Справа № 640/7926/21
Суддя: Сорочко Євген Олександрович
Дата ухвалення: 2023-01-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/7926/21 Суддя (судді) суду 1-ї інстанції:
ПОСТАНОВА

Іменем України

25 січня 2023 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Сорочка Є.О.,

суддів Федотова І.В.,

Коротких А.Ю.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 грудня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Печерського районного управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язати вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва із позовом до Печерського районного управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві, в якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність Печерського районного управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві щодо не нарахування та невиплати на користь позивача грошового забезпечення, а саме, доплати за роботу в нічний час за період 2000-2006 роки, матеріальної допомоги за 2000-2006 роки;

- стягнути з Печерського районного управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві на користь позивача доплату за роботу в нічний час у розмірі 35% посадового окладу за 2000 рік в сумі 269,50 грн, за 2001 рік в сумі 462,00 грн, за 2002 рік в сумі 462,00 грн, за 2003 рік в сумі 462,00 грн, за 2004 рік в сумі 525,00 грн, за 2005 рік в сумі 525,00 грн, за 2006 рік в сумі 525,00 грн;

- стягнути з Печерського районного управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві на користь позивача матеріальну допомогу за 2000 рік в сумі 247,50 грн, за 2001 рік в сумі 495,00 грн, за 2002 рік в сумі 552,00 грн, за 2003 рік в сумі 572,23 грн, за 2004 рік в сумі 643,75 грн, за 2005 рік в сумі 754,69 грн, за 2006 рік в сумі 1249,23 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачу в порушення норм чинного законодавства не нараховано та не сплачено матеріальну допомогу в розмірі місячного грошового забезпечення на рік та доплату за роботу в нічний час у розмірі 35% посадового окладу.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 грудня 2021 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного з`ясування усіх фактичних обставин у справі. Апелянт вказує, що право на отримання матеріальної допомоги було гарантоване Указом Президента України від 13.10.1996 №926/96.

Згідно п.3 ч.1 ст.311 КАС України справу розглянуто в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, судом першої інстанції встановлено і підтверджується матеріалами справи, що наказом УМВС України в Херсонській області № 384 о/с від 06 листопада 2015 року підполковника міліції ОСОБА_1. - старшого дільничного інспектора міліції сектору дільничних інспекторів міліції Комсомольського районного відділу Херсонського міського управління УМВС звільнено з органів внутрішніх справ з 06 листопада 2015 року у запас Збройних Сил.

25 січня 2021 року позивач звернувся до відповідача з заявою, у відповідь на яку листом від 23 лютого 2021 року № 1/К-17лк-Пд відповідачем на адресу позивача направлено довідки про розмір його грошового забезпечення у період з 2000 року по 2006 рік.

Вважаючи протиправною бездіяльність Печерського районного управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві щодо не нарахування та невиплати на користь позивача грошового забезпечення, а саме, доплати за роботу в нічний час за період 2000-2006 роки, матеріальної допомоги за 2000-2006 роки, позивач звернувся з позовом до суду.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, дійшов висновку, що матеріали справи не містять відповідних доказів, які б підтверджували правомірність позовних вимог позивача.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції при прийнятті цієї постанови виходить з такого.

Частина перша статті 19 Закону України «Про міліцію» (далі - Закон № 565-ХІІ) передбачає, що форми і розміри грошового забезпечення працівників міліції встановлюються Кабінетом Міністрів України і повинні забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування якісного особового складу міліції, диференційовано враховувати характер і умови роботи, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності і компенсувати їх фізичні та інтелектуальні затрати.

Статтею 20 Закону № 565-ХІІ установлено, що для працівників міліції встановлюється 41-годинний робочий тиждень. У необхідних випадках особи рядового і начальницького складу несуть службу понад встановлену тривалість робочого часу, а також у вихідні та святкові дні.

Оплата праці в надурочний і нічний час, у вихідні та святкові дні провадиться відповідно до вимог законодавства.

Пункт 21 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року № 114 (далі - Положення №114) визначає, що для осіб рядового і начальницького складу встановлюється 41-годинний робочий тиждень. У необхідних випадках вони несуть службу понад установлену тривалість робочого часу, а також у вихідні та святкові дні. Оплата праці в понадурочний, нічний час, у вихідні та святкові дні провадиться відповідно до законодавства.

