне вивільнення від 18.11.2020 на підставі наказу ДБР від 30.12.2020 №303ДСК «Про затвердження змін до наказів ДБР», наказу ТУ ДБР у м. Мелітополі від 26.01.2021 №4 о/с, яким було внесено зміни до наказу ТУ ДБР у м. Мелітополі від 22.10.2020 №135 о/с «Про попередження працівників».

Також 28.01.2021 позивачу було вручене попередження за вих. № 17- 09/428/9-23/2021 від 26.01.2021, в якому зазначено, що відповідно до наказу ДБР від 15.10.2020 року №581 «Про затвердження структури та штатної чисельності територіальних управлінь Державного бюро розслідувань», затвердження змін до штатного розпису ТУ ДБР у м. Мелітополі, відповідно до наказу Державного бюро розслідувань від 20.10.2020 №202дск «Про затвердження змін штатного розпису ТУ ДБР у м. Мелітополі» та відповідно до наказу ДБР від 15.10.2020 року №583 «Про внесення змін до Переліку посад у територіальних управліннях Державного бюро розслідувань, що підлягають заміщенню особами рядового та начальницького складу, граничних спеціальних звань за цими посадами», керуючись наказом Державного бюро розслідувань від 30.12.2020 №303дск «Про затвердження змін до наказів Державного бюро розслідувань» та наказом Державного бюро розслідувань від 25.01.2021 № 43дск «Про затвердження та введення в дію штатного розпису територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі на 2021 рік», попереджено про наступне скорочення посади слідчого Першого слідчого відділу (відділу з розслідування злочинів у сфері службової діяльності та корупції) слідчого управління територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі, з 01 березня 2021 року та про звільнення на підставі п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу».

Після отримання попереджень про звільнення, як відкликаного так і чинного, позивач звертався до Директора ТУ ДБР у м. Мелітополі Гаврилюка І.Д. із заявами від 30.11.2020, 16.01.2021, 15.02.2021 про переведення його на посаду старшого слідчого або слідчого Першого слідчого відділу (із дислокацією у м. Мелітополі), Другого слідчого відділу (із дислокацією у м.Запоріжжі) чи Третього слідчого відділу (із дислокацією у м. Херсоні) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованому у місті Мелітополі.

На заяву від 30.11.2020 позивачем відповіді не отримано.На заяву від 16.01.2021 отримано відповідь про те, що підстави для задоволення його заяви відсутні із посиланням на те, що переведення допускається лише з посади на посаду державної служби у системі ДБР за згодою державного службовця без обов`язкового проведення конкурсу на іншу нижчу або рівнозначну вакантну або тимчасово вакантну посаду, за умови відповідності кваліфікаційним вимогам та критеріям професійної придатності для відповідної посади, у порядку, визначеному Законом України «Про державну службу.

24.02.2021 позивач звернувся до Директора ТУ ДБР у м. Мелітополі Гаврилюка І.Д. із заявою про надання згоди на переведення його на рівнозначну посаду або, як виняток, нижчу посаду державної служби в Територіальному управлінні Державного бюро розслідувань, розташованому у місті Мелітополі.

На заяви від 15.02.2021, 24.02.2021 позивач отримав відповіді про те, що застосування положень абз. 3 ч. 3 ст. 87 Закону України «Про державну службу» належало до дискреційних повноважень суб`єкта призначення.

Наказом ТУ ДБР у м. Мелітополі від 26.02.2021 №21 о/с позивача звільнено з посади слідчого Першого слідчого відділу (відділу з розслідування злочинів у сфері службової діяльності та корупції) слідчого управління, 01.03.2021, у зв`язку із скороченням посади державної служби внаслідок зміни штатного розпису, з припиненням державної служби.

Як вказано у спірному наказі, підставою для його прийняття є: наказ Державного бюро розслідувань від 20.10.2020 № 202дск, наказ Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі від 22.10.2020 № 135 о/с, наказ Державного бюро розслідувань від 30.12.2020 № 303дек, наказ Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі від 26.01.2020 № 4 о/с, персональне попередження про наступне вивільнення від 26.01.2020 № 17-09/428/9-23/2021.

