Справа № 420/25428/21
Суддя: Градовський Ю.М.
Дата ухвалення: 2023-01-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 січня 2023 р.м.ОдесаСправа № 420/25428/21
Головуючий в 1 інстанції: Глуханчук О.В.

Судова колегія П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого: Градовського Ю.М.

суддів: Бітова А.І.,

Танасогло Т.М.

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Одесі апеляційну скаргу Військової академії (м.Одеса) на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 22 вересня 2022р. по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової академії (м.Одеса)про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И Л А:
У грудні 2021р. ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до Військової академії (м.Одеса), в якому просило:

- визнати протиправними дії Військової академії (м.Одеса), які виразилися у відмові виплати середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні з військової служби за період з 3.05.2019р. по 14.06.2021р.;

- зобов`язати Військову академію (м.Одеса) нарахувати та виплатити середнє грошове забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні з військової служби за період з 3.05.2019р. по 14.06.2021р. відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою КМУ від 8.02.1995р. №100.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що на виконання рішення суду у справі №420/5003/20 йому нараховано та виплачено індексацію грошового забезпечення за період з 6.04.2016р. по 28.02.2018р..

Відповідач не здійснив виплату середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, а тому вказане стало підставою для звернення ОСОБА_1 до суду із даним адміністративним позовом.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 22 вересня 2022р. адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Військової академії (м.Одеса) щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні за період з 3.05.2019р. по 13.06.2021р..

Стягнуто з Військової академії (м.Одеса) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 3.05.2019р. по 13.06.2021р. у сумі 37 501,91грн..

В іншій частині позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ВЧ НОМЕР_1 просить рішення суду скасувати та прийняти по справі нову постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення норм права.

Судова колегія вважає, що у відповідності до п.1 ч.1 ст.311 КАС України, апеляційну скаргу можливо розглянути в порядку письмового провадження, оскільки в матеріалах справи достатньо доказів для вирішення справи по суті.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, скасування рішення суду першої інстанції в частині визначення суми, що підлягає стягненню та прийняттям в цій частині нової постанови, з наступних підстав.

Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що на день виключення позивача зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення (3.05.2019р.), відповідачем не проведено з ОСОБА_1 розрахунку у повному обсязі, а саме не виплачено індексацію грошового забезпечення, а тому позивач відповідно до ст.117 КЗпП має право на виплату середнього заробітку за весь період затримки розрахунку.

На підставі зазначеного, суд першої інстанції прийшов до висновку, що у позивача наявне право на отримання середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні з військової служби у розмірі 37 501,91грн..

Проте, з таким висновком суду першої не може погодитись судова колегія, оскільки вказаного висновку суд дійшов без належного з`ясування обставин по справі, у зв`язку з чим допустив невірне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

За правилами ст.242 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Судова колегія вважає, що вказані порушення норм права призвели до неправильного вирішення справи по суті, а тому апеляційний суд на підставі ст.317 КАС України, рішення суду скасовує в частині задоволення позову щодо перерахунку пенсії без обмеження її максимальним розміром та приймає в цій частині нову постанову про відмову у задоволенні позовних вимог, в іншій частині рішення суду залишити без змін, з наступних підстав.

Так, судом першої інстанції встановлено та підтверджено під час апеляційного розгляду, що ОСОБА_1 проходив військову службу у Військовій академії (м. Одеси) на посаді техніка групи навчальної техніки продовольчої служби навчально-лабораторного комплексу кафедри тилового забезпечення факультету підготовки спеціалістів матеріально-технічного забезпечення Військової академії.

Згідно витягу із наказу командира Військової академії (м Одеса) (по стройовій частині) №97 від 3.05.2019р., старшого прапорщика ОСОБА_1 , техніка групи навчальної техніки продовольчої служби навчально-лабораторного комплексу кафедри тилового забезпечення факультету підготовки спеціалістів матеріально-технічного забезпечення Військової академії, звільненого з військової служби у запас за підпунктом б (за станом здоров`я) п.2 ч.5 ст.26 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу» наказом начальника Військової академії (по особовому складу) від 3.05.2019р. №45-РС, з 3.05.2019р. виключено зі списків особового складу академії та всіх видів забезпечення (а.с.7).

