Справа № 420/13428/22
Суддя: Градовський Ю.М.
Дата ухвалення: 2023-01-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 січня 2023 р.м.ОдесаСправа № 420/13428/22
Головуючий в 1 інстанції: Танцюра К.О.

Судова колегія П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого: Градовського Ю.М.

суддів: Бітова А.І.,

Танасогло Т.М.

при секретарі: Шатан В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Одесі апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 8 листопада 2022р. по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання дій протиправним та скасування рішення,-

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2022р. ОСОБА_1 звернулась в суд із позовом до ГУ ДМС України в Одеській області, в якому просила:

- визнати неправомірним та скасування рішення ГУ ДМС України в Одеській області за №5445 від 19 серпня 2022р. про відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання ОСОБА_1 ;

- зобов`язати ГУ ДМС України в Одеській області здійснити обмін посвідки на постійне місце проживання серія НОМЕР_1 від 17.05.2007р., виданої ОСОБА_1 , у зв`язку із досягненням 45-річного віку.

В обґрунтування своїх вимог позивачка зазначила, що на підставі рішення міграційної служби від 17 травня 2007р., ОСОБА_1 у 2007р. отримала дозвіл на імміграцію за № НОМЕР_2 , та відповідного року була документована посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_1 терміном дії - безстроково.

У зв`язку із досягненням 45-річного віку, у 2022р. позивачка звернулась із заявою до ГУ ДМС України в Одеській області про обмін посвідки на постійне проживання з наданням відповідних документів, проте, на сьогоднішній день жодних даних не має.

Представник позивачки вказав на те, що лише після неодноразового відвідування з врахуванням карантинних обмежень, ними було отримано лист від ДМС разом із копією рішення про відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання за № НОМЕР_3 від 19.08.2022р..

При цьому, представник позивачки вказав, що дозвіл на імміграцію в Україну, було отримано у 2007р. законно і жодних претензій на той час у суб`єктів владних повноважень не було та, що на даний час дитина позивачки ОСОБА_2 набула громадянство України за територіальним походженням на підставі ч.3 ст.8 ЗУ «Про громадянство України».

Представник позивачки, посилаючись на норми діючого законодавства України, практику Європейського суду з прав людини, просив суд задовольнити позов у повному обсязі.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 8 листопада 2022р. адміністративний позов задоволено.

Визнано протиправним та скасовано рішення ГУ ДМС України в Одеській області за №5445 від 19 серпня 2022р. про відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання ОСОБА_1 .

Зобов`язано ГУ ДМС України в Одеській області здійснити обмін посвідки на постійне місце проживання серія НОМЕР_1 від 17.05.2007р., виданої ОСОБА_1 , у зв`язку з досягненням 45-річного віку.

Стягнуто з ГУ ДМС України в Одеській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 992,4грн..

В апеляційній скарзі апелянт просить рішення суду скасувати та прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні адміністративного позову в повному обсязі, посилаючись на порушення норм права.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, пояснення на неї, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновку про залишення скарги без задоволення, а рішення суду без змін, з наступних підстав.

Відповідно до ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що міграційна служба приймаючи оскаржуване рішення діяла з порушенням норм законодавства України та прав позивачки, оскільки відсутні законні підстави для скасування такого рішення. При цьому суд першої інстанції взяв до уваги факт відсутності в матеріалах справи будь-яких доказів на підтвердження порушення позивачкою положень законодавства про імміграцію.

Вирішуючи спір, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно та об`єктивно дослідив обставини по справі, надані докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Так, судом першої інстанції встановлено та підтверджено під час апеляційного розгляду, що 14.05.2005р. громадянка Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернулась із заявою до ВГІРФО УМВС України в Одеській області про надання дозволу на імміграцію в Україні у зв`язку із тим, що її чоловік громадянин Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_3 , 1974р.н., перебуває на території України в статусі іммігранта.

17.05.2007р. громадянка СРВ ОСОБА_1 була документована посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_1 .

Як зазначила позивачка та не спростовано міграційною службою, у 2022р. громадянка СРВ ОСОБА_1 звернулась із заявою до ГУ ДМС України в Одеській області про обмін посвідки на постійне проживання, у зв`язку із досягненням нею 45-річного віку.

Проте, 19.08.2022р. ГУ ДМС України в Одеській області прийнято рішення за №5445, яким відмовлено ОСОБА_1 в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання, на підставі пп.3 п.62 Порядку №321 (а.с.11). Позивачка вважає вказане рішення міграційної служби протиправним, незаконним та таким, що підлягає скасуванню, у зв`язку із чим звернулась в суд із відповідним позовом.

