Справа № 320/7077/19
Суддя: Бєлова Людмила Василівна
Дата ухвалення: 2023-01-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 320/7077/19 Суддя (судді) першої інстанції: Панченко Н.Д.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2023 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого: Бєлової Л.В.

суддів: Кучми А.Ю., Черпіцької Л.Т.,

за участю секретаря судового засідання: Матвєєвої С.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Києві апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Київській області на рішення Київського окружного адміністративного суду від 30 червня 2022 року (повний текст виготовлено 30 червня 2022 року) у справі за адміністративним позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Київській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, податкової вимоги та рішення про застосування штрафних санкцій,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2019 року позивач, Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 , звернувся до суду першої інстанції з адміністративним позовом, у якому просив:

- визнати протиправними та скасувати податкове повідомлення-рішення № від 07.08.2019 року за платежем: податок на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатом річного декларування з сумою грошового зобов`язання в розмірі 1212601,89 грн.;

- визнати протиправними та скасувати податкове повідомлення-рішення № від 07.08.2019 за платежем: військовий збір з сумою грошового зобов`язання в розмірі 101050,15 грн.;

- визнати протиправною та скасувати вимогу № Ф- від 07.08.2019 про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску на суму 77292,96 грн.;

- визнати протиправним та скасувати рішення № від 07.08.2019 про застосування штрафних санкцій і донарахування відповідним органом доходів та зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску на суму 23187,89 грн.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 30 червня 2022 року адміністративний позов задоволено:

Визнано протиправним та скасовано рішення Дисциплінарної комісії арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів) при Мін`юсті України про застосування до арбітражного керуючого ОСОБА_2 дисциплінарного стягнення у вигляді позбавлення права на здійснення діяльності арбітражного керуючого (розпорядника майна, керуючого санацією, ліквідатора), оформлене протоколом її засідання від 03 липня 2015 року №32/07/15.

Визнано протиправними та скасовано податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Київській області № від 07.08.2019 року.

Визнано протиправними та скасовано податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Київській області № від 07.08.2019.

Визнано протиправними та скасовано вимогу Головного управління ДФС у Київській області № Ф- від 07.08.2019 .

Визнано протиправними та скасовано рішення Головного управління ДФС у Київській області № від 07.08.2019.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, відповідачем подано апеляційну скаргу, у якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити. Апелянт мотивує свої вимоги тим, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права.

Зокрема, апелянт в обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що у ході первірки ФОП ОСОБА_1 не надано підтвердження використання придбаних паливно-мастильних матеріалів протягом 2016-2018 років, зокрема, товарно-транспортних накладних, актів списання паливно-мастильних продуктів щодо використання пального, що пов`язане із отриманням доходу.

Крім того, перевіркою правильності визначення вартості документально підтверджених витрат, пов`язаних зі здійсненням господарської діяльності, встановлено їх завищення у 2017-2018 роках за рахунок віднесення до їх складу витрат на утримання основних засобів подвійного призначення, а саме: варості придбаних запчастин для транспортних засобів та їх ремонту.

Апелянт наполягає, що до основних засобів подвійного призначення відносяться транспортні засоби спеціалізованого призначення. З посиланням на правові позиції Верховного Суду, апелянт вказує, що сідельний тягач у поєднанні з напівпричепом чи причепом складають автомобільний поїзд та є транспортним заособом, єдиним призначенням якого є перевезення вантажів, відтак належить до категорії вантажних автомобілів.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 28 листопада 2022 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Головного управління ДПС у Київській області на рішення Київського окружного адміністративного суду від 30 червня 2022 року у справі за адміністративним позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Київській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, податкової вимоги та рішення про застосування штрафних санкцій та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 14 грудня 2022 року.

13 грудня 2022 року до Шостого апеляційного адміністративного суду надійшов відзив Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , в якому позивач повністю підтримує правову позицію суду першої інстанції та вказує про відсутність правових підстав для задоволення апеляційної скарги.

Позивач зазначає, що всі необхідні документа надавались до перевірки, однак, безпідставно не були враховані контролюючим органом, а також наполягає, що сідлові тягачі на момент формування позивачем податкової звітності не відносились до основних засобів подвійного призначення.

У відкритому судовому засіданні 14 грудня 2022 року з`явився позивач, його представник та представник відповідача, які надали свої пояснення по суті справи та обгрунтували власні правові позиції, наступне судове засідання призначено на 25 січня 2023 року.

У відкрите судове засідання з`явились позивач та його представник, а також представник відповідача.

Позивач та його представник просили відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Представник відповідача просив рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову про відмову у задоволенні позовних вимог.

Заслухавши в судовому засіданні суддю доповідача, пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, у період з 11.06.2019 по 25.06.2019 головним державним ревізором-інспектором відділу планування контрольно-перевірочної роботи та контрольно-перевірочної роботи фізичних осіб і самозайнятих осіб управління податків і зборів з фізичних осіб ГУ ДФС у Київській області ОСОБА_3 та головним державним ревізором-інспектором відділу планування контрольно-перевірочної роботи та контрольно-перевірочної роботи фізичних осіб і самозайнятих осіб управління податків і зборів з фізичних осіб ГУ ДФС у Київській області Ковалем О.П. була проведена документальна планова виїзна перевірка з питань дотримання фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 вимог податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи за період діяльності з 01.01.2016 року по 31.12.2018 рік.