Не погоджуючись із правомірністю звільнення з посади, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Задовольняючи частково адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що звільнення позивача на підставі положень п. 1 ч.1 ст. 87 Закону України № 889-VIII від 10 грудня 2015 року «Про державну службу» є протиправним, порушує принципи верховенства права, допускає дискримінацію та порушення базових принципів державної служби, а також суперечить висновкам Європейського суду з прав людини. На думку суду, на час попередження позивача про звільнення відбулось законодавче звуження обсягу трудових гарантій прав державних службовців в частині обов`язку суб`єкта призначення здійснити пропозиції державному службовцю рівнозначної посади, іншої рівнозначної посади державної служби, нижчої посади державної служби, переведення на інші посади державної служби в цьому або в іншому органі, тобто права на подальшу працю на посадах державної служби у разі скорочення та поклав означені питання на розсуд суб`єкта призначення. Разом з тим, обов`язок щодо запропонування відповідної рівнозначної посади, як це визначено нормами Кодексу законів про працю України, визначені зокрема статтею 49-2, скасований не був. Отже, за рішенням суб`єкта призначення, зокрема директором Державного бюро розслідувань (або виконуючим обв`язки директора), позивач повинен був отримати пропозицію про призначення на нову рівнозначну посаду яка утворилась згідно штатного розпису, або інші посади державної служби. Крім того, формулювання вжите у частині третій статті 87 Закону № 889-VIII слово «може» пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності), одночасно не звільняє суб`єкта призначення або керівника державної служби від обов`язку обґрунтувати неможливість такого пропонування, окрім посилання вказаних осіб на слово «може» у цій нормі. У зв`язку викладеним, суд дійшов висновку, що до позивача застосована норма п. 1 ч.1 ст. 87 Закону України № 889-VIII від 10 грудня 2015 року «Про державну службу», яка суперечить самому Закону України «Про державну службу» та Конституції України, та які були в подальшому виключені самим законодавцем. Відповідачем ні під час надання позивачу відповідей на його багаточисельні звернення про переведення, ні під час розгляду справи суду не обґрунтовано підстав неможливості пропозиції посади позивачу та переведення за наявності вільної посади державної служби, окрім посилання на слово «може» вжите у частині третій статті 87 Закону № 889-VIII та зазначенням того, що ці повноваження є дискреційними.В зв`язку з чим, суд дійшов висновку про протиправність оскаржуваного наказу про звільнення позивача та необхідність його скасування у судовому порядку. Оскільки звільнення позивача було незаконне, він підлягає поновленню на попередній посаді із стягненням середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

При цьому, відмовляючи в задоволенні позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди та поновлення позивача на рівнозначній посаді, суд дійшов висновку про їх необґрунтованість.

Згідно ч. 1ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 3 ст. 308 КАС України).

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку про наступне.

Статтею 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування (п. 17 ч. 1 ст. 4 КАС України).

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях визначені Законом України "Про державну службу".

Частинами першою та другою статті 1 цього Закону визначено, що державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави.

Державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.

За приписами частини першої статті 3 Закону України "Про державну службу", цей Закон регулює відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця.

Положеннями статті 14 Закону України "Про Державне бюро розслідувань" передбачено, що служба в Державному бюро розслідувань є державною службою особливого характеру, що полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (частина 2). На службу до Державного бюро розслідувань приймаються на конкурсній основі в добровільному порядку (за контрактом) громадяни України, які спроможні за своїми особистими, діловими та моральними якостями, віком, освітнім і професійним рівнем та станом здоров`я ефективно виконувати відповідні службові обов`язки. Прийняття громадян України на службу до Державного бюро розслідувань без проведення конкурсу забороняється, крім випадків, передбачених цим Законом. Кваліфікаційні вимоги та критерії професійної придатності для зайняття посад у підрозділах Державного бюро розслідувань затверджуються Директором Державного бюро розслідувань (частина 3).

Отже законодавець при регулюванні трудових відносин при проходженні та припинені державної служби згідно Закону України "Про державну службу" та державної служби особливого характеру згідно Закону України "Про Державне бюро розслідувань" встановив певні відмінності у правовому статусі осіб, які належать до різних за родом і умовами діяльності категорій службовців, у тому числі введено особливості щодо проходження служби та реалізації повноважень працівників Державного бюро розслідувань.