Внутрішній розпорядок в органах внутрішніх справ, а також у навчальних закладах (навчальних підрозділах), що здійснюють підготовку, перепідготовку і підвищення кваліфікації начальницького складу Міністерства внутрішніх справ, встановлюється з урахуванням особливостей діяльності різних служб і підрозділів.

При змінній роботі (службі) і безперервному чергуванні встановлюється однакова тривалість денної, вечірньої та нічної зміни.

Особи рядового і начальницького складу зобов`язані проходити службу там, де це викликано інтересами служби і обумовлено наказами прямих начальників.

Направлення для проходження служби за межами республіки здійснюється за згодою працівника в порядку, встановленому законодавством.

Порядок та умови виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ у зазначений період визначалися Указом Президента України «Про умови грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу» від 4 жовтня 1996 року №926/96.

Відповідно до абз.2 п.2 зазначеного Указу доплату за службу в нічний час, встановлено в розмірі 35 % посадового окладу.

Пункт 1 постанови Кабінету Міністрів України від 14 вересня 1991 року № 197 «Про порядок компенсації особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ за службу понад установлений законодавством робочий час, а також у дні щотижневого відпочинку та святкові дні» (далі - Постанова № 197) передбачає, що при залученні осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, які утримуються за рахунок коштів республіканського та місцевих бюджетів, а також коштів, що надходять за договорами від міністерств, відомств, підприємств, установ, організацій і громадян, до несення служби понад установлений законодавством робочий час оплата їхньої праці за цей час провадиться у розмірах, передбачених законодавством України про працю, з розрахунку посадового окладу й окладу за спеціальним званням.

Служба осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ у дні щотижневого відпочинку та святкові дні може компенсуватися за їхньою згодою наданням іншого дня відпочинку або в грошовій формі у подвійному розмірі.

Пункт 2 постанови Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2007 року № 1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (далі - Постанова №1294) регламентує, що виплата грошового забезпечення військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу здійснюється в порядку, що затверджується Міністерством оборони, Міністерством внутрішніх справ, Міністерством інфраструктури, Державною службою з надзвичайних ситуацій, Службою безпеки, Адміністрацією Державної прикордонної служби, Управлінням державної охорони, Службою зовнішньої розвідки, Державною пенітенціарною службою, Адміністрацією Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації (далі - державні органи).

Згідно з пунктом 3.7 розділу III Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, затвердженої наказом МВС України від 31 грудня 2007 року № 499 (далі - Інструкція №499), при залученні осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ до несення служби понад установлений законодавством робочий час виплата грошового забезпечення проводиться з розрахунку посадового окладу й окладу за спеціальним званням.

Годинна ставка обчислюється шляхом поділу місячного посадового окладу та окладу за спеціальним званням на кількість годин робочого часу в поточному місяці. При цьому понаднормові роботи не повинні перевищувати для кожного працівника чотирьох годин протягом двох днів поспіль і 120 годин на рік.

Служба осіб рядового і начальницького складу у дні щотижневого відпочинку та святкові дні може компенсуватися за їхньою згодою шляхом надання їм іншого дня відпочинку або в грошовій формі. Компенсація понаднормових робіт шляхом надання відгулів не допускається.

Підставою для залучення працівників органів внутрішніх справ до понаднормової служби чи в дні щотижневого відпочинку та святкові дні є: а) письмові накази керівників органів внутрішніх справ; б) графіки нарядів чергувань, затверджені керівниками органів внутрішніх справ.

Облік робочого часу здійснюється шляхом ведення щомісячного табеля з обов`язковою відміткою в ньому кількості відпрацьованих годин.

Службою в нічний час вважається виконання особами рядового і начальницького складу органів, підрозділів установ і навчальних закладів внутрішніх справ службових обов`язків у період з 22.00 до 06.00.

Особам, які несуть службу в нічний час, надається перерва для відпочинку та харчування тривалістю не більше двох годин. Перерва для відпочинку і харчування не включається в робочий час.