Вважаючи, що при звільненні ОСОБА_1 не виплачено індексацію грошового забезпечення за період з 6.04.2016р. по 28.02.2018р. позивач звернувся до суду.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 22.07.2020р. визнано протиправною бездіяльність Військової академії (м. Одеса) щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 6.04.2016р. по 28.02.2018р.. Зобов`язано Військову академію (м. Одеса) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 6.04.2016р. по 28.02.2018р. у сумі 4 503,21грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 2.11.2020р. по справі №420/5003/20 рішення Одеського окружного адміністративного суду від 22.07.2020р. в частині зобов`язання Військову академію (м. Одеса) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 6.04.2016р. по 28.02.2018р. у сумі 4 503,21грн. скасовано. Ухвалено в цій частині постанову, якою зобов`язано Військову академію (м.Одеса) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 6.04.2016р. по 28.02.2018р. з прийняттям індексу споживчих цін за 1 або 100 для обчислення індексації грошового забезпечення в серпні 2015 року (базовий місяць). В іншій частині рішення Одеського окружного адміністративного суду від 22.07.2020р. залишено без змін.

На виконання вказаного рішення суду Військовою академією виплачено 37 520,35грн.(а.с.4).

Позивач вважає, що йому не було нараховано та вплачено компенсацію за затримку розрахунку при звільненні, а тому звернувся до суду із даним адміністративним позовом.

Перевіряючи правомірність та законність дій військової частини у спірних правовідносинах, з урахуванням підстав, за якими позивач пов`язує їх незаконність та протиправність, в межах доводів апеляційної скарги, судова колегія виходить з наступного.

Положеннями ч.2 ст.19 Конституції України встановлено, що органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи лише на підставі закону в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За змістом ст.17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон №2011-ХІІ).

Приписами ст.1 Закону №2011-ХІІ встановлено, що соціальний захист військовослужбовців - це діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Згідно ч.2 ст.1-2 Закону №2011-ХІІ у зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України (ст.2 Закону № 2011-XII).

Відповідно до абз.1 та 3 п.242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008р. №1153/2008 (дія якого відповідно до ч.3 Указу поширюється і на військовослужбовців Національної гвардії України) після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання.

Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Закон №2011-ХІІ.

Водночас питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців із військової служби не врегульовані положеннями спеціального законодавства. Проте такі питання врегульовані КЗпП України.

Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про можливість застосування норм ст.116 та ст.117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення із військової служби.

Аналогічний правовий висновок щодо застосування норм КЗпП України при вирішенні питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців неодноразово викладено Верховним Судом, зокрема у постановах від 30.04.2020р. у справі №140/2006/19, від 16.07.2020р. у справі №400/2884/18, від 20.01.2021р. у справі №200/4185/20-а, від 20.01.2021р. у справі №240/12238/19, від 5.03.2021р. у справі №120/3276/19-а, від 31.03.2021р. у справі №340/970/20.

За правилами ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Як вбачається із матеріалів справи, що на виконання рішення суду у справі №420/5003/20 на картковий рахунок ОСОБА_1 14.06.2021р. перераховані кошти в розмірі 37 520,35грн..

З огляду на вказане, судова колегія вважає, що період затримки повного розрахунку при звільненні становить з 3.05.2019р. (дати виключення позивача зі списків особового складу військової академії) до моменту остаточного розрахунку 14.06.2021р..

«Порядок обчислення середньої заробітної плати», затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 8.02.1995р. №100, відповідно до п.2 якої її дія поширюється на підприємства, установи і організації незалежно від форми власності, а також на фізичних осіб - підприємців та фізичних осіб, які в межах трудових відносин використовують працю найманих працівників. Роз`яснення з питань обчислення середньої заробітної плати в усіх випадках її збереження надаються Міністерством розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства, а у разі коли виплати за середньою заробітною платою провадяться з бюджету або громадських фондів споживання, - за участю Міністерства фінансів і відповідних фондів.

Враховуючи обставини справи, та згідно положень ст.117 КЗпП України, у спірних відносинах підлягає застосовуванню Порядок №100, як такий що визначає порядок обчислення середньої заробітної плати.

Абзацом 3 п.2 Порядку №100 передбачено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія погоджується із висновком суду першої інстанції про наявність підстав для визнання бездіяльності Військової академії (м.Одеса), яка виразилися у невиплаті позивачу середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні з військової служби за період з 3.05.2019р. по 14.06.2021р. протиправними.

Апеляційний суд зазначає, що враховуючи те, що спірні суми хоча й були виплачені, однак їх виплата відбулась не в день звільнення (3.05.2019р.), а 14.06.2021р., що є порушенням вимог ст.116 КЗпП України.