Перевіряючи правомірність та законність оскаржуваного рішення міграційної служби, з урахуванням підстав, за якими позивачка пов`язує його протиправність та скасування, колегія суддів виходить з наступного.

У відповідності до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Приписами ч.1 ст.3 ЗУ «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначено, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

У відповідності до ч.1 ст.4 ЗУ «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», іноземці та особи без громадянства можуть згідно ЗУ «Про імміграцію» іммігрувати в Україну на постійне проживання.

За правилами ч.1 ст.5 ЗУ «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», іноземці та особи без громадянства, зазначені у частинах першій та шістнадцятій статті 4 цього Закону, отримують посвідку на постійне проживання.

Відповідно до ст.4 ЗУ «Про імміграцію», дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції.

Квота імміграції встановлюється КМУ у визначеному ним порядку по категоріях іммігрантів: 1) діячі науки та культури, імміграція яких відповідає інтересам України; 2) висококваліфіковані спеціалісти і робітники, гостра потреба в яких є відчутною для економіки України; 3) особи, які здійснили іноземну інвестицію в економіку України іноземною конвертованою валютою на суму не менше 100 (ста) тисяч доларів США; 4) особи, які є повнорідними братом чи сестрою, дідом чи бабою, онуком чи онукою громадян України; 5) особи, які раніше перебували в громадянстві України; 6) батьки, чоловік (дружина) іммігранта та його неповнолітні діти; 8) особи, які безперервно проживали на території України протягом трьох років з дня встановлення їм статусу особи, яка постраждала від торгівлі людьми; 9) особи, які прослужили у Збройних Силах України три і більше років.

Дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається: 1) одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України; 2) особам, які є опікунами чи піклувальниками громадян України, або перебувають під опікою чи піклуванням громадян України; 3) особам, які мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням; 4) особам, імміграція яких становить державний інтерес для України; 5) закордонним українцям, подружжям закордонних українців, їх дітям у разі їх спільного в`їзду та перебування на території України.

Умови, порядок та перелік документів, необхідних для вирішення питання про надання дозволу на імміграцію, визначені ст.9 ЗУ «Про імміграцію».

Для надання дозволу на імміграцію до заяви додаються такі документи: 1) три фотокартки; 2) копія документа, що посвідчує особу; 3) документ про місце проживання особи; 4) відомості про склад сім`ї, копія свідоцтва про шлюб (якщо особа, яка подає заяву, перебуває в шлюбі); 5) документ про те, що особа не є хворою на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади з питань охорони здоров`я.

Крім зазначених документів подаються: для осіб, зазначених у п.6 ч.2 ст.4 цього Закону, - копії документів, що засвідчують їх родинні стосунки з іммігрантом, і документ про те, що іммігрант не заперечує проти їх імміграції та гарантує їм фінансове забезпечення на рівні не нижчому від прожиткового мінімуму, встановленого в Україні.

У разі неподання особою всіх визначених цим Законом документів заява про надання дозволу на імміграцію не приймається.

Аналізуючи вказане, судова колегія зазначає, що для оформлення дозволу на імміграцію заявник повинен подати заяву з доданням певного пакету документів. У разі ж ненадання особою повного пакету документів, заява про надання дозволу на імміграцію не приймається та дозвіл на імміграцію не видається.

Процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну, поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію, визначено відповідним Порядком, затвердженим постановою КМУ за №1983 від 26.12.2002р. (надалі - Порядок №1983).

У відповідності до пп.2 п.2 цього Порядку №1983, рішення за заявами про надання дозволу на імміграцію залежно від категорії іммігрантів приймають територіальні органи ДМС - стосовно іммігрантів, які підпадають під квоту імміграції (крім іммігрантів, стосовно яких рішення приймає ДМС), а саме: батьків, чоловіка (дружини) іммігранта та його неповнолітніх дітей.

Приписами п.12 Порядку №1983 визначено, що територіальні підрозділи за місцем проживання, до яких подано заяви про надання дозволу на імміграцію: формують справи, перевіряють підстави, законність перебування в Україні іммігрантів, справжність поданих документів та відповідність їх оформлення вимогам законодавства, у разі потреби погоджують це питання з органами місцевого самоврядування, у межах своєї компетенції з`ясовують питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію; надсилають у місячний термін разом з матеріалами справи інформацію про результати їх розгляду територіальним органам або підрозділам (відповідно до категорії іммігрантів). Справи, прийняття рішення за якими належить до компетенції ДМС чи територіальних органів, надсилаються територіальним органам, в інших випадках - територіальним підрозділам; здійснюють провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію, якщо таке провадження належить до їх компетенції.

