Справа № 420/13666/22
Суддя: Свида Л.І.
Дата ухвалення: 2023-01-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2023 року м. Одеса

У залі судових засідань № 18

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Свиди Л.І.

при секретарі судового засідання - Донець В.Р.

за участю сторін:

представника позивача - Зуєвої А.І.

представника відповідача - Буднік В.Ю.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ГУ ДМС України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу, зобов`язання прийняти рішення про оформлення документів,-

ВСТАНОВИВ:

До суду звернувся ОСОБА_1 з позовною заявою до ГУ ДМС України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу ГУ ДМС України в Одеській області №181 від 16.09.2022 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язання відповідача у відповідності з процедурою, передбаченою ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За цією позовною заявою відкрито загальне позовне провадження у відповідності до ст. 12 КАС України та наданий відповідачу строк для подання до суду відзиву на цю заяву, позивачу - відповіді на відзив.

Представник позивача в судове засідання з`явився, позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Позов ОСОБА_1 обґрунтований тим, що оскаржуване рішення є необґрунтованим та незаконним, оскільки це рішення приймалося без урахування та без дослідження всіх обставин, які мають юридичне значення і стосуються справи. Існує ризик переслідувань позивача через приписувані йому політичні переконання та опозиційні політичні дії. Крім того, у зв`язку із вираженням своїх поглядів позивач зазнав також порушення своїх прав. Зважаючи на дані обставини, у випадку повернення до країни походження, позивач може стати жертвою переслідувань. Оскільки позивач не може повернутися до країни походження через побоювання за своє життя та здоров`я та не підпадає під визначення, перелічені в п. 6 ст. 8, на який відповідач посилається, тобто у позивача наявні умови, зазначені п. 1 та п. 13 ч. 1 Закону, і саме тому заява позивача про звернення за захистом в Україні не може вважатися необґрунтованою.

Представник відповідача в судове засідання з`явився. З відзиву на позовну заяву вбачається, що відповідач позов не визнає, зазначає, що аналізом матеріалів особової справи неможливо обґрунтувати причину виїзду позивача з Тунісу, небажання його повернення до країни громадянської належності з позиції визнання біженцем в Україні, ані під час перебування в країні громадянської належності, ані перебуваючи поза її межами не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а саме у нього відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. При цьому, можливо також підтвердити відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті визнання позивача особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, відповідно до вимог ст. 3, 14 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, ст. 3 Конвенції ООН проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження та покарання 1984 року та п. 13 ч. 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», через відсутність доведених фактів загрози життю, безпеці чи свободі заявника в країні громадянської належності через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини. За час перебування шукача захисту на території України подій або нововиявлених обставин для обґрунтованого побоювання щодо вищевказаних умов виявлено не було, а тому оскаржуване рішення є правомірним та скасуванню не підлягає.

Заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, а також обставини якими обґрунтовуються позовні вимоги позивача, суд вважає позов ОСОБА_1 необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

ОСОБА_1 є громадянином Тунісу, уродженцем м. Туніс, де і проживав на момент останнього виїзду за межі країни громадянської належності. За віросповіданням мусульманин, за етнічною належністю араб. Рідна мова арабська, також володіє французькою та англійською мовами. За сімейним станом офіційно неодружений та ніколи не був одружений, дітей не має. Позивач має середню освіту, яку здобув навчаючись у школах «Абдулла», «Аль-Хаді Хфаша» (Туніс, м. Монастір). Зі слів позивача, протягом 2013-2017 років він навчався на факультеті хімії Університету Наук (Туніс, м. Монастір), навчання не закінчив через власне відрахування із вказаного вишу. На території України навчався у ОНМеДУ на факультеті стоматології протягом 2018-2020 років, через брак фінансових коштів не закінчив навчання. На Батьківщині позивач офіційно не працював, після приїзду на територію України (м. Одеса) протягом 2019-2020 років неофіційно працював кальянщиком в ресторані « ІНФОРМАЦІЯ_1 », протягом 2021-2022 років неофіційно працював адміністратором у РS-клубі на вул. Пастера.

Позивач ніколи не притягався до кримінальної відповідальності ані на Батьківщині, ані на території України. Також, по відношенню до позивача ніколи не застосовувались такі заходи адміністративного примусу, як затримання або арешт. Також, позивач не був причетний до інцидентів із застосуванням фізичного насилля, яке було б пов`язано з його расовою, національною, релігійною належністю або політичними поглядами. Позивач є військовозобов`язаним, не проходив військову службу ані на Батьківщині, ані на території України, належності до недержавних угрупувань не виявлено. Зі слів позивача, ані він, ані його близькі родичі ніколи не були членами жодних політичних, релігійних, військових або громадських організацій ані на Батьківщині, ані на території України. На території Тунісу залишились проживати близькі родичі позивача матір, батько, сестра.

31 жовтня 2018 року ОСОБА_1 прибув на територію України авіарейсом Туніс (Туніс) Стамбул (Туреччина) Одеса (Україна) легально, на підставі паспортного документу гр. Тунісу серії НОМЕР_1 та оформленої візи до України серії Y 05163644, місце прибуття міжнародний аеропорт «Одеса». У м. Стамбул (Туреччина) позивач перебував транзитом до 5 годин.