За наслідками проведення вказаної перевірки складено акт № 621/10-36-13-03/ НОМЕР_1 від 10.07.2019 року, яким встановлено порушення: норм п. 177.1, 177.2 ст.177 Податкового кодексу України, а саме безпідставне віднесення на витрати вартості придбання паливно-мастильних матеріалів, запчастин для транспортних засобів та їх ремонту, внаслідок чого було занижено чистий дохід за період з 01.01.2016 по 31.12.2018р. на загальну суму 5389341,74 грн. (в.т.ч. за 2016р - 351331,83 грн. без ПДВ, за 2017р. - 2150 661,08 грн без ПДВ, за 2018р. - 2887348,83 грн, без ПДВ), що призвело до заниження податку на доходи фізичних осіб на суму 9700815,51 грн. Такий свій висновок відповідач обґрунтовує не наданням позивачем в ході проведення перевірки підтвердження використання придбаних паливо-мастильних матеріалів, зокрема, ТТН, актів списання паливо-мастильних матеріалів щодо використання пального, що пов`язане із отриманням доходу (стр. 10-13 акту перевірки); п. 2. ч. 1 ст. 7, ст. 8, ч. 2 ст. 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», в частині заниження чистого доходу, з якого обчислюється ЄСВ за період з 01.01.2016 по 31.12.2016р. на загальну суму 351331,83 грн, що призвело до несплати ЄСВ на суму 77292,96 грн. (стр. 21 акту перевірки); п. 16-1 підрозділу 10 розділу XX Перехідних положень ПК України, в частині заниження чистого доходу від здійснення підприємницької діяльності в період з 01.01.2016 по 31.12.2018, з якого обчислюється військовий збір, що призвело до його заниження на суму 80840,12 грн. (в.т.ч. за 2016 р. - 5269,98 грн, за 2017р. - 32259,91 грн, за 2018р. - 43310,23 грн) (стр. 28 акту перевірки).

Так, не погоджуючись з висновками контролюючого органу, вказаними в акті перевірки від 10.07.2019, позивач подав до ГУ ДФС у Київській області заперечення, які відповідачем були розглянуті та залишені без задоволення.

У подальшому, 10 серпня 2019 року позивач отримав податкове повідомлення-рішення № від 07.08.2019 року за платежем: податок на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результати річного декларування з сумою грошового зобов`язання в розмірі 1212 601,89 грн.; податкове повідомлення-рішення № від 07.08.2019 року за платежем: військовий збір з сумою грошового зобов`язання в розмірі 101050,15 грн.; вимогу № Ф- від 07.08.2019 про сплату боргу (недоїмки) з єдиного соціального внеску на суму 77292,96 грн.; рішення № від 07.08.2019 про застосування штрафних санкцій і донарахування відповідним органом доходів та зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску на суму 23187,89 грн.

Не погоджуючись з податковими повідомленнями-рішеннями № від 07.08.2019, № від 07.08.2019, вимогою № Ф- від 07.08.2019 та рішенням № від 07.08.2019, позивач 16 серпня 2019 року подав до ДФС України скаргу, на яку, засобами поштового зв`язку отримав рішення від 19.09.2019 № 2489/6/99-00-08-06-01 Державної податкової служби України, яким скарга в частині оскарження вимоги та рішення залишена без задоволення. 21.10.2019 позивач отримав від Державної податкової служби України рішення від 17.10.2019 № 6029/6/99-00-08-05-04, яким скарга в частині оскарження податкових повідомлень-рішень № від 07.08.2019 року і № від 07.08.2019 також залишена без задоволення

Вважаючи податкові повідомлення-рішення, податкову вимогу та рішення про застосування штрафних санкцій протиправними, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Суд першої інстанції адміністративний позово задовольнив та зазначив, що фактичне виконання господарських операцій позивачем підтверджено, як договорами, які були досліджені під час перевірки, так і належним чином оформленими первинними документами, складеними в процесі і за результатом виконання цих договорів (договори-заявки, договори-замовлення, ТТН, рахунками, актами здачі-прийняття робіт (надання послуг), акти надання транспортно-експедиційних послуг, розрахункові документи, подорожні листи), які у повній мірі відображають зміст господарських операцій та формують уявлення про обсяг наданих послуг. Зокрема, у зазначених документах відображено, який саме маршрут має бути виконаний та який маршрут був виконаний.

Враховуючи той факт, що основним видом діяльності позивача є вантажні перевезення за допомогою спеціального вантажного транспорту і, як відзначено вище у період з 01.01.2016 р. по 31.12.2018 р., позивачем надавались транспортні послуги з перевезення вантажів, то, відповідно, мають місце витрати на його утримання та експлуатацію, зокрема: придбання паливо-мастильних матеріалів, деталей та здійснення ремонту цих транспортних засобів, що відображалось у бухгалтерському обліку позивача.

Отже, враховуючи наведене суд першої інстанції вважав, що позивач мав підстави віднести на витрати придбані у період з 01.01.2016 р. по 31.12.2018 р. паливно-мастильні матеріали, деталі для транспортних засобів, які використовувалися ним безпосередньо для здійснення господарської діяльності, та здійснення їх ремонтних робіт.

Щодо висновку відповідача у частині того, що сідельний тягач з напівпричепом є основним засобом подвійного призначення, суд погодився з доводами та обґрунтуваннями позовної заяви щодо того, що саме вирішальним фактором при віднесенні транспортного засобу до відповідної категорії є його технічні умови, сфера застосування та призначення.