Положеннями п.14 Порядку №1983 встановлено, що територіальні органи і підрозділи після отримання документів від зазначених у п.12 і 13 цього Порядку органів перевіряють у місячний термін правильність їх оформлення, з`ясовують у межах своєї компетенції питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, передбачених ст.10 ЗУ «Про імміграцію», надсилають відповідні запити до регіональних органів СБУ, Робочого апарату Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужби.

Регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба проводять у межах своєї компетенції у місячний термін після надходження таких запитів перевірку з метою виявлення осіб, яким дозвіл на імміграцію не надається. Про результати перевірки інформується орган, який зробив запит.

У разі коли прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції територіальних органів і підрозділів, ці органи аналізують у місячний термін отриману від зазначених в абз.2 п.14 цього Порядку органів інформацію та на підставі матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу (п.16 Порядку).

За правилами п.19 Порядку №1983, рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу діє протягом року від дня його прийняття.

Особи, яким надано дозвіл на імміграцію, зобов`язані протягом періоду дії дозволу звернутися до територіального підрозділу за місцем проживання із заявою про видачу посвідки на постійне проживання, якщо вони перебувають на законних підставах в Україні.

Отже, прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції відповідних державних органів, які на підставі заяви іммігранта, аналізу отриманої інформації, матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу. Рішення про надання дозволу на імміграцію є підставою для отримання посвідки на постійне проживання.

Як вбачається із матеріалів справи, а саме із матеріалів особової справи гр. СРВ ОСОБА_1 , ВГІРФО УМВСУ в Одеській області при прийнятті рішення про надання позивачці дозволу на імміграцію в Україні та оформленні посвідки на постійне проживання в Україні безстроково проводив необхідну перевірку поданих документів та з`ясовував у межах своєї компетенції питання щодо наявності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, проте таких підстав не виявив, що підтверджується наявним в матеріалах справи висновком від 3.08.2005р., на підставі якого в подальшому позивачці було оформлено і видано посвідку серії НОМЕР_1 від 17.05.2007р., доказів протилежного суду не надано (а.с.66).

Підстави для скасування дозволу на імміграцію визначені приписами ст.12 ЗУ «Про імміграцію», а саме, якщо: 1) з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Як вбачається із оскаржуваного рішення ГУ ДМС в Одеській області за №5445 від 19.08.2022р., що вказане рішення прийнято відповідачем у зв`язку із встановленням факту про те, що документи, на підставі яких було прийнято позитивне рішення та надано посвідку на постійне проживання, були скасовані, а тому на підставі п.1 ч.1 ст.12 ЗУ «Про імміграцію» та пп.3 п.62 Порядку №321 посвідка на постійне проживання ОСОБА_1 підлягає скасуванню.

Проте, судова колегія вважає за необхідним зазначити, що станом на момент прийняття рішення про надання дозволу на імміграцію, ВГІРФО УМВСУ в Одеській області, як уповноважений державний орган, перевіряв надані позивачкою документи та будь-яких порушень законодавства не встановив, у зв`язку із чим позивачку було документовано посвідкою на постійне проживання.

При цьому, апеляційний суд звертає увагу на те, що допущення міграційними органами ймовірних помилок при прийнятті рішення про надання дозволу на імміграцію за відсутності у цьому вини позивачки не є визначеною ЗУ «Про імміграцію» та іншими законами України підставою для скасування такого дозволу.

Окрім того, у відповідності до п.21-24 Порядку №1983 дозвіл на імміграцію скасовується органом, який його видав.

Для започаткування процедури розгляду питання про скасування дозволу на імміграцію відповідне подання надсилається до органу, який приймав рішення про надання такого дозволу.

ДМС, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення.

Про прийняте рішення письмово повідомляються протягом тижня ініціатори процедури скасування дозволу на імміграцію та іммігранти.

Рішення про скасування дозволу на імміграцію надсилається протягом тижня органом, що його прийняв, до територіального підрозділу за місцем проживання для вилучення посвідки на постійне проживання в іммігранта та вжиття заходів відповідно до ст.3 ЗУ «Про імміграцію». Копія рішення надсилається Держприкордонслужбі.

Отже, функція територіальних органів, які розглядають питання про скасування дозволу на імміграцію, реалізується шляхом всебічної перевірки на підставі відповідного подання, а також запрошення для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання.