В 2019 року позивач здійснив короткостроковий виїзд до Туреччини з метою зустрічі зі своїми родичами, протягом двох місяців проживав у готелі у м. Стамбул (Туреччина), після чого повернувся до України та в подальшому не залишав її територію.

Після прибуття на територію України позивача було документовано посвідкою на тимчасове проживання серії НОМЕР_2 « 5101» строком дії до 31.07.2022 року.

З 01.08.2022 року позивач перебував на території України нелегально, без документів на право проживання, у зв`язку із чим 29.08.2022 року до позивача було застосовано адміністративні санкції за ст. 203 КУпАП.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 29 серпня 2022 року звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою №67 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (аркуші справи 42-44).

За результатами розгляду особової справи №2022ОD0053 громадянина Тунісу ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , 16 вересня 2022 року Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області, відповідно до п. 6 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», складений висновок про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (аркуші справи 144-158).

Наказом №181 від 16.09.2022 року Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області відмовлено позивачу в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (аркуш справи 163).

ОСОБА_1 21.09.2022 року отримав повідомлення №5/1-1056 від 16.09.2022 року про відмову в оформленні йому документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (аркуші справи 11-13), не погодився із прийнятим рішенням та оскаржив його до суду.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до положень п. 6 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Необхідність доказування наявності умов для надання статусу біженця знаходить своє підтвердження у міжнародно-правових документах. Згідно з п. 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Виходячи із змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме: расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

При цьому «побоювання стати жертвою переслідувань» складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи «побоювання». «Побоювання» є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальна інформація по країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Крім того, Директива Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27.04.2004 № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Таким чином, особа, яка звертається із заявою про надання, їй статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту має довести, що її побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань є обґрунтованими, або її життю, безпеці чи свободі в країні походження загрожує небезпека і вона не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

В заяві про визнання біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту ОСОБА_1 зазначив, що він не бажає повертатися до країни громадянської належності через можливість зазнати загрози для себе з боку органів державної влади країни громадянської належності через висловлювання ним власних політичних поглядів, що він був членом політичної партії Нахда.

При цьому, в матеріалах справи відсутні аргументовані доводи чи факти, які б підтверджували побоювання позивача щодо переслідувань і наявності загрози життю позивача.

Так, в анкеті від 01.09.2022 року позивач зазначає, що не бажає повертатися на територію громадянської належності через побоювання переслідувань з боку органів державної влади у зв`язку з його можливим асоціюванням з партією ісламістського спрямування «Нахда», членом якої начебто є його дядько ОСОБА_2 .

При цьому, з додаткового протоколу співбесіди з позивачем від 14.09.2022 року вбачається, що позивач зазначає, що легальна діяльність партії «Нахда» наразі не є офіційно забороненою на території Тунісу.

Суд звертає увагу, що документальні підтвердження обставин членства дядька позивача у політичній партії «Нахда» відсутні, в анкеті та додатковому протоколі співбесіди він зазначає, що не є офіційним членом партії «Нахда», ніколи не проходив реєстрацію у якості учасника зазначеної спільноти, не ознайомлювався з ідеологією та уставом партії та не підтримує її основні доктринальні положення, він ніколи не брав участь у партійних зборах/конференціях, організаційних заходах від політичної сили «Нахда» на території Тунісу, ніколи не підтримував безпосередніх контактів з представниками «Нахда» на території країни громадянської належності або за її межами, ніколи нікого не агітував до вступу до політичної сили «Нахда».

Також, під час проведення анкетування позивач повідомив про виключення його з вишу м. Монастир через систематичне висловлення ним політичних поглядів, спрямованих проти державної влади країни громадянської належності. В подальшому він приймав спроби до поновлення навчання у зазначеному закладі, проте його документи не прийняли.

Крім того, невдачу та відсутність успіху сестри у працевлаштуванні позивач також пов`язує з утисками за ознакою політичних переконань.

Проте, зазначена позивачем інформація не підтверджується жодними документальними доказами, позивачем також не надано доказів, які б підтверджували факт його навчання у ВНЗ м. Монастир.

З додаткового протоколу співбесіди позивача від 14.09.2022 року вбачається, що причиною відмови сестрі позивача у працевлаштуванні є невідповідність її кваліфікації встановленим роботодавцем вимогам або відсутність у неї повного пакету необхідних документів.

