Справа № 460/16220/21
Суддя: Кузьмич Сергій Миколайович
Дата ухвалення: 2023-01-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2023 рокуЛьвівСправа № 460/16220/21 пров. № А/857/15036/22

Восьмий апеляційний адміністративний суду складі колегії суддів:

головуючого-судді Кузьмича С. М.,

суддів Довга О.І., Матковської З.М.,

за участю секретаря Пославського Д.Б.,

представника позивача Шевчук В.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в м. Львові справу за апеляційною скаргою Головного управління ДПС у Рівненській області на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 22 червня 2022 року (ухвалене головуючим суддею Дорошенко Н.О. о 10 год. 26 хв. в м. Рівне, повне судове рішення складено 13 вересня 2022 року) у справі № 460/16220/21 за адміністративним позовом Фізичної особи підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Рівненській області про визнання протиправними та скасування рішення, податкового повідомлення-рішення, відшкодування шкоди,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду із адміністративним позовом до відповідача в якому просив:

визнати протиправними та скасувати рішення про застосування фінансових санкцій від 11.10.2021 № 00 та податкове повідомлення-рішення від 11.10.2021 №00;

відшкодувати з Державного бюджету України на користь ФОП ОСОБА_1 шкоду заподіяну оскаржуваними рішеннями та діями Головного управління ДПС у Рівненській області у розмірі однієї мінімальної заробітної плати, встановленої станом на дату прийняття судом відповідного судового рішення.

В обґрунтування позовних вимог вказував на те, що прийняті відповідачем оскаржуване рішення та податкове повідомлення рішення є протиправними, оскільки до торговельної точки, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , він не має жодного стосунку. Вказує про те, що свою господарську діяльність проводить виключно за адресою: АДРЕСА_2 , про що повідомлялося відповідачу.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 22.06.2022 адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення про застосування фінансових санкцій від 11.10.2021 № 00 та податкове повідомлення-рішення від 11.10.2021 №00. В решті позову відмовлено.

Приймаючи оскаржене рішення суд першої інстанції виходив з того, що позивач ФОП ОСОБА_1 не здійснює підприємницьку діяльність за адресою: АДРЕСА_1 , тому у контролюючого органу були відсутні підстави для складення відповідного акта перевірки та оскаржуваних податкового повідомлення-рішення та рішення про застосування фінансових санкцій щодо позивача

Вказане рішення в апеляційному порядку оскаржив відповідач, у апеляційній скарзі покликається на те, що оскаржуване рішення винесене з порушенням норм процесуального та матеріального права з неповним з`ясуванням обставин справи та є незаконним, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позову.

Зокрема в апеляційній скарзі зазначає, що твердження позивача про те, що він не здійснює підприємницьку діяльність за адресою: АДРЕСА_1 , є неправдивими та спростовуються долученими до матеріалів справи доказами.

Позивач скористався своїм правом та подав відзив на апеляційну скаргу в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

В судовому засіданні представник позивача, заперечив проти задоволення апеляційної скарги та надав пояснення, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідач, в судове засідання на виклик суду не з`явився, явку уповноваженої особи не забезпечив, хоча належним чином був повідомлений, що не перешкоджає розгляду справи за його відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, з наступних підстав.

З матеріалів справи слідує, що 15.09.2021 Головним управлінням ДПС у Рівненській області видано наказ №1747-п «Про проведення фактичної перевірки ФОП ОСОБА_1 » (РНОКПП НОМЕР_1 ) з питань дотримання вимог законодавства в сфері обігу підакцизних товарів у кіоску, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.64).

На підставі даного наказу ГУ ДПС у Рівненській області видано направлення на перевірку від 15.09.2021 № 2691/17-00, № 2689/17-00, у відповідності до яких ГУ ДПС у Рівненській області проводилася з 15.09.2021 фактична перевірка ФОП ОСОБА_1 , тривалістю 10 діб, метою перевірки є дотримання вимог чинного законодавства в сфері обігу підакцизних товарів (а.с.67).

Актом (довідкою) про результати фактичної перевірки з питань додержання суб`єктами господарювання вимог, встановлених законодавством України, які є обов`язковими до виконання при здійсненні оптової і роздрібної торгівлі підакцизними товарами від 16.09.2021 було встановлено порушення:

ст. 15 Закону України від 19.12.1995 № 481/95-ВР «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів та пального» (із змінами та доповненнями), а саме: реалізація алкогольних напоїв та тютюнових виробів без наявності ліцензій на право роздрібної торгiвлi алкогольними напоями та на право роздрібної торгівлі тютюновими виробами на суму 17000, 00 грн

п. 1, 2, 12 ст. 3 Закону України від 06.07.1995 №265/95-ВР «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» (із змінами та доповненнями), а саме: не проведення розрахункових операцій через реєстратора розрахункових операцій з фіскальним режимом роботи - вчинене вперше - 10% вартості не проведеного товару : 30,00 х 10% = 3,00грн; відсутність ведення обліку товарних запасів за місцем їх реалізації : 740,00 грн х 200% = 1480,00 грн.