Тож, на переконання суду, доводи контролюючого органу, що сідловий тягач в поєднанні з напівпричіпом відносяться до категорії вантажних автомобілів, не заслуговують уваги, оскільки ці два транспортні засоби зареєстровані, як окремі види транспорту, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу та кожний окремо не пристосований до перевезення вантажів. Напівпричепи та сідлові тягачі не відносяться до основних засобів подвійного призначення, а є транспортними засобами спеціального призначення. Вантажні сідлові тягачі та напівпричепи бортові, які використовуються позивачем (як ФОП) у господарській діяльності, у розумінні норм діючого законодавства України, не відносяться до вантажних автомобілів, тому не є основними засобами подвійного призначення.

З огляду на наведене суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач правомірно у 2017, 2018 році відніс витрати на ППМ, придбання деталей і ремонтні роботи сідельних тягачів і напівпричепу, які є транспортними засобами спеціального призначення, а отже, сума донарахованого відповідачем ПДФО за період 2016, 2017, 2018 р. є такою, що не ґрунтується на чинному на той момент законодавстві.

За наслідком розгляду даного спору, суд дійшов висновку про те, що ФОП ОСОБА_1 правомірно відніс та довів документально вартість придбаного ним палива та ремонтні роботи напівпречипу і транспортних засобів спеціального призначення (сідельні тягачі), а позиція відповідача, який не визнав такі витрати, збільшивши позивачу чистий прибуток за період 01.01.2016 по 31.12.2018, є помилковою, а відтак такою, що не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів не в повній мірі погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Апеляційний суд звертає увагу, що фактично двома ключовими спірними питаннями у цій справі є, по-перше, наявність/відсутність документального підтвердження використання ФОП ОСОБА_1 придбаних паливно-мастильних матеріалів протягом 2016-2018 р., що пов`язане з отриманням доходу, по-друге, правомірність віднесення до складу витрат витрат на утримання основних засобів подвійного призначення, а саме вартості придбаних запчастин для транспортних засобів та їх ремонту.

Відповідно до п.177.2 ст.177 ПК України об`єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов`язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

Згідно п.177.4 ст.177 ПК України до переліку витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманням доходів, належать документально підтверджені витрати, що включаються до операційної діяльності згідно з розділом ІІІ ПК України.

Пунктом 138.1 статті 138 ПК України передбачено, що витрати, що враховуються при обчисленні об`єкта оподаткування, складаються із витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті.

Відповідно до п.п. "в" п.п.138.10.2 п.138.10 ст.138 ПК України до складу інших витрат включаються адміністративні витрати, спрямовані на обслуговування та управління підприємством, зокрема, витрати на утримання основних засобів, інших необоротних матеріальних активів загальногосподарського використання (оперативна оренда (у тому числі оренда легкових автомобілів), придбання пально-мастильних матеріалів, стоянка, паркування легкових автомобілів, страхування майна, амортизація, ремонт, опалення, освітлення, водопостачання, водовідведення, охорона).

Підпунктом 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України передбачено, що не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Згідно п.44.1 ст.44 ПК України для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Таким чином, платник податків має право на віднесення до складу витрат адміністративні витрати спрямовані на обслуговування та управління підприємством, зокрема, витрати на придбання паливно-мастильних матеріалів, за умовами підтвердження таких витрат первинними документами.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" від 16.07.1999 року №996-ХІV (надалі - Закон №996-ХІV), який визначає правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні, бухгалтерський облік є обов`язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

З акту перевірки слідує, що контролюючтм органом встановлено завищення позивачем витрат чрез включення сум по придбанню паливно-мастильних матеріалів в т.ч. за 2016 рік - 351 331,83 грн., за 2017 рік - 1 875 856,38 грн. та за 2018 рік на суму 2 559138,89 грн. без підтвердження використання у підприємницькій діяльності, що безпосередньо пов`язані з отриманням доході.

З матеріалів справи вбачається, що позивач з 07.12.1995 зареєстрований як фізична особа-підприємець Києво-Святошинською районною державною адміністрацією Київської області, номер державної реєстрації - 1005360 та з 17.06.1996 перебуває на податковому обліку в Києво- Святошинському управлінні ГУ ДФС у Київській області за № .

Згідно з реєстраційними даними, основним і єдиним видом діяльності позивача за КВЕД є « 49.41 вантажний автомобільний транспорт», який відповідно до класифікації видів економічної діяльності (КВЕД) включає в себе усі види перевезень вантажним автомобільним транспортом, в т.ч.: перевезення лісоматеріалів; перевезення великогабаритних вантажів; рефрижераторні перевезення; перевезення великовагових вантажів; перевезення непакованих вантажів (навалом або наливом), включаючи; перевезення автоцистернами, у т.ч. збирання молока на фермах; перевезення автомобілів; перевезення відходів і брухту без діяльності щодо їх збирання або утилізації; оренду вантажних автомобілів з водієм; вантажні перевезення транспортними засобами з використанням людської або тваринної сили; надання послуг водія без власного вантажного автотранспортного засобу.

У період з 01.01.2016 по 31.12.2018 для здійснення господарської діяльності позивач використовував: сідельні тягачі марки ІVЕСО модель: STRALIS 1 шт., р.в. 2007; EVROSTAR 440Е38 1 шт., р.в. 1995; STRALIS АТ440S45 1 шт., р.в. 2009; EVROSTAR 440E43 1 шт., р.в. 2005; MAGIRUS 1 шт., р.в. 2004 та напівпричіп марки SHMITZ модель SCS 24L р.в. 1999 . Схема та фото сідельних тягачів додано позивачем до позовної заяви.

Для здійснення розрахунку витрат палива, позивач використовує затверджений ним «Тимчасовий порядок встановлення норм витрат палива на автомобілях, що використовуються у підприємницькій (господарській) діяльності ФОП ОСОБА_1 від 30.11.2015.