Також, за результатами проведеного аналізу матеріалів особової справи позивача не встановлено істотних елементів, які б вказували на обставину здійснення позивачем активної та/або систематичної політичної діяльності, яка б могла спричинити загрозу для органів державної влади країни громадянської належності та призвести до цілеспрямованих переслідувань за ознакою політичних переконань, зокрема, ані позивач, ані його близькі родичі ніколи не перебували офіційними членами жодних політичних, релігійних, військових або громадських організацій; під час проведення індивідуальних співбесід позивач не зміг деталізувати основи, що ймовірно складають його політичну позицію, не навів конкретні рішення органів державної влади, проти яких він протестує, шляхи до вирішення існуючих проблем, не назвав відповідних дійових осіб, що в цілому вказує на те, що позивач не має стійкої політичної позиції, що може створювати загрозу для представників органів державної влади країни громадянської належності та стати підставою для можливих переслідувань; позивач ніколи не приймав участь у мітингах, демонстраціях або інших публічних проявах політичної позиції; позивач ніколи не влаштовував масштабні акції студентської непокори, масові заворушення на період навчання у виш; позивач ніколи не публікував статті в ЗМІ або мережі «Інтернет», де критикував би офіційну владу Тунісу; позивач ніколи не перебував членом антиурядових озброєних груп; позивач ніколи не приймав конкретних дій проти органів державної влади країни громадянської належності, не виступав зі збройною боротьбою проти діючого уряду, не брав участь у діях, спрямованих на повалення чинного політичного та державного устрою на території Тунісу; позивач не балотувався на виборчі посади на період проживання на території Тунісу, не брав участь у розробці законодавчих актів або політичних пропозицій, прийнятті та розробці доленосних для країни рішень; позивач ніколи не висловлював власну політичну/громадянську позицію у задокументованих публічних виступах, ЗМІ або відкритих сторінках у соціальних мережах; позивач не займається активною політичною діяльністю після прибуття на територію України.

Крім того, батьки позивача продовжують безперешкодно проживати на території країни громадянської належності, мали можливість працювати у державних структурах, наразі отримують пенсійне та соціальне забезпечення від органів державної влади, що вказує на відсутність переслідувань та/або дискримінаційного ставлення по відношенню до позивача та його родини.

Суд також звертає увагу, що позивачем надавалися суперечливі дані, зокрема, у заяві від 29.08.2022 року він зазначив, що його відрахували з ВНЗ у Тунісі через його членство у політичній партії «Нахда». При цьому, у протоколі співбесіди від 08.09.2022 року позивач повідомив, що його відрахували із ВНЗ через причини безпеки та він ніколи не був членом партії «Нахда».

Крім того, в заяві від 29.08.2022 року позивач зазначає про обставини його розшуку та погроз на його адресу з боку Службою Безпеки Тунісу, про що йому повідомляють батьки. Під час анкетування 01.09.2022 року позивач повідомив, що є люди, які представилися як Служба Безпеки Тунісу та запитували за його місцеперебування 6 місяців назад та телефонували його матері. Проте, під час проведення співбесіди у липні 2022 року позивач зазначив, що його матір запитали де він та чи збирається повертатись з України.

При цьому, жодних доказів щодо переслідування позивача Службою Безпеки Тунісу позивачем до суду не надано.

Також, містяться розбіжності і в твердженнях позивача щодо фактичної форми та місця ймовірного висловлення ним власної політичної позиції. Так, під час проведення анкетування позивач повідомив про те, що він критикував владу лише в університеті м. Монастір (Туніс), однак в подальшому, вказуючи що окрім ВНЗ, він висловлював власну політичну позицію у кафетерії з друзями та колегами, і щоразу коли його друзі читали журнали та газети він словесно критикував вказане.

Проте, під час анкетування позивач зазначив, що реальною причиною його виїзду до України була не загроза переслідувань, а бажання отримання вищої освіти.

Суд також звертає увагу, що за результатами проведеного аналізу матеріалів особової справи позивача не виявлено жодної підтвердженої інформації, яка б взагалі вказувала на обставину його переслідування Службою Безпеки Тунісу на території країни громадянської належності, ймовірних проблем, що могли виникнути у позивача у зв`язку із зазначеною обставиною, загрози, що може на нього очікувати тощо.

Позивач не надає документальних підтверджень або обґрунтованих усних тверджень стосовно зазначеного елементу. У твердженнях позивача із зазначеного приводу міститься низка розбіжностей, суперечностей, які він не зміг належним чином обґрунтувати, що додатково знижує рівень довіри до зазначеного елементу в цілому, що вказує на те, що позивач використовує лише вигадану легенду переслідування для обґрунтування власного звернення до ГУ ДМС в Одеській області.

Враховуючи відсутність прикладів і доказів, які б свідчили про загрозу життю та здоров`ю позивача в країні походження та безперешкодний виїзд позивача з країни походження, розбіжності в даних зазначених в заяві та під час анкетування та проведення співбесід з позивачем, суд вважає заяву позивача очевидно необґрунтованою, що у відповідності до п. 6 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» є підставою для прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Таким чином, оскаржуваний позивачем наказ, яким йому відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є правомірним та скасуванню не підлягає, а тому відсутні підстави для зобов`язання відповідача вчиняти певні дії.

Керуючись ст. ст. 6, 14, 90, 243-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до ГУ ДМС України в Одеській області (вул. Преображенська, 44, м. Одеса, 65045, ) про визнання неправомірним та скасування наказу ГУ ДМС України в Одеській області №181 від 16.09.2022 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язання відповідача у відповідності з процедурою, передбаченою ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та строки, встановлені ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду може бути оскаржено в порядку та строки, встановлені ст. 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 26.01.2023 року.

Суддя Л. І. Свида

.