Разом з тим, відповідачем не надано суду доказів наявності подання яке, згідно з Порядком №1983 є підставою для започаткування процедури розгляду питання про скасування дозволу на імміграцію.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено під час апеляційного розгляду, що оскаржуване рішення прийнято у зв`язку з тим, що у ході перевірки матеріалів справи громадянина Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_3 (чоловік позивачки) щодо надання дозволу на імміграцію на документування посвідкою на постійне проживання встановлено, що 6.02.2012р. рішенням ГУМВС України в Одеській області на підставі ст.12 ЗУ «Про імміграцію» прийнято рішення про скасування йому дозволу на імміграцію в Україні, посвідка на постійне проживання №859/05 видана 24.03.2005р. визнана недійсною.

Під час апеляційного розгляду, представником міграційної служби було надано пояснення, що 6.05.2019р. громадянин СРВ ОСОБА_3 (чоловік позивачки) отримав дозвіл на імміграцію в Україні на підставі п.1 ч.3 ст.4 ЗУ «Про імміграцію», та зазначив, що позивачка повинна була знати про вказане та повинна була розуміти чому їй було скасовано посвідку на постійне проживання та яким чином їй захистити свої права. При цьому, представник міграційної служби зазначив, що ними, як державним органом та суб`єктом владних повноважень, не було роз`яснено позивачці її права, обов`язки та подальші можливі дії для її легалізації на території України.

Також, судовою колегіє було встановлено, що у позивачки є донька ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка набула громадянство України за територіальним походженням на підставі ч.3 ст.8 ЗУ «Про громадянство України».

При цьому, під час судового засідання в апеляційному суді представник ДМС зазначив, що позивачка може та має право звернутись із відповідної заявою до міграційної служби щодо оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання з інших підстав, а саме з підстав того, що її донька набула громадянства України.

На підставі вказаного, судова колегія вважає, що міграційна служба приймаючи оскаржуване рішення діла з порушенням прав позивачки.

Окрім того, вирішуючи спір, судова колегія враховує, що скасування посвідки на постійне проживання має наслідком повну зміну способу життя родини позивачки. Проте, дані обставини не були враховані відповідачем при прийнятті оскаржуваного рішення.

Відповідно до ст.6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Апеляційний суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріпляє у собі право на повагу до приватного і сімейного життя. Так, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У рішенні по справі «Ахмедов проти Азербайджану» від 30.01.2020 ЄСПЛ вказав, що поняття «приватне життя» в сенсі статті 8 Конвенції є широким поняттям, яке охоплює різні аспекти фізичної та соціальної ідентичності (див. Дженовезе проти Мальти, § 30, 11 жовтня 2011 року та Рамадан Ст. Мальта, § 62, 21 червня 2016 року). Хоча право на громадянство як таке не гарантується Конвенцією або протоколами до неї, не можна виключати, що свавільне позбавлення громадянства при певних обставинах є порушенням статті 8 Конвенції, оскільки наслідки такої відмови мають вплив на приватне життя окремих осіб (див. Карасьов проти Фінляндії, 31414/96, ЄСПЛ 1999-II; в Дженовезе, згадане вище, § 30; і K2 проти Сполученого Королівства, 42387/13, § 49, 7 лютого 2017 року).

Таким чином, застосовуючи принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини, судова колегія дійшла висновку про наявність порушення ст.8 Конвенції стосовно заявника, оскільки спірне рішення має вплив на приватне життя позивача та його родини, а також створює значні негативні наслідки для здійснення прав позивачки у його повсякденному житті.

На переконання апеляційного суду, органами міграційної служби України не дотримано принципу пропорційності, балансу між несприятливими наслідками прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямовані ці рішення, що призводить для настання несприятливих та без перебільшення катастрофічних наслідків для позивачки та її усталеного життя.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія погоджується із висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог громадянки Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 .

В доводах апеляційної скарги апелянт посилався на неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. На думку судової колегії, викладені у скарзі доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи по суті.

За таких обставин, судова колегія вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням норм процесуального та матеріального права, а тому не вбачає підстав для його скасування.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.246,315,316 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 8 листопада 2022р. залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її проголошення та оскарженню не підлягає, крім випадків встановлених п.2 ч.5 ст.328 КАС України.

Повний текст судового рішення виготовлений 25 січня 2023р.

Головуючий: Ю.М. Градовський

Судді: А.І. Бітов

Т.М. Танасогло