На підтвердження понесених позивачем витрат на закупівлю палива, складалися товарно-транспортні накладні, подорожні листи і акти списання палива. Розрахунки з постачальниками палива здійснювались готівкою на підтвердження чого до позовної заяви додано фіскальні чеки

Так, матеріалами справи підтверджується, що за допомогою наведених вище транспортних засобів, у період з 01.01.2016 по 31.12.2018 позивачем надавались транспортні послуги з перевезення вантажів на підставі укладених з контрагентами договорів, договорів-заявок, договорів-замовлень, що повністю співвідноситься із підприємницькою діяльністю позивача, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Надання послуг і, відповідно, здійснення підприємницької діяльності підтверджуються доданими до позовної заяви актами здачі-приймання наданих послуг за період 2016 - 2018. Розрахунки між позивачем та контрагентами за надані транспортні послуги підтверджується банківськими виписками за період 01.01.2016 по 31.12.2018.

Як було вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, до позовної заяви позивачем додано, зокрема,: копії довіреностей на транспортні засоби та причепи; копія «Тимчасового порядку встановлення норм витрат палива на автомобіля, що використовуються в підприємницькій (господарській) діяльності фізичною особою-підприємцем від 30.11.2015; копії банківських виписок за 2016 р.; копії банківських виписок за 2017р.; копії банківських виписок за 2018 р.; копії податкових декларацій про майновий стан і доходи ФОП за 2016, 2017, 2018 рр. з квитанціями № 2; копії договорів: № ТЕ 11/06 від 11.06.2014р.; № 1/022615 від 26.02.2015;№272 від 12.06.2015 №ЕП-01511 від 15.10.2015; №281206 від 28.12.2015; № 01-4221-Т від 14.03.2016; № 22/03-16С від 22.03.2016; № гор 798 від 27.09.2016; №18/10/2016 від 18.10.2016; №2010/16 від 20.10.2016; № 13/04/2017-3 від 13.04.2017; №03-768-Т від 07.07.2017; № 158 від 21.07.2017; 0929Д7 від 07.08.2017К; № 95іх/17 від 13.12.2017; № ЯА 197 від 11.01.2018; №07-18 Р від 15.02.2018; копії актів списання палива та подорожніх листів на транспортні засоби за період 2016-2018; копії отриманих рахунків, видаткових накладних, актів отриманих послуг за 2016; копії рахунків, виданих за 2016р; копії рахунків, виданих за 2017; копії рахунків, виданих за 2018; копії чеків за 2016-2018; копії чеків за 2016-2018; копії актів отриманих послуг (виконаних робіт) за 2017-2018; копії рахунків за 2017-2018; копії заявок на виконання договорів, договори-заявки та договори-замовлення за 2016-2018; копії договорів-заявок: договір-заявка №11/07 від 04.11.16; договір-заявка № 03-0001388 від 21.11.2016; договір-заявка від 25.11.2016; договір-заявка № ОЭ-ООО1449 від 28.11.2016 договір-заявка № від 17.11.2016; договір-заявка №2946 від 01.10.18р заявка від 01.10.2018; заявка від 02.10.2018 ; заявка від 03.10.2018; заявка № 000013845 від 03.10.2018; заявка від 04.10.2018; заявка від 04.10.2018; заявка від 05.10.2018; заявка від 08.10.2018; заявка від 08.10.2018;заявка №2808633 від 09.10.2018; договір-заявка №1100 від 09.10.18; Договір-замовлення № ПЛ000006009 від 10,10.2018 до Договору № 272 від 12.06.2015, заявка від 10.10.2018; Заявка № 55-014748 від 10.10.2018, Договір-заявка №000886 від 10.10.18, Договір - заявка №2963 від 11.10.18 р. (тощо); копії товарно-транспортних накладних; копії актів здачі-прийняття робіт (надання послуг), актів виконання транспортно-експедиційних послуг: 2016-2018.

Відтак, з системного аналізу викладеного вище, колегія суддів дійшла висновку, що фактичне виконання господарських операцій позивачем підтверджено, як договорами, які були досліджені під час перевірки, так і належним чином оформленими первинними документами, складеними в процесі і за результатом виконання цих договорів (договори-заявки, договори-замовлення, ТТН, рахунками, актами здачі-прийняття робіт (надання послуг), акти надання транспортно-експедиційних послуг, розрахункові документи, подорожні листи), які у повній мірі відображають зміст господарських операцій та формують уявлення про обсяг наданих послуг. Також, у зазначених документах відображено, який саме маршрут має бути виконаний та який маршрут був виконаний.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що позивачем підтверджено зв`язок витрат на придбання паливно-мастильних матеріалів з веденням його господарської діяльності та отриманням доходу, а тому у цій частині суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність порушення з боку позивача у частині безпідставного віднесення на витрати вартості придбання паливно-мастильних матеріалів, внаслідок чого занижено чистий дохід, що свідчить, як наслідок, про протиправність та наявність підстав для скасування оскаржуваних рішень у цій частині.