Положеннями частини третьої статті 5 Закону України "Про державну службу" визначено, що дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців в частині відносин, не врегульованих цим законом.

Відповідно до п. 4 ч.1ст. 83 Закону України "Про державну службу", державна служба припиняється: за ініціативою суб`єкта призначення (статті 87, 87-1 цього Закону).

Пунктом 1 частини 1 статті 87 Закону України "Про державну службу" у редакції Закону №117-ІХ від 19.09.2019, чинній на момент попередження позивача про наступне вивільнення та на момент його звільнення передбачалося, що підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є, зокрема, скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.

Суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів. Суб`єкт призначення або керівник державної служби може пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності). При цьому не застосовуються положення законодавства про працю щодо обов`язку суб`єкта призначення отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на звільнення (частина 3 статті 87 Закону України "Про державну службу").

12 листопада 2015 року Верховна Рада України прийняла Закон України "Про Державне бюро розслідувань", який визначає правові основи організації та діяльності Державного бюро розслідувань.

Постановою Кабінету Міністрів України №127 від 29 лютого 2016 року утворено Державне бюро розслідувань.

Згідно статті 1 Закону України "Про Державне бюро розслідувань" (у редакції, чинній до 27.12.2019 року) Державне бюро розслідувань є центральним органом виконавчої влади, що здійснює правоохоронну діяльність з метою запобігання, виявлення, припинення, розкриття та розслідування злочинів, віднесених до його компетенції.

Водночас, 03 грудня 2019 року Верховною Радою України прийнято Закон України "Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення діяльності Державного бюро розслідувань", який набрав чинності 27 грудня 2019 року та яким внесено зміни до Закону України "Про Державне бюро розслідувань".

Так, згідно зі статтею 1 Закон України "Про Державне бюро розслідувань" (у редакції, чинній з 27.12.2019 року) Державне бюро розслідувань є державним правоохоронним органом, на який покладаються завдання щодо запобігання, виявлення, припинення, розкриття та розслідування злочинів, віднесених до його компетенції.

Тобто, відбулась зміна правового статусу Державного бюро розслідувань з центрального органу виконавчої влади на державний правоохоронний орган.

Систему Державного бюро розслідувань складають центральний апарат, територіальні управління, спеціальні підрозділи, навчальні заклади та науково-дослідні установи. У складі Державного бюро розслідувань діють слідчі, оперативні підрозділи, підрозділи внутрішнього контролю та інші підрозділи. Організаційна структура Державного бюро розслідувань визначається Президентом України (ч. 1 ст. 9 Закону України "Про Державне бюро розслідувань").

Відповідно до статті 14 Закону України "Про Державне бюро розслідувань" до працівників Державного бюро розслідувань належать особи рядового і начальницького складу, державні службовці та особи, які уклали трудовий договір (контракт) із Державним бюро розслідувань (ч.1). Служба в Державному бюро розслідувань є державною службою особливого характеру, що полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України. Час проходження служби в Державному бюро розслідувань зараховується до страхового стажу, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби відповідно до закону (ч.2). На службу до Державного бюро розслідувань приймаються на конкурсній основі в добровільному порядку (за контрактом) громадяни України, які спроможні за своїми особистими, діловими та моральними якостями, віком, освітнім і професійним рівнем та станом здоров`я ефективно виконувати відповідні службові обов`язки (ч.3).

На підставі викладеного, працівники Державного бюро розслідувань є особами рядового і начальницького складу, державними службовцями та особами, які уклали трудовий договір (контракт).

При цьому, враховуючи правовий статус Державного бюро розслідувань, державні службовці, які працюють у вказаному правоохоронному органі на відміну від державних службовців органів виконавчої влади мають певні особливості вступу, проходження та припинення державної служби, які визначені спеціальним законодавством, зокрема Законом України "Про Державне бюро розслідувань".

Судовим розглядом встановлено, що Наказом ДБР від 15.10.2020 року №581 «Про затвердження структури та штатної чисельності територіальних управлінь Державного бюро розслідувань», було затверджено (п.1.4.) структуру територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі, штатною чисельністю 75 штатних одиниць.

