Справа № 240/1561/21
Суддя: Кашпур О.В.
Дата ухвалення: 2023-01-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

25 січня 2023 року

м. Київ

справа № 240/1561/21

адміністративне провадження № К/990/2084/23

Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Кашпур О.В., перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 12 травня 2021 року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 13 жовтня 2021 року у справі №240/1561/21 за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, Житомирської обласної прокуратури, Четвертої кадрової комісії обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратура гарнізонів (на правах місцевих) про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулась до суду з позовом, в якому, з урахуванням заяв про усунення недоліків, просила:

- визнати протиправним та скасувати рішення №99 Четвертої кадрової комісії обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих) Офісу Генерального прокурора про неуспішне проходження атестації та недопуск до наступних етапів атестації ОСОБА_1 від 24 листопада 2020 року;

- визнати протиправним та скасувати наказ Житомирської обласної прокуратури №347-к від 23 грудня 2020 року про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора Новоград-Волинської місцевої прокуратури Житомирської області та органів прокуратури на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру»;

- поновити позивача на посаді прокурора Новоград-Волинської місцевої прокуратури Житомирської області, або рівнозначній посаді в органах прокуратури України;

- стягнути з Житомирської обласної прокуратури на користь позивача середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, обрахованого з моменту звільнення по дату винесення судового рішення.

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 12 травня 2021 року позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано наказ Житомирської обласної прокуратури від 23 грудня 2020 року №347-к про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора Новоград-Волинської місцевої прокуратури Житомирської області з 31 грудня 2020 року.

Поновлено ОСОБА_1 з 01 січня 2021 року на посаді прокурора Новоград-Волинської місцевої прокуратури Житомирської області.

Зобов`язано Житомирську обласну прокуратуру нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 01 січня 2021 року по день ухвалення судового рішення.

В частині визнання протиправним та скасування рішення №99 Четвертої кадрової комісії обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих) Офісу Генерального прокурора про неуспішне проходження атестації та недопуск до наступних етапів атестації ОСОБА_1 від 24 листопада 2020 року та в частині поновлення на рівнозначній посаді в органах прокуратури Житомирської області - відмовлено.

Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 13 жовтня 2021 року рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 12 травня 2021 року - скасовано та прийнято нову постанову, якою в задоволенні позову відмовлено повністю.

16 січня 2023 року позивач повторно засобами поштового зв`язку надіслав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 12 травня 2021 року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 13 жовтня 2021 року. Скаржник просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі.

Відповідно до частини першої статті 334 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.

Відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

За правилами частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.

Вимоги до форми та змісту касаційної скарги встановлено статтею 330 КАС України, відповідно до пункту 4 частини другої якої у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що перелік підстав для касаційного оскарження судових рішень є вичерпним. Тому касаційна скарга повинна бути обґрунтована виключно такими доводами, які необхідно вказати у формі, визначеній пунктом 4 частини другої статті 330 КАС України.

Так, у тексті касаційної скарги скаржник указує, що підставою касаційного оскарження судових рішень у справі №240/1561/21 є пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України.

Зокрема, скаржник зазначає, що:

- судами невраховано висновків, щодо застосування частини другої статті 2 КАС України, що містяться у постановах Верховного Суду у справі №813/1790/18 від 23 березня 2020 року, у справі №825/2328/16 від 22 травня 2020 року, згідно яких, порушення процедури прийняття рішення суб`єктом владних повноважень саме по собі може бути підставою для визнання його протиправним та скасування у разі, коли таке порушення безпосередньо могло вплинути на зміст прийнятого рішення;

- апеляційним судом при відкритті апеляційного провадження за апеляційними скаргами Офісу Генерального прокурора та Житомирської окружної прокуратури допущено порушення вимог частини першої, частини другої статті 295 та частини третьої статті 298 КАС України та не враховано висновків, щодо застосування зазначених положень, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 квітня 2021 року у справі №640/3393/19, згідно яких, процесуальні строки роблять процес динамічним і прогнозованим. Без наявності строків на ту чи іншу процесуальну дію або без їх дотримання в адміністративному судочинстві виникнуть порушення прав сторін - учасників адміністративного процесу. Недотримання встановлених законом строків зумовлює чітко визначені юридичні наслідки;

