Справа № 640/33401/21
Суддя: Ганечко Олена Миколаївна
Дата ухвалення: 2023-01-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2023 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Ганечко О.М.,

суддів Кузьменка В.В.,

Василенка Я.М.,

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Деснянського районного відділу ДВС у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Київ) на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 вересня 2022 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Деснянського районного відділу ДВС у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Київ) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Деснянського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), в якому просила суд:

- визнати неправомірними дії старшого державного виконавця Деснянського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Логвинської Каріни Леонідівни щодо: винесення постанови про стягнення виконавчого збору від 14 червня 2021 року у виконавчому провадженні № 49344589; винесення постанови про відкриття виконавчого провадження від 17 червня 2021р. у виконавчому провадженні № 65850060;

- визнати протиправною та скасувати: постанову про стягнення виконавчого збору від 14 червня 2021 року у виконавчому провадженні № 49344589; постанову про відкриття виконавчого провадження від 17 червня 2021 року у виконавчому провадженні № 65850060.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила про те, що постанова про стягнення виконавчого збору винесена з порушенням порядку, визначеного Законом України «Про виконавче провадження». Порушення законодавчого порядку винесення постанови про стягнення виконавчого збору, виключає її правомірність, оскільки її винесення вчинено не у порядку та спосіб, передбачений законом.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 вересня 2022 р. адміністративний позов задоволено повністю.

Визнано протиправними дії старшого державного виконавця Деснянського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Логвинської Каріни Леонідівни щодо винесення постанови про стягнення виконавчого збору від 14 червня 2021 року у виконавчому провадженні № 49344589; винесення постанови про відкриття виконавчого провадження від 17 червня 2021р. у виконавчому провадженні № 65850060.

Визнано протиправними та скасовано: постанову про стягнення виконавчого збору від 14 червня 2021 року у виконавчому провадженні № 49344589; постанову про відкриття виконавчого провадження від 17 червня 2021 року у виконавчому провадженні № 65850060.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, Деснянський районний відділ ДВС у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Київ) подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для розгляду справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення спору.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 25.11.2022 відкрито апеляційне провадження та призначено апеляційну скаргу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 25.01.2023.

Сторони у судове засідання не з`явились, про дату, час і місце судового засідання повідомлені належним чином.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Відповідно до ч. 2 ст. 313 Кодексу адміністративного судочинства України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.

Виконуючи вимоги процесуального законодавства, колегія суддів ухвалила продовжити строк розгляду апеляційної скарги, згідно норм ст. 309 КАС України.

Заслухавши суддю доповідача, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга відповідача не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, на примусовому виконанні у Деснянському відділі державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) перебувало виконавче провадження № 49344589 з примусового виконання виконавчого листа № 2/359/2121/2014, виданого 25.12.2014р.

Бориспільським міськрайонним судом Київської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ "Укрсиббанк" боргу у розмірі 2477677,48 грн. Стягувачем в межах виконавчого провадження (при відкритті виконавчого провадження) був АТ "Укрсиббанк", який на підставі постанови про заміну сторони виконавчого провадження від 10.06.2021р., замінено на ТОВ "УКРФІНСТАНДАРТ" (на підставі ухвали Бориспільського міськрайонного суду Київської обл. по справі № 359/7653/14-ц від 16.03.2021).

В межах виконавчого провадження № 49344589 державним виконавцем було здійснено наступні виконавчі дії: 24.11.2015р. відкрито виконавче провадження; 02.10.2017р. винесено постанову про арешт майна боржника; 09.02.2018р. винесено доручення про перевірку інформації щодо наявності у Боржника майна; 22.11.2019р. винесено постанову про передачу виконавчого провадження (до Бориспільського міськрайонного ВДВС); 18.02.2020р. винесено постанову про скасування постанови від 22.11.2019; 18.02.2020р. винесено постанову про передачу виконавчого провадження (до Деснянського ВДВС у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ); 18.02.2020р. винесено постанову про прийняття виконавчого провадження до виконання; 18.02.2020р. винесено постанову про передачу виконавчого провадження (до Бориспільського міськрайонного ВДВС) (яку в подальшому скасовано 06.05.2020); 06.05.2020р. винесено постанову про скасування постанови від 18.02.2020р.; 03.06.2021р. винесено постанову про арешт коштів Боржника; 10.06.2021 р. винесено постанову про заміну сторони виконавчого провадження (замінено стягувана з АТ "Укрсиббанк" на ТОВ "УКРФІНСТАНДАРТ"; 14.06.2021р. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження; 14.06.2021р. винесено постанову про стягнення виконавчого збору з ОСОБА_1 у розмірі 247767,74 грн.

Постановою відповідача від 17.06.2021 відкрито виконавче провадження № 65850060 з примусового виконання постанови № 49344589 від 14.06.2021 про стягнення виконавчого збору з ОСОБА_1 у розмірі 247767,74 грн.