15.10.2020 року наказом ДБР від 15.10.2020 року №583 внесено зміни до Переліку посад у територіальних управліннях ДБР, що підлягають заміщенню особами рядового та начальницького складу, граничних спеціальних звань за цими посадами, затвердженого наказом ДБР від 08.07.2020 року №323.

Наказом ДБР від 20.10.2020 року № 202 ДСК «Про затвердження змін до штатного розпису Територіального управління Державного бюро розслідувань у м. Мелітополі», відповідно до пунктів 4,8 частини першої та частини другої статті 12 Закону України «Про Державне бюро розслідувань», пункту 1 частини першої Закону України «Про державну службу», та Переліку посад у територіальних управліннях ДБР, що підлягають заміщенню особами рядового та начальницького складу, граничних спеціальних звань за цими посадами, затвердженого наказом ДБР від 08.07.2020 року №323 (із змінами), затверджено зміни до штатного розпису ТУ ДБР, розташованого у місті Мелітополі на 2020 рік №3 (вводиться в дію з 01.12.2020), №4 (вводяться в дію з 23.12.2020), №5 (вводяться в дію з 04.01.2021), №6 (вводяться в дію з 01.02.2021), відповідно до яких штатна чисельність складатиме 75 одиниць.

Відповідно до змін до штатного розпису на 2020 рік №6 ТУ ДБР, розташованого у місті Мелітополі, посади державної служби у слідчому управління ТУ ДБР у м. Мелітополі виведені з штатного розпису (всього виведено 53 штатні посади) та водночас введено нові посади (іншої категорії) старшого та середнього начальницького складу всього 24 штатні посади, а саме:

Перший слідчий відділ (з дислокацією у м. Мелітополі) зі штатом: начальник відділу - 1 штатна посада (старший начальницький склад, підполковник ДБР), старший слідчий - 1 штатна посада (старший начальницький склад, майор ДБР), слідчий - 2 штатні посади (середній начальницький склад, капітан ДБР), всього 4 посади начальницького та середнього складу;

Другий слідчий відділ (з дислокацією у м. Запоріжжі) зі штатом: начальник відділу - 1 штатна посада (старший начальницький склад, підполковник ДБР), заступник начальника відділу - 1 штатна посада (старший начальницький склад, підполковник ДБР), старший слідчий - 4 штатні посади (старший начальницький склад, майор ДБР), слідчий - 4 штатні посади (середній начальницький склад, капітан ДБР), всього 10 посад начальницького та середнього складу;

Третій слідчий відділ (з дислокацією у м. Херсоні) зі штатом: начальник відділу - 1 штатна посада (старший начальницький склад, підполковник ДБР), заступник начальника відділу - 1 штатна посада (старший начальницький склад, підполковник ДБР), старший слідчий - 4 штатні посади (старший начальницький склад, майор ДБР), слідчий - 4 штатні посади (середній начальницький склад, капітан ДБР), всього 10 посад начальницького та середнього складу.

Наказом ДБР від 30.12.2020 року № 303 ДСК затверджено зміни до наказів ДБР, зокрема, пунктом 7 наказу ДБР від 30.12.2020 року № 303 ДСК наказано у пункті 4 наказу ДБР від 20.10.2020 року № 202ДСК словосполучення «з 01 лютого 2021 року» замінити на словосполучення «з 01 березня 2021 року».

Наказом ДБР від 25.01.2020 року № 43ДСК затверджено та введено в дію штатний розпис Територіального управління ДБР, розташованого у місті Мелітополі, штатною чисельністю 75 одиниць.

Згідно із службовою запискою начальника відділу кадрової роботи та державної служби ТУ ДБР у м. Мелітополі, адресованої Директорові ТУ ДБР у м. Мелітополі, від 30.04.2021 року штатна чисельність Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі, була скорочена на 40 посад.

Отже, внаслідок реалізації зазначених наказів ДБР посади державної служби у слідчому управлінні Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі, були повністю виведені зі штатного розпису територіального управління, в тому числі і посада, яку займав позивач - слідчий другого слідчого відділу виведена зі штатного розпису, що підтверджується матеріалами справи.

