Справа № 560/13552/21
Суддя: Мацедонська В.Е.
Дата ухвалення: 2023-01-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

25 січня 2023 року

м. Київ

справа № 560/13552/21

адміністративне провадження № К/990/751/23

Суддя Верховного Суду у Касаційному адміністративному суді Мацедонська В.Е.,

перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 22 лютого 2022 року

та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 24 листопада 2022 року у справі №560/13552/21 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Хмельницькій області про визнання протиправним, скасування наказу та зобов`язання вчинити дії,,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції України в Хмельницькій області, в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати наказ начальника Головного управління в Хмельницькій області №274о/с від 08 вересня 2021 року "Про особовий склад", згідно якого звільнено відповідно до Закону України "Про Національну поліцію" зі служби в поліції за пунктом 6 частини першої статті 77 (у зв`язку з реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України) підполковника поліції ОСОБА_1 , заступника начальника відділу - начальника слідчого відділення Старокостянтинівського ВП ГУНП, з 08 вересня 2021 року;

- поновити підполковника поліції ОСОБА_1 на посаді заступника начальника відділу - начальника слідчого відділення Старокостянтинівського ВП ГУНП в Хмельницькій області з 08 вересня 2021 року;

- стягнути з Головного управління Національної поліції у Хмельницькій області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 08 вересня 2021 року на дату винесення судом рішення суду про поновлення ОСОБА_1 на службі.

Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 22 лютого 2022 року, залишеним без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 24 листопада 2022 року, у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішеннями судів попередніх інстанцій, позивачем подано касаційну скаргу до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 28 грудня 2022 року касаційну скаргу повернуто скаржнику.

05 січня 2023 року касаційна скарга повторно надійшла до Верховного Суду.

За наслідками перевірки касаційної скарги на предмет відповідності вимогам, передбаченим статтями 328-330 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суддею-доповідачем встановлено, що у касаційній скарзі не викладені передбачені КАС України підстави для оскарження судових рішень в касаційному порядку.

Відповідно до частини 1 статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Відповідно до частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.

Вимоги до форми та змісту касаційної скарги встановлено статтею 330 КАС України, відповідно до пункту 4 частини другої якої у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга, з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що перелік підстав для касаційного оскарження судових рішень є вичерпним. Тому касаційна скарга повинна бути обґрунтована виключно такими доводами, які необхідно вказати у формі, визначеній пунктом 4 частини другої статті 330 КАС України.

Так перевіркою змісту касаційної скарги встановлено, що вона подана на підставі пунктів 1, 3 частини четвертої статті 328 КАС України.

Зокрема, скаржник, посилаючись на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України, зазначає, що суди першої та апеляційної інстанцій застосували:

частину 4 статті 9, частину 4 статті 90, пункти 1 та 2 частини 3, пункти 2, 3, 6 статті 246 КАС України без урахування правового висновку Європейського суду з прав людини, викладеного у

- пункті 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року та пункті 25 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Проніна проти України" від 18 липня 2006 року, у яких визнано порушення пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод;

- пункти 2 та 6 частини першої статті 77 Закону України "Про Національну поліцію України" та частину третю статті 40 КЗпП України без урахування правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 03 червня 2020 року по справі №804/3599/16;

- пункт 19 частини першої статті 4 КАС України, без урахування правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 10 червня 2021 року у справі №420/6432/19;

- частини 3 статті 40 КЗпП України без врахування правового висновку Верховного Суду, який викладений у постановах від 22 листопада 2019 року та 23 червня 2021 року у справі №813/740/17 щодо застосування частини третьої статті 40 КЗпП України;

- пункт 2, 3 статті 23, пункт 2 частини 1 статті 36, та частину третю статті 40 КЗпП України, без урахування правового висновку Верховного Суду, який викладений у постанові від 15 вересня 2020 року Великої Палати Верховного Суду у справі №205/4196/18;

При цьому, скаржником зазначено, що суди першої та апеляційної інстанцій не застосували:

- пункт 3 Розділу IV Положення з організації діяльності слідчих підрозділів Національної поліції України, затвердженої наказом МВС України від 06 липня 2017 року №570 "Про організацію діяльності органів досудового розслідування Національної поліції України" без врахування правового висновку щодо його застосування, викладеного у постанові Верховного Суду від 28 грудня 2021 року у справі №813/4069/17;

- пункт 2 частини 1, частину 2 статті 252, пункт 3 частини першої статті 371 КАС України, без урахування висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 29 січня 2021 року у справі №580/1873/19;

- частину 1 статті 325, пункт 1 частини 1 статті 371 КАС України, без урахування висновку, викладеного в пунктах 27, 30 та 31 рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Велев проти України" від 20 січня 2022 року;

Проаналізувавши вказані скаржником норми (частину 4 статті 9, частину 4 статті 90, пункти 1 та 2 частини 3, пункти 2, 3, 6 статті 246, частину 2 статті 252, частину 1 статті 325, пункт 3 частини першої статті 371 КАС України) є загальними нормами, які не були предметом дослідження у вказаній справі, а тому Суд вважає необгрунтованим посилання скаржника на вказані норми.

Слід зазначити, що обов`язковими умовами при оскарженні судових рішень на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України є зазначення у касаційній скарзі: 1) норми матеріального права, яку неправильно застосовано судами; 2) постанови Верховного Суду і який саме висновок щодо застосування цієї ж норми у ній викладено; 3) висновок судів, який суперечить позиції Верховного Суду; 4) у чому полягає подібність правовідносин у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду i у якій подається касаційна скарга). Обов`язковим є взаємозв`язок усіх чотирьох умов.

Посилання на неврахування висновків Європейського суду з прав людини є необгрунтованим та не узгоджується в визначеними законодавцем підставами касаційного оскарження, передбаченими, зокрема, пунктом 1 частини 4 статті 328 КАС України.

При цьому, щодо решти норм, які не були враховані судами першої та апеляційної інстанції при ухваленні оскаржуваних рішень, Верховний Суд уже надавав оцінку в ухвалі про повернення касаційної скарги від 28 грудня 2022 року.

Суд повторно зазначає, що у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України в касаційній скарзі зазначається норма права (з посиланням на статтю, частину, абзац тощо), яку суд апеляційної інстанції застосував в оскаржуваному судовому рішенні; висновок щодо застосування цієї норми права в оскаржуваному судовому рішенні; висновок щодо її застосування у постанові Верховного Суду із зазначенням дати її прийняття та номеру справи; обґрунтування подібності правовідносин у справі, що розглядається, та у справі, в якій Верховний Суд виклав свій висновок.

При цьому необхідно виходити з того, що підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови.

Разом з тим, скаржником хаотично, без логічного порядку зазначені норми та постанови Верховного Суду, в яких, на думку скаржника, містяться висновки щодо цих норм. Однак, слід зазначити, що застосування Верховним Судом норми права у постанові не завжди можна вважати висновком щодо застосування вказаної норми.

З огляду на зазначене, Верховний Суд вважає за необхідне зазначити, що посилання скаржника на те, що судами попередніх інстанцій не застосовані певні норми права та правові висновки Верховного Суду щодо застосування цих норм права без взаємозв`язку з предметом позову та обставинами справи не є належним обґрунтуванням пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України.

У касаційній скарзі, скаржник, посилаючись на пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України, зазначає, що відсутні висновки Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме:

- Верховним Судом не прийнято висновок щодо застосування частини першої статті 22 Дисциплінарного статуту Національної поліції України щодо негайного виконання дисциплінарного стягнення, але не пізніше місяця з дня його застосування, не враховуючи часу перебування поліцейського у відпустці, відрядженні або на лікарняному (у період тимчасової непрацездатності), після закінчення зазначеного строку дисциплінарне стягнення не виконується;

- Верховним Судом не прийнято висновок щодо застосування пункту 6 частини першої статті 23 Дисциплінарного статуту Національної поліції України щодо чинності накладеного дисциплінарного стягнення після закінчення 3 річного терміну його дії;

- Верховним Судом не прийнято висновку про поширення дії статей 83, 85 Закону України "Про державну службу" від 10 грудня 2015 року №889-VIII та цього закону в цілому щодо проходження служби в поліції поліцейськими.