ст. 24 Кодексу законів про працю України та постанови КМУ №413 від 17.05.2015 «Про порядок повідомлення Державній податковій службі та її територіальним органам про прийняття працівника на роботу» (із змінами та доповненнями) (а.с. 16-20).

17.09.2021 перевіряючими було складено акт відмови від підписання направлення на проведення перевірки та отримання копії наказу № 386/17-00-09-01 та акт відмови від підписання направлення на проведення перевірки та отримання копії наказу № 386/17-00-09-01 (а.с.64, 65).

На підставі висновків акта фактичної перевірки ГУ ДПС у Рівненській області були прийняті:

рішення про застосування фінансових санкцій від 11.10.2021 №00, яким до позивача застосовано штраф у розмірі 17000 грн (а.с.10-12);

податкове повідомлення-рішення від 11.10.2021 №00 на суму штрафу 1483,00 грн (а.с.14-15).

Позивач вважаючи, що спірні рішення є протиправними, звернувся до суду з відповідними позовними вимогами.

Оскільки учасники справи не оскаржують рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову, то в силу приписів ст. 308 КАС України, рішення суду першої інстанції в цій частині не є предметом перегляду судом апеляційної інстанції.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платники податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенція контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства врегульовані Податковим кодексом України від 02.12.2010 № 2755- IV (далі - ПК України).

Відповідно до пункту 75.1 статті 75 цього Кодексу контролюючі органи мають право проводити, зокрема, фактичні перевірки.

Згідно з приписами підпункту 75.1.3 п. 75.1 ст. 75 ПК України, фактичною вважається перевірка, що здійснюється за місцем фактичного провадження платником податків діяльності, розташування господарських або інших об`єктів права власності такого платника. Така перевірка здійснюється контролюючим органом щодо дотримання норм законодавства з питань регулювання обігу готівки, порядку здійснення платниками податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності ліцензій, патентів, свідоцтв, у тому числі про виробництво та обіг підакцизних товарів, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами).

Фактична перевірка здійснюється без попередження платника податків (особи) (п. 80.1 ст. 80 ПК України).

В силу п. 2 ст. 80 ПК України фактична перевірка може проводитися на підставі рішення керівника контролюючого органу, оформленого наказом, копія якого вручається платнику податків або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції під розписку до початку проведення такої перевірки, та за наявності хоча б однієї з обставин, зокрема, у разі наявності та/або отримання в установленому законодавством порядку інформації про порушення вимог законодавства в частині виробництва, обліку, зберігання та транспортування спирту, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та рідин, що використовуються в електронних сигаретах і пального, та цільового використання спирту платниками податків, обладнання акцизних складів витратомірами-лічильниками та/або рівномірами-лічильниками, та/або масовими витратомірами, а також здійснення функцій, визначених законодавством у сфері регулювання виробництва і обігу спирту, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, пального (підпункт 80.2.5. п. 80.2 ст.80 цього Кодексу).

Суд зазначає, що у посадових осіб контролюючого органу виникає право на проведення документальної планової/позапланової виїзної перевірки, фактичної перевірки за сукупності двох умов: наявності визначених законом підстав для її проведення (правова підстава) та надіслання/пред`явлення оформлених відповідно до вимог Податкового кодексу України направлення і наказу на проведення перевірки, а також службового посвідчення осіб, які зазначені в направленні на проведення перевірки (формальна підстава).

Згідно наказу №1747-п від 15.09.2021 здійснення функцій, визначених законодавством у сфері регулювання виробництва і обігу спирту, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, пального є підставою для проведення фактичної перевірки, що відповідає повноваженням відповідача.

Разом з цим, як встановив суд першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 зареєстрований як фізична особа-підприємець з 16.11.2018 номер запису: 00014967 за місцем знаходження: України, АДРЕСА_3 . Видами діяльності є: діяльність ресторанів, надання послуг мобільного харчування (56.10) (а.с.29).

Зі змісту наказу Головного управління ДПС у Рівненській області № 1747-п від 15.09.2021 вбачається, що фактична перевірка була проведена за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.64).

При цьому, зі змісту договору оренди торгового приміщення від 01.06.2019, укладеного між ОСОБА_2 (Орендодавець) та ОСОБА_3 (Орендар), вбачається, що торгове приміщення (площа), що розташоване у торговельному кіоску, який знаходить в селі Кустин, Рівненського району, Рівненської області поблизу а/д Городище Староконстянтинів (174 км), надається Орендодавцем у тимчасове користування Орендарю для провадження торговельної діяльності (а.с.25-26).