Щодо правомірності включення позивачем суми амортизаційних відрахувань, нарахованих на основні засоби сідельні тягачі та напівпричепи, до складу документально підтверджених витрат, пов`язаних з господарською діяльністю, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до пунктів 177.1, 177.2 статті 177 ПК України, доходи фізичних осіб - підприємців, отримані протягом календарного року від провадження господарської діяльності, оподатковуються за ставкою, визначеною пунктом 167.1 статті 167 цього Кодексу. Об`єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов`язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

За змістом підпункту 177.4.1. пункту 177.4 статті 177 ПК України, до переліку витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманням доходів, належать витрати, до складу яких включається вартість сировини, матеріалів, товарів, що утворюють основу для виготовлення (продажу) продукції або товарів (надання робіт, послуг), купівельних напівфабрикатів та комплектуючих виробів, палива й енергії, будівельних матеріалів, запасних частин, тари й тарних матеріалів, допоміжних та інших матеріалів, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об`єкта витрат.

Підпунктом 177.4.4. пункту 177.4 статті 177 ПК України передбачено, що до переліку витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманням доходів, належать інші витрати, до складу яких включаються витрати, що пов`язані з веденням господарської діяльності, які не зазначені в підпунктах 177.4.1.-177.4.3. вказаного пункту, до яких відносяться витрати на відрядження найманих працівників, на послуги зв`язку, реклами, плати за розрахунково-касове обслуговування, на оплату оренди, ремонт та експлуатацію майна, що використовується в господарській діяльності, на транспортування готової продукції (товарів), транспортно-експедиційні та інші послуги, пов`язані з транспортуванням продукції (товарів), вартість придбаних послуг, прямо пов`язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг.

Згідно з вимогами підпункту 177.4.5. пункту 177.4 статті 177 ПК України не включаються до складу витрат підприємця: витрати, не пов`язані з провадженням господарської діяльності такою фізичною особою - підприємцем; витрати на придбання, самостійне виготовлення основних засобів та витрати на придбання нематеріальних активів, які підлягають амортизації; витрати на придбання та утримання основних засобів подвійного призначення, визначених цією статтею; документально не підтверджені витрати.

Разом з тим, підпунктом 177.4.6. пункту 177.4 статті 177 ПК України передбачено, що не підлягають амортизації такі основні засоби подвійного призначення: земельні ділянки; об`єкти житлової нерухомості; легкові та вантажні автомобілі.

Суть установлених податковим органом порушень полягає в тому, що позивач неправомірно включив до складу документально підтверджених витрат, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, суми на утримання основних засобів подвійного призначення (вантажних автомобілів), які, відповідно до вимог статті 177 ПК України до складу витрат фізичної особи-підприємця не включаються.

Вирішуючи подібні спори, де спірним питанням є правомірність віднесення вартості придбаних запасних частин для утримання та ремонту основних засобів подвійного призначення - вантажних автомобілів, тощо до складу витрат підприємця, Верховний Суд у постановах від 11.10.2021 у справі №140/8956/20, від 12.11.2019 у справі №807/250/18, від 02.07.2020 у справі №560/389/19, від 04.03.2021 у справі № 500/2170/19, від 03.06.2021 у справі №540/1969/19, від 28.12.2022 у справі № 460/4692/19 висловив правову позицію, суть якої зводиться до наступного.

Засади організації та діяльності автомобільного транспорту регулюються Законом України «Про автомобільний транспорт».

У розумінні статті 1 цього Закону автомобільним транспортним засобом є колісний транспортний засіб (автобус, вантажний та легковий автомобіль, причіп, напівпричіп), який використовується для перевезення пасажирів, вантажів або виконання спеціальних робочих функцій (далі - транспортний засіб).

Згідно з визначенням, наведеним у статті 1 Закону України «Про автомобільний транспорт», автомобілем вантажним є автомобіль, який за своєю конструкцією та обладнанням призначений для перевезення вантажів.

Таким чином, основною ознакою вантажного автомобіля, в порівнянні з іншими транспортними засобами, є його використання з метою перевезення вантажів.

Разом з тим, відповідно до Закону України «Про автомобільний транспорт» транспортні засоби за своїм призначенням поділяються на такі різновиди: загального призначення - транспортний засіб, не обладнаний спеціальним устаткуванням і призначений для перевезення пасажирів або вантажів, до якого, в тому числі, відноситься напівпричіп з бортовою платформою відкритого або закритого типу; спеціалізованого призначення - транспортний засіб, який призначений для перевезення певних категорій пасажирів чи вантажів, до яких, в тому числі, відноситься сідельний тягач; спеціального призначення - транспортний засіб, призначений для виконання спеціальних робочих функцій. Таким чином, основною ознакою вантажного автомобіля, в порівнянні з іншими транспортними засобами, є його використання з метою перевезення вантажів.

Відповідно до норм Закону України «Про автомобільний транспорт» напівпричіп - причіп, вісь (осі) якого розміщено позаду центра мас транспортного засобу (за умови рівномірного завантаження) і який обладнано зчіпним пристроєм, що забезпечує передачу горизонтальних і вертикальних зусиль на інший транспортний засіб, що виконує функції тягача.

Згідно з визначенням поняття «сідельний тягач», наведеним у Правилах перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 14 жовтня 1997 року №363, таким є автомобіль, який за своєю конструкцією та обладнанням призначений для буксирування напівпричепа.

З наведеного слідує, що сідельний тягач та напівпричіп, враховуючи їх цільове призначення, відносяться до транспортних засобів в розумінні Закону України «Про автомобільний транспорт», а тому підпадають під класифікацію за критеріями, визначеними цим законодавчим актом.

При цьому, сідельний тягач в поєднанні з напівпричепом складають автомобільний поїзд та являються транспортним засобом, єдиним призначенням якого є перевезення вантажів, відтак, відносяться до категорії вантажних автомобілів.