- судами не враховано висновки щодо застосування пункту 2 статті 36 КЗпП, та частини третьої статті 184 КЗпП, які містяться у постановах Верховного Суду від 18 березня 2019 року у справі №505/3097/17-ц, від 15 липня 2020 року у справі №515/243/19, від 17 березня 2021 року у справі №554/5092/17, від 16 травня 2018 року у справі №759/19440/15-ц, від 16 січня 2018 року у справі №175/167/16-ц, від 19 серпня 2019 року у справі №564/1108/17, від 18 листопада 2020 року у справі

№367/2924/19, у постанові від 16 травня 2018 року по справі №759/19440/15-ц (провадження №14-105цс18), згідно яких, наявність вагітності на час звільнення є підставою для поновлення на роботі, а несвоєчасне повідомлення працівницею роботодавця про свою вагітність не впливає на застосування гарантій, передбачених Кодексом законів про працю України» , а головною умовою звільнення вагітних жінок, відповідно до пункту 2 статті 36 КЗпП є імперативна вимога відносно обов`язкового працевлаштування зі збереженням середньої зарплати впродовж трьох місяців з дня закінчення контракту»;

- судами не враховано висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 24 квітня 2019 року по справі №815/1554/17, від 21 березня 2018 року у справі №802/651/16-а, від 24 вересня 2019 року у справі №817/3397/15, щодо застосування пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» в частині необхідності зазначення конкретної підстави для звільнення.

Верховний Суд наголошує, що обов`язковими умовами при оскарженні судових рішень на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України є зазначення у касаційній скарзі: 1) норми матеріального права, яку неправильно застосовано судами; 2) постанови Верховного Суду і який саме висновок щодо застосування цієї ж норми у ній викладено; 3) висновок судів, який суперечить позиції Верховного Суду; 4) в чому полягає подібність правовідносин у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду i у якій подається касаційна скарга).

При цьому у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України скаржник повинен чітко вказати норму права, яку на його думку, застосовано судами попередніх інстанцій всупереч висновкам Верховного Суду.

Підстави касаційного оскарження викладаються в касаційній скарзі з вказівкою на конкретні висновки судів, рішення яких оскаржуються, із одночасним зазначенням положень (пункту, частини, статті) закону або іншого нормативно-правового акта, який застосований цими судами при прийнятті відповідного висновку. Це дозволяє суду касаційної інстанції на виконання вимог статті 341 КАС України перевірити правильність застосування норм матеріального і процесуального права у конкретній справі.

Верховний Суд звертає увагу скаржника, що частина друга статті 2 КАС України, положення статті 295 КАС України та статті 298 КАС України, а також пункт 2 статті 36 КЗпП та частина третя статті 184 КЗпП не були застосовані судами попередніх інстанцій при вирішенні спірних правовідносин у вказаній справі, а відтак посилання скаржника на неврахування судами попередніх інстанції висновків Верховного Суду щодо застосування вказаних норм є необґрунтованими.

Також варто зазначити, що недостатньо самого лише зазначення постанови Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права, обов`язковою умовою є те, що правовідносини у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду і у якій подається касаційна скарга) мають бути подібними.

Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах розуміються такі, де подібними (тотожними, аналогічними) є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Таким чином, для встановлення подібності справ і відносин слід враховувати сукупність таких критеріїв, як подібність фактичних обставин, суб`єктний склад, об`єкт і предмет правового регулювання, а також умови застосування правових норм.

Так, при встановленні доцільності посилання на постанови Верховного Суду, на які посилається скаржник у касаційній скарзі як підставу для перегляду оскаржуваного рішення за пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, кожен правовий висновок Верховного Суду потребує оцінки на релевантність у двох аспектах: чи є правовідносини подібними та чи зберігає ця правова позиція юридичну силу до спірних правовідносин, зважаючи на редакцію відповідних законодавчих актів.

У такому випадку правовий висновок розглядається «не відірвано» від самого рішення, а через призму конкретних спірних правовідносин та відповідних застосовуваних редакцій нормативно-правових актів.

Суд зауважує, що у справі №815/1554/17 спір стосувався звільнення позивача з посади та з органів прокуратури у зв`язку з реорганізацією та скороченням кількості прокурорів органу прокуратури (пункт 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру»). У вказаній справі спірні правовідносини виникли до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19 вересня 2019 року №113-IX (далі - «Закон №113-ІХ»).