Особам добового наряду під час чергування почергово надаються перерви для вживання їжі та короткочасного відпочинку. Загальна тривалість такої перерви становить 4 години (2 години вдень і 2 години вночі), яка не враховується в робочий час.

Оплата праці в надурочний час у подвійному розмірі годинної ставки передбачена частиною першою статті 106 Кодексу законів про працю України.

Порядок залучення працівників органів внутрішніх справ до несення служби понад встановлений законодавством робочий час, у тому числі в нічний час, визначено у наказі МВС України від 17 грудня 1991 року № 530, згідно з яким підставами для залучення працівників до понаднормової роботи є графіки нарядів чергувань, затверджені письмовими наказами керівника відповідного розділу. Облік часу роботи, оформлення та подання до фінансової служби документів для нарахування грошової компенсації за надурочний час здійснюється шляхом ведення щомісячного табеля на кожного працівника. У разі відсутності зазначених документів, додаткова оплата понаднормової служби не проводиться.

Згідно з Інструкцією про порядок додаткової оплати працівників ОВС України за роботу в нічний час, затвердженою наказом МВС України від 30.04.1992 №235, та Порядком, затвердженим наказом МВС України від 17.12.1991 №530, облік роботи (годин) співробітників, які працюють у нічний час, здійснюється шляхом ведення щомісячних табелів.

Із аналізу наведених правових норм слідує, що в разі залучення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ до служби в нічний час, до табеля обліку робочого часу вносилась кількість відпрацьованих в нічний час годин, що було підставою для проведення відповідних доплат.

Разом із тим, матеріали справи не містять документів, які б свідчили про залучення позивача до служби в нічний час, таких як наказів, табелів обліку понаднормового виходу, табелів обліку використання робочого часу щодо підтвердження виконання роботи, книги нарядів щодо залучення до служби в нічний час.

Натомість, наказом Головного архівного управління при Кабінеті Міністрів України від 20 липня 1998 року №41 «Про затвердження Переліку типових документів», зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 17 вересня 1998 року за №576/3016, строк зберігання документів (зведення, відомості, листування) про облік робочого часу визначався 3 роки.

В свою чергу, відповідач стверджує, що позивач до роботи в нічний час, не залучався.

Суд першої інстанції вірно вказав, що позивач отримуючи грошове забезпечення щомісяця, мав знати про невиплату йому доплати за роботу у нічний час та своєчасно звернутись до роботодавця із відповідним запитом про отримання підтверджуючої інформації.

Своєю бездіяльністю позивач сам унеможливив отримання належних доказів для відновлення його порушеного права.

Щодо посилань апелянта на те, що змісту ст.2 Указу Президента України №296/96 від 04.10.1996 «Про умови грошового забезпечення осіб рядового та начальницького складу та оплати праці працівників органів внутрішніх справ» чітко слідує, що отримувачами доплати за роботу у нічний час у розмірі 35 відсотків посадового окладу є всі особи рядового та начальницького складу органів внутрішніх справ без якого-небудь іншого документального оформлення, то колегія суддів не приймає їх до уваги як такі, що ґрунтуються на помилковому тлумаченні норм законодавства.

Таким чином, за відсутності доказів в справі колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги позивача у частині визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не нарахування та невиплати позивачу доплати за роботу у нічний час за 2000-2006 року та стягнення з відповідача доплати за роботу в нічний час за 2000-2006 роки не підлягають задоволенню.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 04 грудня 2019 року у справі №825/66/16.

Відповідно до частини 1 статті 19 Закону України «Про міліцію» форми і розміри грошового утримання працівників міліції встановлюються Кабінетом Міністрів України і повинні забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування якісного особового складу міліції, диференційовано враховувати характер і умови роботи, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності і компенсувати їх фізичні та інтелектуальні затрати.

Пунктом 2 Указу Президента України від 04 жовтня 1996 року № 926/26 «Про умови грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплати праці працівників органів внутрішніх справ» (далі - Указ № 926/26) з метою впорядкування грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ постановлено: виплачувати особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ матеріальну допомогу в розмірі місячного грошового забезпечення на рік (цей Указ набирав чинності з 1 грудня 1996 року, втратив чинність 01 січня 2008 року).