Так, Верховний Суд повторно зазначає, що пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України встановлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадках, зокрема, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

Суд зазначає, що у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України скаржник повинен не лише чітко вказати, яку саме норму права судами першої та (або) апеляційної інстанцій було застосовано неправильно, але також обґрунтувати у чому полягає помилка судів при застосуванні відповідної норми права та як, на думку скаржника, відповідна норма повинна застосовуватися.

Зазначене дає підстави для висновку, що у касаційній скарзі формально зазначено про відсутність висновку Верховного Суду з питання застосування норм права, а доводи скарги наведені безвідносно до предмета спору та висновків судів.

Верховний Суд відхиляє посилання скаржника на відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування частини першої статті 22 та пункту 6 частини першої статті 23 Дисциплінарного статуту Національної поліції України, оскільки зазначені норми не були застосовані судами попередніх інстанцій та касаційна скарга не містить обґрунтованих мотивів необхідності застосування цих норм за встановлених фактичних обставин справи.

Крім того, з оскаржуваних судових рішень вбачається, що позивач обґрунтовував свої позовні вимоги порушенням відповідачем вимог частини 3 статті 40 КЗпП у зв`язку із звільненням позивача у період тимчасової непрацездатності; доводів щодо порушення строків реалізації дисциплінарного стягнення позивачем в судах першої та апеляційної інстанції не наводилось.

Суд також відхиляє посилання скаржника на відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування статей 83, 85 Закону України "Про державну службу" від 10 грудня 2015 року №889-VIII, оскільки скаржник не навів у касаційній скарзі належної аргументації як саме такий висновок щодо указаної норми впливає на спірні правовідносини, за обставин, установлених судами у цій справі, що мають індивідуальний характер.

Зазначене дає підстави для висновку, що у касаційній скарзі формально зазначено про відсутність висновку Верховного Суду з питання застосування норм права, а доводи скарги наведені безвідносно до предмета спору та висновків судів.

Враховуючи викладене, Суд вважає недоведеним наявність підстав касаційного оскарження, визначених пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України.

Виходячи з визначених процесуальним законом меж, предметом касаційного перегляду можуть бути виключно питання права, а не факту.

Посилання скаржника у касаційній скарзі на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та порушення норм процесуального права зводяться до незгоди із висновками суду першої та апеляційної інстанції щодо обставин справи та наполяганні на переоцінці наявних у справі доказів, що не є належним обґрунтуванням підстави касаційного оскарження судових рішень відповідно до частини четвертої статті 328 КАС України.

Суд касаційної інстанції не може самостійно визначати підстави касаційного оскарження, такий обов`язок покладено на особу, яка оскаржує судові рішення, натомість, в ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина третя статті 334 КАС України), а в подальшому саме в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення (частина перша статті 341 КАС України).

Згідно з пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

При цьому, такий недолік касаційної скарги зумовлює її повернення одноособово суддею, без аналізу колегією суддів дотримання решти вимог, визначених статтею 330 КАС України.

За таких обставин, касаційна скарга підлягає поверненню, як така, що не містить підстав касаційного оскарження з обґрунтуванням того, в чому саме полягає неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного рішення (рішень).

Також скаржник просить поновити строк на касаційне оскарження. Враховуючи, що касаційна скарга підлягає поверненню на підставі пункту 4 частини 5 статті 332 КАС України, клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження суд не вирішує.

Керуючись статтями 328, 330, 332 КАС України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 22 лютого 2022 року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 24 листопада 2022 року у справі №560/13552/21 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Хмельницькій області про визнання протиправним, скасування наказу та зобов`язання вчинити дії - повернути особі, яка її подала.

Копію ухвали про повернення касаційної скарги надіслати учасникам справи. Скаржнику надіслати копію ухвали про повернення касаційної скарги разом з касаційною скаргою та доданими до скарги матеріалами.

Роз`яснити заявникові, що повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до Верховного Суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та оскарженню не підлягає.

Суддя Верховного Суду В. Е. Мацедонська