Водночас введено посаду слідчого середнього начальницького складу (капітан ДБР).

За викладених обставин, у зв`язку зі зміною правового статусу Державного бюро розслідувань (центральний орган виконавчої влади перетворений у державний правоохоронний орган) була скорочена посада державної служби, яку обіймав позивач, внаслідок змін штатного розпису Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м.Мелітополі.

На підставі вищевикладеного, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про наявність факту скорочення посади державної служби, яку обіймав позивач, внаслідок змін штатного розпису ТУ ДБР у м. Мелітополі.

Колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскаржуваний наказ про звільнення позивача підписаний уповноваженою особою суб`єкта призначення.

Так, згідно частини 1 статті 3 Закону України "Про Державне бюро розслідувань", одним з принципів функціонування Державного бюро розслідувань є єдиноначальність у реалізації повноважень Державного бюро розслідувань.

Положенням ч. 3 ст. 13 Закону України "Про Державне бюро розслідувань" Директор територіального управління Державного бюро розслідувань, зокрема: організовує роботу відповідного територіального управління щодо виконання повноважень Державного бюро розслідувань, наказів і розпоряджень Директора Державного бюро розслідувань; призначає на посади та звільняє з посад працівників відповідного територіального управління, крім тих, які призначаються Директором Державного бюро розслідувань відповідно до статті 12 цього Закону.

Відповідно до абзацу 8 пункту 3 розділу III Положення про Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Мелітополі затвердженого наказом ДБР від 29.12.2020 року № 875, Директор ТУ ДБР призначає на посади та звільняє з посад працівників ТУ ДБР, крім тих, яких призначає Директор ДБР.

З огляду на викладене, директор ТУ ДБР є найвищою посадою у відповідному ТУ Державного бюро розслідувань, яка законом уповноважена призначати на посади і звільняти з посад працівників ТУ ДБР, крім тих, яких призначає Директор ДБР, а суб`єктом призначення в розумінні пункту 7 частини 1 статті 2 Закону України «Про державну службу».

Оспорюваний наказ про звільнення від 26.02.2021 року № 21 о/с підписаний т.в.о. ТУ ДБР у м.Мелітополі ОСОБА_2 .

На момент спірних відносин, ОСОБА_2 займав посаду заступника директора ТУ ДБР у м. Мелітополі.

Згідно із листом заступника директора ТУ ДБР у м. Мелітополі ОСОБА_2 від 23.02.2021 року №17-09/1314/9-23/2021, адресованого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3, директор територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі Гаврилюк Ігор Дмитрович з 23.02.2021 року перебував на лікарняному.

Відповідно до частини 5 статті 13 Закону України "Про Державне бюро розслідувань", у разі відсутності директора територіального управління Державного бюро розслідувань або тимчасової неможливості здійснення ним своїх повноважень його обов`язки виконує заступник, а за наявності двох заступників - найстарший за віком заступник.

Відтак, директор ТУ ДБР у м. Мелітополі, як і особа, яка тимчасово наділена законом виконувати його обов`язки у разі відсутності директора територіального управління Державного бюро розслідувань або тимчасової неможливості здійснення ним своїх повноважень, є тією особою, яка законом наділена імперативними повноваженнями призначати та звільняти працівників відповідного Територіального управління.

За таких обставин, наказ ТУ ДБР у м. Мелітополі від 26.02.2021року № 21 о/с про звільнення позивача підписаний уповноваженою особою суб`єкта призначення.

Разом з тим, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції, що звільнення позивача на підставі положень п. 1 ч.1 ст. 87 Закону України № 889-VIII від 10 грудня 2015 року «Про державну службу» є протиправним, порушує принципи верховенства права, допускає дискримінацію та порушення базових принципів державної служби, виходячи з наступного.

Так, на момент прийняття оскаржуваного наказу діяла редакція Закону України "Про державну службу", якою чітко врегульована процедура звільнення державних службовців у зв`язку з припиненням державної служби за ініціативою суб`єкта призначення.

Так, за змістом частини першої статті 87 Закону України "Про державну службу" скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців є підставою для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення.