Зазначеним нормативно-правовим актом виплати, визначені пунктом 2, на відміну від виплат, передбачених пунктом 3 цього Указу, не обмежувались розміром асигнувань, що виділяються на утримання цих органів та їх проведення було не правом, а обов`язком керівників органів внутрішніх справ.

Проте, порядку виплати матеріальної допомоги зазначений указ не передбачав.

Разом з тим, наказом Міністерства внутрішніх справ України від 30 червня 2005 року № 501 затверджені Методичні рекомендації про порядок застосування нормативно - правових актів з питань грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ та умов оплати праці працівників, які не мають спеціальних звань рядового і начальницького складу.

Пункт 60 зазначених рекомендацій передбачав, що матеріальна допомога виплачується у розмірі місячного грошового забезпечення на рік, а для працівників юридичних служб (передбачених пунктом 29.) розміри матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та допомоги для оздоровлення у розмірі двомісячного грошового забезпечення. Фактичні витрати на матеріальну допомогу, відповідно до вимог бюджетного законодавства, проводяться тільки в межах затвердженого фонду оплати праці. Преміювання осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ провадиться відповідно до їх особистого внеску в загальні результати роботи у відсотках до місячного грошового забезпечення в межах фонду преміювання, створеного в розмірі чотиримісячного фонду грошового забезпечення, без обмеження індивідуальних премій максимальними розмірами. Місячний фонд преміювання становить 33,3% грошового забезпечення.

Зазначене свідчить, що питання виплати матеріальної допомоги та її розмір у спірний період були правом керівника, а не його обов`язком, оскільки, як і премія обмежувалося розміром фонду оплати праці.

Крім того, відповідно до пункту 3 методичних рекомендацій, підставою для виплати грошового забезпечення є наказ про встановлення відповідних окладів, надбавок, доплат тощо.

Судом першої інстанції встановлено та апелянтом не спростовано відсутність у відповідача рапортів про виплату допомоги позивачу за 2000-2006 роки.

Аналізуючи спеціальне законодавство, яке регулює порядок проходження служби в міліції, слід дійти висновку, що формою звернення з підлеглого до керівника був і залишається рапорт.

Таким чином, для включення керівником до наказу про отримання матеріальної допомоги, підлеглий повинен був повідомити керівника про необхідність у матеріальній допомозі шляхом подання рапорту.

Судом першої інстанції встановлено та апелянтом не спростовано відсутність у відповідача рапортів про виплату допомоги позивачу за 2000-2006 роки.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскільки відсутні докази звернення позивача з рапортом про виплату йому допомоги за 2000-2006 роки, тому відсутні підстави для визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо ненарахування та невиплати на користь позивача матеріальної допомоги за вказаний період, відповідно, відсутні підстави для стягнення з відповідача матеріальної допомоги за 2000-2006 роки.

Відповідно до статті 74 КАС України обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

На думку суду апеляційної інстанції, належними доказами, які б підтвердили або спростували виконання відповідачем обов`язку щодо їх виплати, це накази керівництва, первинна бухгалтерська документація про їх нарахування та виплату.

Доводи скаржника про те, що суд першої інстанції повинен був за аналізом особистих карток грошового забезпечення та розрахункових листів зробити висновок про порушення його прав на отримання матеріальної допомоги, колегія суддів відкидає, позаяк суд не може ухвалювати рішення на підставі припущень.

Позаяк відсутні, з боку позивача, докази на підтвердження заявлених вимог про наявність у нього права на отримання відповідних компенсаційних виплат, суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для дослідження таких доводів апеляції, як помилковість висновків суду першої інстанції щодо обов`язку подання рапорту на отримання матеріальної допомоги та доводів щодо помилкового застосування до спірних правовідносин вищенаведених норм законодавства.

Підсумовуючи викладене, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв правильне рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09.12.1994, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Решта доводів учасників справи висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на невірному трактуванні фактичних обставин та норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.

Повноваження суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення встановлені статтею 315 КАС.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

За змістом частини першої статті 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Керуючись ст.ст. 242, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 грудня 2021 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Суддя-доповідач Є.О. Сорочко

Суддя І.В. Федотов

Суддя А.Ю. Коротких