Факт передачі Орендарю у тимчасове користування торгове приміщення (площа), що розташоване у торговельному кіоску, який знаходить в селі Кустин, Рівненського району, Рівненської області поблизу а/д Городище Старокостянтинів (174 км), загальною площею 12 кв.метрів підтверджується актом приймання передачі об`єкта оренди (а.с.27) та нотаріально посвідченою заявою ОСОБА_3 (а.с.28).

Крім цього в ході судового розгляду справи, судом першої інстанції було допитано в якості свідків ОСОБА_3 та продавця ОСОБА_4 , які повідомили для суду, що такий кіоск перебуває у володінні та користуванні саме ФОП ОСОБА_3 , а ОСОБА_4 є його продавцем. Вказані обставини додатково підтверджуються наявними у матеріалах справи договором оренди кіоску та оригіналом засвідченої нотаріально заяви ОСОБА_3 від 03.11.2021 про те що саме він є законним користувачем відповідної торгівельної точки та провадив в ній діяльність станом на день проведення відповідної перевірки.

Що ж до твердження відповідача, з приводу того, що колись у 2009 позивач здійснював діяльність у такому кіоску, то з даного приводу позивач зазначив у відзиві, а суд взяв до уваги таке. Дійсно в період з жовтня 2008 по липень 2014 позивач провадив діяльність у такому кіоску. Однак, 17.07.2014 таку діяльність припинив, так само як і припинив відповідну підприємницьку діяльність. В період з липня 2014 по листопад 2018 позивач взагалі не займався підприємницькою діяльністю. Оскільки позивач не був власником відповідної торгівельної точки, то після її повернення власнику, про її долю йому нічого не було відомо.

В подальшому 16.11.2018 позивач вдруге зареєстрував підприємницьку діяльність, та під час її реєстрації вказав, що місцем її проведення є АДРЕСА_2 . Зареєстрованими видами його діяльності є: 56.10 Діяльність ресторанів, надання послуг мобільного харчування (основний), 93.29 Організування інших видів відпочинку та розваг, 77.29 Прокат інших побутових виробів і предметів особистого вжитку, 56.30 Обслуговування напоями, 56.29 Постачання інших готових страв, 56.21 Постачання готових страв для подій.

З наведеного слідує, що діяльність позивача пов`язання із надання послуг харчування у відповідних закладах громадського харчування, та, аж ніяк, не пов`язана із торгівельною діяльністю у торгівельного кіоску, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

А відтак, твердження контролюючого органу про те, що у 2009 позивач користувався торгівельним кіоском, аж ніяк не може слугувати доказами того, що таке користування ним проводилося під час проведення перевірки 2021, за умови, що інша особа стверджує, що такий кіоск перебуває саме у його користуванні.

Враховуючи навелене вище, колегія суддів поділяє висновок суду першої інстанції, що в ході судового розгляду справи не встановленого жодних об`єктивних відомостей про здійснення позивачем господарської діяльності в приміщенні, за місцезнаходженням якого відповідачем було проведено фактичну перевірку. А тому, виявлені такою перевіркою порушення не стосуються підприємницької діяльності позивача. Доказів протилежного матеріали судової справи не містять, відповідачем не надані.

Відтак, невиконання вимог закону щодо процедури проведення фактичної перевірки призводить до визнання перевірки незаконною та не породжує правових наслідків такої перевірки, акт перевірки, виходячи із положень щодо допустимості доказів, закріплених частиною другою етапі 74 Кодексу адміністративного судочинства України, не може визнаватися допустимим доказом у справі, оскільки одержаний з порушенням порядку, встановленого законом.

З врахуванням наведених обставин, суд приходить до висновку, що спірні рішення прийняті за наслідками перевірки та на підставі акту перевірки, який є недопустимим доказом, не можуть вважатись правомірними.

Суд першої інстанції вірно зазначив, що при оскарженні податкових повідомлень-рішень, вимог та рішення платник податків не позбавлений можливості посилатись на порушення контролюючим органом законодавства щодо проведення перевірки, якщо вважає, що вони зумовлюють протиправність таких рішень, і при цьому, таким підставам позову, за їх наявності, суди повинні надавати правову оцінку в першу чергу, суд вважає, що встановлені судом обставини щодо протиправності призначення та проведення відповідачем перевірки, за наслідками якої і було прийнято оскаржувані податкові повідомлення-рішення, вимоги та рішення, є достатніми для висновку про протиправність податкових повідомлень-рішень, вимог та рішення, а тому відсутня необхідність перевірки порушення позивачем Податкового кодексу України, як підстави для донарахування суми грошового зобов`язання.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 22.09.2020 справа № 520/8836/18, від 21.02.2020 справа № 826/17123/18.