Відповідно до підпункту 177.4.5 пункту 177.4 статті 177 ПК України в редакції, чинній з 1 січня 2017 року, не включаються до складу витрат підприємця: витрати, не пов`язані з провадженням господарської діяльності такою фізичною особою - підприємцем; витрати на придбання, самостійне виготовлення основних засобів та витрати на придбання нематеріальних активів, які підлягають амортизації; витрати на придбання та утримання основних засобів подвійного призначення, визначених цією статтею; документально не підтверджені витрати.

Підпунктом 177.4.6 пункту 177.4 статті 177 ПК України до основних засобів подвійного призначення віднесено земельні ділянки, об`єкти житлової нерухомості, легкові та вантажні автомобілі.

Таким чином, витрати на утримання, технічне обслуговування і ремонт сідельних тягачів з напівпричепами, які у своєму поєднанні є вантажним автомобілем, не відносяться до витрат підприємця.

Частиною першою статті 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом.

Відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з частини шостої статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Колегія суддів наголошує, що аналогічна позиція є сталою та незмінною в постановах Верховного Суду, від наведених вище правових висновків Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах палата, об`єднана палата або Велика Палата Верховного Суду у відповідності до статті 346 КАС не відступала, а тому підстав для їх неврахування при вирішенні даного спору немає.

Матеріалами справи підтверджується, що у період з 01.01.2016 по 31.12.2018 для здійснення господарської діяльності позивач використовував сідельні тягачі марки ІVЕСО модель: STRALIS 1 шт., р.в. 2007; EVROSTAR 440Е38 1 шт., р.в. 1995; STRALIS АТ440S45 1 шт., р.в. 2009; EVROSTAR 440E43 1 шт., р.в. 2005; MAGIRUS 1 шт., р.в. 2004 та напівпричіп марки SHMITZ модель SCS 24L р.в. 1999 . Схема та фото сідельних тягачів додано позивачем до позовної заяви.

Так, напівпричепи та сідловий тягач, використані позивачем для надання транспортних послуг з перевезень вантажів, при цьому, сідельний тягач в поєднанні з напівпричепом складають автомобільний поїзд, що вже було вказано вище.

З урахуванням викладеного, висновки контролюючого органу про завищення ФОП ОСОБА_1 витрат, пов`язаних зі здійсненням господарської діяльності, за рахунок включення до їх складу видатків на утримання основних засобів подвійного призначення вантажних автомобілів, за 2017 та 2018 роки, - є такими, що відповідають нормам чинного законодавства, відповідно, підстави для скасування податкового повідомлення-рішення, яким збільшено суму грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб в межах визначених сум за цим порушенням, відсутні.

Отже, колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції про правомірність нарахування грошового зобов`язання позивачу з податку на доходи фізичних осіб згідно з податковим повідомленням-рішенням № від 07.08.2019 року у вказаній частині.

З огляду на наведене суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що позивач правомірно у 2017, 2018 році відніс витрати на придбання деталей і ремонтні роботи сідельних тягачів і напівпричепу, які є транспортними засобами спеціального призначення, а отже, відповідна сума донарахованого відповідачем ПДФО за цей період є такою, що не ґрунтується на чинному на той момент законодавстві. Такий висновок суду першої інстанції суперечить як чинному законодавству, так і сталим правовим позиціям Верховного Суду, які підлягають обов`язковому врахуванню.

Як вбачається з матеріалів акту перевірки № 621/10-36-13-03/ від 10.07.2019 року, яким встановлено порушення: норм п. 177.1, 177.2 ст.177 Податкового кодексу України, а саме безпідставне віднесення на витрати вартості придбання паливно-мастильних матеріалів, запчастин для транспортних засобів та їх ремонту, внаслідок чого було занижено чистий дохід за період з 01.01.2016 по 31.12.2018р. на загальну суму 5389341,74 грн. (в.т.ч. за 2016р - 351331,83 грн. без ПДВ, за 2017р. - 2150 661,08 грн без ПДВ, за 2018р. - 2887348,83 грн, без ПДВ), що призвело до заниження податку на доходи фізичних осіб на суму 9700815,51 грн.

При цьому, з акту перевірки слідує, що контролюючим органом встановлено завищення позивачем витрат через:

1) включення сум по придбанню паливно-мастильних матеріалів в т.ч. за 2016 рік - 351 331,83 грн., за 2017 рік - 1 875 856,38 грн. та за 2018 рік на суму 2 559 138,89 грн. без підтвердження використання у підприємницькій діяльності, що безпосередньо пов`язані з отриманням доході;

2) включення до витрат сум на утримання основних засобів подвійного призначення, а саме вартості придбаних запчастин для транспортних засобів та їх ремонт в т.ч. за 2017 рік - 274 804,70 грн., за 2018 рік - 328 209.94 грн.

Як наслідок, податковим органом прийнято податкове повідомлення-рішення № від 07.08.2019 року за платежем: податок на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результати річного декларування з сумою грошового зобов`язання в розмірі 1 212 601,89 грн., з яких 970 081,51 грн. за податковими зобов`язаннями, 242 520,38 грн. за штрафними санкціями.

Враховуючи викладене вище, колегія суддів дійшла висновку про наявність правових підстав для скасування податкового повідомлення-рішення № від 07.08.2019 року в частині суми 1 076 923,62 грн., з яких 861 538,90 грн. за податковими зобов`язаннями, 215 384,72 грн. за штрафними санкціями.

Податкове повідомлення-рішення № від 07.08.2019 року в частині суми 135 678,29 грн., з яких 108 542,63 грн. за податковими зобов`язаннями, 27 135,66 грн. за штрафними санкціями є правомірним, відтак, рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про відмову у задоволенні позовних вимог в цій частині.