Приписами ст.116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

У відповідності до ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Частина 2 ст.117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем і колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Виходячи із такого законодавчого регулювання Велика Палата Верховного Суду у справі №810/451/17 акцентувала увагу, що, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в ч.1 ст.117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Відтак, у вказаній справі Велика Палата дійшла висновку, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене ст.117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений ст.117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (див. пункт 71 постанови від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц).

Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст.117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (див. висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16; висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16).

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до ст.117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке (див. пункт 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019р. у справі №761/9584/15-ц):

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

За обставин цієї справи судова колегія вважає за необхідне застосувати критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до ст.117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, з огляду на таке.

Апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_1 на день виключення зі списків особового складу Військової академії (м.Одеса) було перераховано та виплачено 190 235,33грн..

Враховуючи зазначене, судова колегія приходить до висновку, що загальний розмір належних ОСОБА_1 виплат на момент звільнення складав 227 755,68грн:

- 190 235,33грн. (83,53%) (сума, що була виплачена на день звільнення);

- 37 520,35грн. (16,47%) (індексація грошового забезпечення, виплачена за рішенням суду по справі №420/5003/20;

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено під час апеляційного розгляду, що середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 , яка визначено у відповідності до п.8 «Порядку обчислення середньої заробітної плати» затвердженого постановою КМУ №100 від 8.02.1995р., розраховується наступним чином: 13 761,08грн. (заробітна плата за березень 2019р.) + 13 824,47грн. (заробітна плата за квітень 2019р.) = 27 585,55грн./41 (кількість робочих днів березень квітень 2019р.) = 672,82грн..

Отже, середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 за два останні робочі місяці перед звільненням скала 672,82грн..

Затримка спірної виплати склала:

- донарахована індексація грошового забезпечення 37 520,35грн., яка виплачена 14.06.2021р. 772 дні.

Виходячи з принципу пропорційності, судова колегія вважає належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача здійснити обчислення середнього заробітку за час затримки розрахунку наступним чином:

772 х 672,82грн. = 519 417,04грн. х 16,47% = 85 547,99грн., що становить 16,47% суми виплати, яка мала бути нарахована на день виключення зі списків особового складу, а саме 5.03.2019р.

Разом з тим, з урахуванням правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 30.11.2020р. у справі №480/3105/19, щодо інших критеріїв зменшення розміру відшкодування, судом також враховано: розмір простроченої заборгованості (118 291,55грн.); загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат; а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум в судовому порядку (справи №420/5003/20).

В даному випадку, на переконання колегії суддів, про порушення своїх прав у межах спірних правовідносин позивач мав дізнатись у момент свого виключення його зі списків особового складу військової частини, а саме 3.05.2019р..

При цьому, апеляційним судом встановлено, що до суду з адміністративним позовом у справі №420/5003/20 ОСОБА_1 звернувся у червні 2020р., тобто більш ніж 12 місяців після звільнення.

Між тим, приписами ч.1 ст.233 КЗпП України визначено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

В даному випадку, законодавцем встановлено загальний строк звернення до суду за вирішенням трудового спору, пропуск якого, на переконання колегії суддів, може бути врахований у якості понижуючого коефіцієнту при нарахуванні суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

В свою чергу, за відповідний період, що становить більш ніж 12 місяців, які позивач зволікав перед зверненням до суду у справі №420/5003/20, вищевказаний тримісячний строк сплинув 4 рази, тому суд вважає за можливе застосувати понижуючий коефіцієнт 4

Враховуючи вищевказане, колегія суддів вважає що сума обрахованої частини середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні складає: (85 547,99грн. / 4 = 21 386,99грн..

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не надав належної оцінки вказаним обставинам у справі, а відтак дійшов помилкового висновку про зобов`язання Військової академії (м.Одеса) нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 3.05.2019р. по 14.06.2021р. у розмірі 37 501,91грн..

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.246,315,317 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу Військової академії задовольнити частково.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 22 вересня 2022р. скасувати в частині стягнення з Військової академії (м.Одеса) на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 3.05.2019р. по 13.06.2021р. у сумі 37 501,91грн...

Прийняти в цій частині нову постанову, якою стягнути з Військової академії (м.Одеса) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 3.05.2019р. по 13.06.2021р. у сумі 21 386,99грн..

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її проголошення та оскарженню не підлягає, крім випадків встановлених п.2 ч.5 ст.328 КАС України.

Головуючий: Ю.М. Градовський

Судді: А.І. Бітов

Т.М. Танасогло