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на викладене вище, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду без змін. Доводи апеляційної скарги не спростовують рішення суду першої інстанції.

Щодо стягнення на користь позивача судових витрат на правничу допомогу, то суд зазначає таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 252 КАС України суд, що ухвалив судове рішення, може за заявою учасника справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Загальне правило розподілу судових витрат полягає в тому, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Частина 1 ст. 132 КАС України передбачає, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно п. 1 ч. 3 ст. 132 КАС України встановлено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Компенсація витрат на професійну правничу допомогу здійснюється в порядку, передбаченому статтею 134 Кодексу адміністративного судочинства України.

Пунктами 4, 6 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору; інші види правової допомоги - це види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення.

Статтею 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, зокрема, такі види адвокатської діяльності як надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Так, відповідно до ч. 1, 2 ст. 134 КАС України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

При цьому даною статтею передбачено цілі розподілу, визначення розміру та розмір судових витрат.

Зокрема, згідно ч. 3 ст. 134 КАС України, для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до ч. 4, 5. 7 ст. 134 КАС України, встановлено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог ч. 5 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 6 ст. 134 КАС України).

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 7 ст. 134 КАС України).

Згідно ч. 1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до ч. 7 ст. 139 КАС України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

За змістом ч. 9 ст. 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Колегія суддів зазначає, що при визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів, обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.

Як зазначалось вище, заявник просить стягнути з відповідача витрати на правничу допомогу в розмірі 2600 грн за надання правничої допомоги в суді апеляційної інстанції.

Як слідує з матеріалів справи на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу понесених при розгляді справи в апеляційному суді, представником позивача надано:

договір про надання правничої допомоги № 23-01/01 від 03.01.2023;

розрахунок №2 від 06.01.2023 суми гонорару за надання правничої допомоги згідно договору № 23-01/01 від 06.01.2023;

акт прийому-передачі послуг № 1 від 009.01.2023;

квитанція № МАХ0-9Т3Р-29В2-3449 від 09.01.2023.

Згідно копію прийому-передачі послуг № 1 від 009.01.2023 виконавцем були виконанні наступні роботи (надані послуги): складання відзиву на апеляційну скаргу, складання клопотання про проведення судового засідання в режимі відеоконференції (2 години) 2000 грн; участь в судовому засіданні (30 хвилин) 600 грн. Вартість послуг зазначено 2600 грн.

Відповідно до квитанції № МАХ0-9Т3Р-29В2-3449 від 09.01.2023 позивачем сплачено за послуги адвоката 2600 грн.

Разом з цим на переконання суду, розрахунок правничої допомоги дещо завищений у співвідношенні до складності справи та обсягу наданих позивачу послуг, оскільки ця справа є незначної складності.

Більше того апелянтом будь - яких нових доказів в апеляційній скарзі не зазначено та до такої не долучено.

В свою чергу зміст і доводи у відзиві є майже ідентичними доводам, викладеним у позові та у рішенні суду першої інстанції, тобто обсяг робіт і час витрачений на підготовку є явно неспівмірними із складністю виконаних адвокатом робіт.

Відповідно до ст.17 Закону України № 3477- IV від 23.02.2006 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У справі «East/West Alliance Limited» проти України» Європейський суд із прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10 % від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див., наприклад, рішення у справі «Ботацці проти Італії» (Bottazzi v. Italy) [ВП], заява № 34884/97, п.30, ECHR 1999-V).

У пункті 269 рішення у цієї справи Суд зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (див. вищезазначене рішення щодо справедливої сатисфакції у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece), п.55 з подальшими посиланнями).

Як відзначено у п. 95 рішення у справі «Баришевський проти України» (Заява № 71660/11), пункті 80 рішення у справі «Двойних проти України» (Заява N 72277/01), пункті 88 рішення у справі «Меріт проти України» (заява № 66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Крім цього, у п.154 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Lavents v. Latvia» (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.

Враховуючи зазначені обставини справи та перелік, наданих адвокатом для позивача послуг, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для присудження на користь позивача судових витрат на правничу допомогу за рахунок бюджетних асигнувань відповідачів пропорційно із загального розміру 2000 грн, що відповідає складності справи та обсягу наданих позивачу послуг.

Керуючись статтями 139, 229, 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Рівненській області залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 22 червня 2022 року у справі № 460/16220/21 без змін.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Рівненській області () на користь Фізичної особи підприємця ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) 2000 (дві тисячі) гривень 00 копійок понесених судових витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає. Крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя С. М. Кузьмич
судді О. І. Довга
З. М. Матковська
Повне судове рішення складено 25 січня 2023 року