Розрахунки (податкове зобов`язання):

2016 рік - 351 331,83 грн. (ПММ) х 18% ПДВ = 63 239,75 грн.,

2017 рік - 1 875 856,38 грн. (ПММ) х 18% ПДВ = 337 654,15 грн.; 274 804,70 грн. (основні засоби подвійного призначення) х 18% ПДВ = 49 464,84 грн.,

2018 рік - 2 559 138,89 грн. (ПММ) х 18% ПДВ = 460 645 грн.; 328 209.94 грн. (основні засоби подвійного призначення) х 18% ПДВ = 59 077,79 грн.,

Всього ПДВ (ПММ) 63 239,75 грн. + 337 654,15 грн. + 460 645 грн. = 861 538,90 грн.

Всього ПДВ (основні засоби подвійного призначення) 49 464,84 грн. + 59 077,79 грн. = 108 542,63 грн.

Розрахунки (штрафні санкції):

(63 239,75 грн. + 337 654,15 грн. + 460 645 грн.) х 25% = 215 384,72 грн.

(49 464,84 грн. + 59 077,79 грн.) х 25% = 27 135,66 грн.

Щодо позовних вимог про визнання протиправними та скасування вимоги № Ф- від 07.08.2019 про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску на суму 77292,96 грн. та рішення № від 07.08.2019 про застосування штрафних санкцій і донарахування відповідним органом доходів та зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску на суму 23187,89 грн., колегія суддів наступне.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, та члени сімей цих осіб, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності.

Відповідно до п. 2 ч. 1, ч. 3 ст. 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пункті 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб, та на суму доходу, що розподіляється між членами сім`ї фізичних осіб - підприємців, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за кожну особу за місяць, у якому отримано дохід (прибуток). Нарахування єдиного внеску здійснюється в межах максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом.

Частиною 11 ст. 25 Закону України №2464-VI визначено , що орган доходів і зборів застосовує до платника єдиного внеску такі штрафні санкції: 1) у разі ухилення від взяття на облік або несвоєчасного подання заяви про взяття на облік платниками єдиного внеску, на яких не поширюється дія Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб підприємців», накладається штраф у розмірі десяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян; 2) за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску накладається штраф у розмірі 20 відсотків своєчасно не сплачених сум; 3) за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску накладається штраф у розмірі 10 відсотків зазначеної суми за кожний повний або неповний звітний період, за який донараховано таку суму, але не більш як 50 відсотків суми донарахованого єдиного внеску; 5) за неналежне ведення бухгалтерської документації, на підставі якої нараховується єдиний внесок, накладається штраф у розмірі від восьми до п`ятнадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян; 6) за несплату, неповну сплату або несвоєчасну сплату суми єдиного внеску одночасно з видачею сум виплат, на які нараховується єдиний внесок (авансових платежів), накладається штраф у розмірі 10 відсотків таких несплачених або несвоєчасно сплачених сум; 7) за неподання, несвоєчасне подання, подання не за встановленою формою звітності, передбаченої цим Законом, органом доходів і зборів здійснюється накладення штрафу в розмірі 10 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян за кожне таке неподання, несвоєчасне подання або подання не за встановленою формою.

Матеріалами акту перевірки підтверджується, що сума донарахованого єдиного соціального внеску у розмірі 77 292, 96 грн. відповідно до вимоги № Ф- від 07.08.2019 року за період з 01.01.2016 по 31.12.2016 і застосування штрафних санкцій у розмірі 23 187,89 грн. на підставі рішення № від 07.08.2019 року про застосування штрафних санкцій за не своєчасно нарахованого єдиного внеску є такими, що розраховані відповідачем виходячи із безпідставного збільшення чистого прибутку за період з 01.01.2016 р. по 31.12.2016 р. на суму 351 331,83 грн. (витрати на ПММ).

Оскільки як вже було зазначено вище, апеляційний суд дійшов висновку про протиправність донарахування сум по придбанню паливно-мастильних матеріалів в т.ч. за 2016 рік (351 331,83 грн.), податкове повідомлення-рішення № від 07.08.2019 року в цій частині було скасовано, то колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про протиправність та необхідність скасування вимоги Головного управління ДФС у Київській області № Ф- від 07.08.2019 та рішення Головного управління ДФС у Київській області № від 07.08.2019.

Крім того, у відповідності до п.16-1 підрозділу 10 Інші перехідні положення, п.п.163.1.1 п.163.1 ст.163 Податкового кодексу України, об`єктом оподаткування військовим збором є загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід для нарахування податку на доходи фізичних осіб.

Таким чином, нарахування та сплата військового збору та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування для фізичних-осіб підприємців носить похідний характер від нарахування податку на доходу фізичних осіб, який підлягає до сплати фізичними-особами підприємцями. У разі визнання судом протиправним рішення контролюючого органу щодо донарахування до сплати фізичній особі-підприємцю сум податку на доходи фізичних осіб, протиправним слід визнати також ті рішення контролюючого органу, згідно з якими фізичній-особі підприємцю контролюючим органом були донараховані до сплати суми військового збору, єдиного внеску та штрафних санкцій за несплату військового збору і єдиного внеску, у зв`язку із донарахуванням сум податку на доходи фізичних осіб.

З матеріалів справи вбачається, що, на думку податкового органу, порушення п. 16-1 підрозділу 10 розділу XX Перехідних положень ПК України, в частині заниження чистого доходу від здійснення підприємницької діяльності в період з 01.01.2016 по 31.12.2018, з якого обчислюється військовий збір, призвело до його заниження на суму 80840,12 грн. (в.т.ч. за 2016 р. - 5269,98 грн, за 2017р. - 32259,91 грн, за 2018р. - 43310,23 грн).