Отже, наведена правова норма пов`язує припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення не лише зі скороченням чисельності або штату державних службовців, а й зі скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців.

На підставі вищевикладеного, враховуючи факт скорочення посади державної служби, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстави для звільнення позивача, передбаченої пунктом 1 частини 1 статті 87 Закону України "Про державну службу".

Слід зазначити, що редакція статті 87 Закону України "Про державну службу" зі змінами, внесеними згідно із Законом України від 19 вересня 2019 року № 117-IX "Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади", які набули чинності з 25 вересня 2019 року, була чинною на момент прийняття оскаржуваного наказу про звільнення та підлягала застосуванню.

При цьому, аналіз положень Закону України "Про державну службу", яким визначалася підстава припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення на момент прийняття оспорюваного наказу, свідчить, що суб`єкт призначення не зобов`язаний був пропонувати позивачу іншу рівноцінну посаду державної служби, а в разі відсутності такої - іншу роботу (посаду державної служби) у цьому державному органі.

Вказаний висновок викладено Верховним Судом у постанові від 29.11.2022 року по справі №280/9533/20 та, з урахуванням ч. 5 ст. 242 КАС України підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

У постанові від 10.08.2022 у справі № 560/586/21 Верховний Суд також вказав, що вжите у частині третій статті 87 Закону України «Про державну службу» слово «може», означає, що на суб`єкта призначення або керівника державної служби не покладається обов`язок з працевлаштування працівників, що вивільняються. Вирішення питання пропонувати державному службовцю вакантну посаду чи ні законодавець залишив на розсуд суб`єкта призначення.

Аналогічна правова позиція щодо розуміння/тлумачення частини третьої статті 87 Закону України «Про державну службу», у редакції, яка діяла станом на момент початку процедури звільнення позивача у цій справі, міститься у постановах Верховного Суду від 28.07.2021 у справі № 640/11024/20, від 13.10.2021 у справі № 520/11687/2020, від 09.12.2021 у справі № 640/20284/20, від 02.06.2022 у справі № 420/3541/20.

В зв`язку з чим, колегія суддів вважає помилковими висновки суду першої інстанції, що відповідачем протиправно не обґрунтовано підстав неможливості пропозиції посади позивачу та переведення за наявності вільної посади державної служби, окрім посилання на слово «може» вжите у частині третій статті 87 Закону України «Про державну службу» та зазначенням того, що ці повноваження є дискреційними.

На підставі викладеного та враховуючи факт скорочення посади державної служби, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що відповідач при звільненні позивача дотримався вимог чинного законодавства.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 77 та ч. 1 ст. 90 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, в суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Колегія суддів зазначає, що позивачем, як під час розгляду справи у суді першої інстанції так і під час її апеляційного перегляду, не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження обґрунтованості заявлених позовних вимог.

Натомість, відповідач, будучи суб`єктом владних повноважень та заперечуючи проти позову, довів правовірність звільнення позивача з посади.

В силу ч. 2ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що приймаючи оскаржуваний наказ відповідач діяв у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а також з використанням повноважень з метою, з якою ці повноваження йому надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення; безсторонньо (неупереджено), добросовісно та розсудливо.

Колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (№ 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (№ 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (RuizTorijav.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

З огляду на встановлені обставини, а також приймаючи до уваги те, що відповідачем було доведено правомірність прийняття оскаржуваного наказу, позовні вимоги щодо його скасування є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

Оскільки позовні вимоги про поновлення позивача на посаді та виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідними від вимог про скасування оскаржуваного наказу, підстави для їх задоволення також відсутні.

При цьому, з урахуванням положень ст. 308 КАС України, рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог не підлягає апеляційному перегляду, оскільки позивачем не оскаржено, а апеляційні скаргивідповідачів відповідних доводів в цій частині не містять.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

На підставі викладеного, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про відмову у їх задоволенні.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 326, 327 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги Державного бюро розслідувань та Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі задовольнити.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 22.11.2021 року по справі №520/5118/21 скасувати.

Прийняти нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 .

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя (підпис)Н.С. Бартош
Судді(підпис) (підпис) З.Г. Подобайло А.М. Григоров
Повний текст постанови складено 25.01.2023 року.