Натомість у цій справі правовідносини виникли у зв`язку із прийняттям Закону №113-ІХ, яким запроваджено процедуру атестації прокурорів Генеральної прокуратури України як однієї з умов для їх переведення в Офіс Генерального прокурора. Тому у наведеній скаржником справі Верховний Суд не досліджував питання застосування до правовідносин, пов`язаних з проведенням атестації прокурорів, положень пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» у їх взаємозв`язку з положеннями Закону №113-ІХ.

У справі №802/651/16-а предметом оскарження було розпорядження голови Хмільницької РДА Буткевича Є.В. «Про увільнення ОСОБА_1» від 14 квітня 2016 року №36-рк з посади заступника начальника управління соціальної та молодіжної політики Хмільницької РДА.

У справі №817/3397/15 позивачем оскаржувався наказ УМВС України в Рівненській області від 06 листопада 2015 року про звільнення старшого слідчого відділу розслідування особливо важливих справ та злочинів, учинених організованими групами і злочинними організаціями слідчого Управління УМВС України в Рівненській області.

В даному випадку не можна визнати подібними правовідносини у цій справі та у справах №802/651/16-а, №817/3397/15, оскільки у цій справі в порівнянні від вказаних справ відмінності є щодо: предмету спору, суб`єктного складу; умов застосування правових норм щодо звільнення у справі.

Наведене свідчить про те, що правовідносини у справах №815/1554/17, №802/651/16-а, №817/3397/15 не є подібними із цією справою і мають різне правове регулювання й відмінні фактичні обставини.

Отже, зазначені скаржником постанови Верховного Суду ухвалені за інших фактичних обставин, а тому посилання скаржника, що судами попередніх інстанцій було прийнято рішення у цій справі без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у вказаних постановах Верховного Суду, є необґрунтованими.

З огляду на викладене, скаржником належним чином не обґрунтовано посилання на підставу касаційного оскарження, передбачену пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України.

Доводи касаційної скарги зводяться до часткового опису обставин справи, переоцінки доказів, з посиланням на неповне з`ясування обставин справи судами першої та апеляційної інстанцій. Суд зазначає, що за приписами частини другої статті 341 КАС України оцінка доказів, установлення обставин, що не були встановлені або відхилені судом та вирішення питання щодо переваги одних доказів над іншими, не є повноваженнями суду касаційної інстанції, а позивач обґрунтовує свої доводи саме посиланням на обставини справи, що мають оціночний характер у сукупності з іншими обставинами, що не є підставою для відкриття касаційного провадження у справі.

Суд касаційної інстанції не може самостійно визначати підстави касаційного оскарження, такий обов`язок покладено на особу, яка оскаржує судові рішення, натомість, в ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина третя статті 334 КАС України), а в подальшому саме в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення (частина перша статті 341 КАС України).

Згідно з пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

При цьому, такий недолік касаційної скарги зумовлює її повернення одноособово суддею, без аналізу колегією суддів дотримання решти вимог, визначених статтею 330 КАС України.

За таких обставин, касаційна скарга підлягає поверненню, як така, що не містить підстав касаційного оскарження з обґрунтуванням того, в чому саме полягає неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного рішення (рішень).

Зважаючи на те, що касаційну скаргу повернуто, суд не вирішує клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження.

На підставі вищенаведеного та керуючись положеннями статей 44, 328, 330, 332 КАС України,

У Х В А Л И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 12 травня 2021 року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 13 жовтня 2021 року у справі №240/1561/21 за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, Житомирської обласної прокуратури, Четвертої кадрової комісії обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратура гарнізонів (на правах місцевих) про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - повернути особі, яка її подала.

Роз`яснити, що повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до суду касаційної інстанції в порядку, встановленому законом.

Копію ухвали про повернення касаційної скарги надіслати учасникам справи за допомогою підсистеми ЄСІТС «Електронний кабінет», а у разі його відсутності - на офіційну електронну адресу або засобами поштового зв`язку.

Скаржнику надіслати копію ухвали про повернення касаційної скарги разом з касаційною скаргою та доданими до скарги матеріалами, у спосіб їх надсилання до суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя О.В. Кашпур