Як наслідок, контролюючим органом прийнято податкове повідомлення-рішення № від 07.08.2019 року за платежем: військовий збір з сумою грошового зобов`язання в розмірі 101050,15 грн., з яких 80840,12 грн. за податковими зобов`язаннями, 20 210,03 грн. за штрафними санкціями.

Оскільки як вже було вказано вище, визначення податковим органом військового збору, застосування штрафних санкцій є похідним від збільшення грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб, відповідачем обґрунтовано донараховано військовий збір в сумі 11 306,53 грн., з яких 9 045,22 грн. за податковими зобов`язаннями, 2 261,31 грн. за штрафними санкціями, що не було встановлено Київським окружним адміністративним судом.

При цьому, податкове повідомлення-рішення № від 07.08.2019 року за платежем військовий збір з сумою грошового зобов`язання в розмірі 89 743,62 грн., з яких 71 794,90 грн. за податковими зобов`язаннями, 17 948,72 грн. за штрафними санкціями підлягає визнанню протиправним та скасуванню, відтак, в цій частині рішення суду першої інстанції є правильним.

Розрахунки (податкове зобов`язання):

2016 рік - 5269,98 грн. військового збору,

2017 рік - 32259,91 грн. військового збору, з яких 4 122,07 грн. по основним засобам подв. признач. (274 804,70 грн. х 1,5%),

2018 рік - 43310,23 грн. військового збору, з яких 4 923,15 грн. по основним засобам подв. признач. (328 209,94 грн. х 1,5%).

Розрахунки (штрафні санкції):

(4 122,07 грн. + 4 923,15 грн.) х 25% = 2 261,31 грн.

Відтак, з системного аналізу вищевказаних норм права та встановлених судами попередніх інстанцій обставин, підтверджених наявними в матеріалах справи доказами, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про протиправність та наявність правових підстав для скасування:

податкового повідомлення-рішення № від 07.08.2019 року за платежем: податок на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатом річного декларування з сумою грошового зобов`язання в частині суми 1 076 923,62 грн., з яких 861 538,90 грн. за податковими зобов`язаннями, 215 384,72 грн. за штрафними санкціями,

податкового повідомлення-рішення № від 07.08.2019 року за платежем військовий збір з сумою грошового зобов`язання в частині суми 89 743,62 грн., з яких 71 794,90 грн. за податковими зобов`язаннями, 17 948,72 грн. за штрафними санкціями,

вимоги № Ф- від 07.08.2019 про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску на суму 77292,96 грн.,

рішення № від 07.08.2019 про застосування штрафних санкцій і донарахування відповідним органом доходів та зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску на суму 23187,89 грн.

В той же час, приймаючи податкове повідомлення-рішення № від 07.08.2019 року за платежем: податок на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатом річного декларування з сумою грошового зобов`язання в частині суми 135 678,29 грн., з яких 108 542,63 грн. за податковими зобов`язаннями, 27 135,66 грн. за штрафними санкціями, а також податкове повідомлення-рішення № від 07.08.2019 року за платежем військовий збір в частині суми 11 306,53 грн., з яких 9 045,22 грн. за податковими зобов`язаннями, 2 261,31 грн. за штрафними санкціями, контролюючий орган діяв у відповідності до вимог чинного законодавства, відтак, правові підстави для задоволення позовних вимог у цій частині відсутні, що, в свою чергу, свідчить про наявність підстав для скасування рішення Київського окружного адміністративного суду від 30 червня 2022 року у зазначеній частині з прийняттям нової постанови про відмову у задоволенні вказаних позовних вимог.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи вищевикладене, з`ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи основні засади адміністративного судочинства, вимоги законодавства України та судову практику, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Київській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень № від 07.08.2019 року в частині суми 135 678,29 грн., з яких 108 542,63 грн. за податковими зобов`язаннями, 27 135,66 грн. за штрафними санкціями та № від 07.08.2019 року в частині суми 11 306,53 грн., з яких 9 045,22 грн. за податковими зобов`язаннями, 2 261,31 грн. за штрафними санкціями.

Згідно з положеннями статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до вимог частини четвертої статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення, є, зокрема, неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши доповідь головуючого судді, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню у вказаній частині з прийняттям нової постанови про відмову в задоволенні зазначених позовних вимог, в іншій частині рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Керуючись ст. 243, 315, 317, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд

П О С Т АН О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Київській області на рішення Київського окружного адміністративного суду від 30 червня 2022 року - задовольнити частково.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 30 червня 2022 року - скасувати в частині задоволення позовних вимог Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Київській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень № від 07.08.2019 року в частині суми 135 678,29 грн., з яких 108 542,63 грн. за податковими зобов`язаннями, 27 135,66 грн. за штрафними санкціями та № від 07.08.2019 року в частині суми 11 306,53 грн., з яких 9 045,22 грн. за податковими зобов`язаннями, 2 261,31 грн. за штрафними санкціями, та прийняти в цій частині нову постанову, якою у задоволенні зазначених позовних вимог - відмовити.

В іншій частині рішення Київського окружного адміністративного суду від 30 червня 2022 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття та може бути оскаржена протягом 30 днів, з урахуванням положень ст. 329 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст виготовлено 25 січня 2023 року.

Головуючий суддя Л.В. Бєлова

Судді А.Ю. Кучма,

Л.Т. Черпіцька