Незгода позивача з постановою про стягнення з боржника виконавчого збору зумовила її на звернення до адміністративного суду за захистом своїх прав.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що редакція Закону України "Про виконавче провадження" (в редакції Закону № 606-ХІV), не передбачала випадків винесення постанови про стягнення виконавчого провадження інакше, ніж не пізніше дня закінчення строку на добровільне виконання судового рішення. Аналогічно, не передбачала винесення постанови про стягнення виконавчого збору при закінченні виконавчого провадження. В даному ж випадку, постанова про стягнення виконавчого збору винесена 14.06.2021р. всупереч положенням Закону України «Про виконавче провадження», тобто, з порушенням порядку та не у спосіб, визначений Законом. Відтак, при відкритті виконавчого провадження не було вирішено питання щодо стягнення виконавчого збору. Дослідивши інформацію за ВП № 49334589 на сайті "Автоматизованої системи виконавчого провадження" та матеріали справи судом було встановлено, що державними виконавцями Деснянського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), так і не було стягнуто у примусовому порядку суму, зазначену у виконавчому листі, виданому 25.12.2014р. Бориспільським міськрайонним судом Київської області по справі № 2/359/2121/2014.

Натомість, апелянт вважає вказані висновки суду першої інстанції необґрунтованими та помилковими, позаяк, при винесенні оскаржуваних постанов, державний виконавець діяв виключно на підставі норм Закону України «Про виконавче провадження». При цьому, апелянт наголошує на тому, що за нормами Закону України «Про виконавче провадження», порушення строку вчинення процесуальних дій та винесення рішень державним виконавцем, не є підставою для визнання їх протиправними та скасування.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначаються Законом України "Про виконавче провадження" від 21.04.1999 № 606-XIV (чинним на момент відкриття виконавчого провадження), який втратив чинність на підставі Закону України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 № 1404-VIII.

Тож, виконавче провадження, у даному випадку, було відкрито за однієї редакції Закону України «Про виконавче провадження», а оскаржувані постанови - за іншого. Відповідно до пунктів 5 - 7 розділу ХІІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 №1404-VIII, виконавчі документи, видані до набрання чинності цим Законом, пред`являються до виконання у строки, встановлені цим Законом. Рішення, які виконувалися органами державної виконавчої служби до набрання чинності цим Законом, продовжують виконуватися цими органами до настання підстав для завершення виконавчого провадження. Виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.

Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 № 1404-VIII (далі - Закон №1404-VIII), встановлено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (далі - рішення) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Законом №1404-VIII, визначено основи організації та діяльності з примусового виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) органами державної виконавчої служби та приватними виконавцями, їхні завдання та правовий статус. Завданням органів державної виконавчої служби та приватних виконавців є своєчасне, повне і неупереджене виконання рішень, примусове виконання яких передбачено законом (стаття 3).

Згідно з приписами статті 10 Закону № 1404-VIII, заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Відповідно до положень частини першої статті 18 Закону № 1404-VIII, виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

У силу змісту п. 1 ч. 1 ст. 26 Закону № 1404, виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення. Так, частиною п`ятою вказаної статті встановлено, що виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Відповідно до положень частин першої та другої статті 27 Закону № 1404-VIII, виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.

Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання" від 03 липня 2018 № 2475-VIII (набрав чинності 28 серпня 2018 року) у частині 2 статті 27 Закону № 1404-VІІІ, слова "фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом" замінено словами "підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів".

Під час розгляду даного спору в суді першої інстанції було досліджено, що виконавче провадження № 49334589 відкрито 24.11,2015р. - під час дії Закону України "Про виконавче провадження" в редакції Закону України 606-XIV (діяв до 05.10.2016р. - до набрання чинності в редакції Закону №1404).

При цьому, порядок винесення постанови про стягнення виконавчого збору було врегульовано положеннями ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження», за якою: "У разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 нього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню чи поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, (ч. 1 ст. 28). Постанова про стягнення виконавчого збору виноситься під час першого надходження виконавчого документа державному виконавцю (ч. 3 ст. 28). У разі завершення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 47, пунктами 2 і 8 частини першої статті 49 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня після завершення (закінчення) такого виконавчого провадження відкриває виконавче провадження за постановою про стягнення виконавчого збору, (ч. 6 ст. 28)".

Окремо, Інструкцією з організації примусового виконання рішень затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5 (в редакції, чинній на дату відкриття провадження, врегульовано строки винесення постанови про стягнення виконавчого збору) та вказано: « 3.7.1. Постанова про стягнення виконавчого збору виноситься при першому надходженні виконавчого документа державному виконавцю на наступний день після завершення строку, наданого боржнику для самостійного виконання рішення. У постанові про стягнення виконавчого збору визначається розмір виконавчого збору, що підлягає стягненню, зазначений у частині першій статті 28 Закону. Примусове стягнення виконавчого збору здійснюється відповідно до вимог Закону»

У даному випадку, з урахуванням строку на добровільне виконання, відповідно до постанови про відкриття виконавчого провадження від 24.11.2015р. ВП №49334589, постанова про стягнення виконавчого збору мала бути винесена не пізніше 02.12.2015р. (в той час як вона винесена 14.06.2021р. (через 5,5 років).

Колегія суддів наголошує на тому, що редакція Закону України "Про виконавче провадження" (в редакції Закону № 606-ХІV), дійсно, не передбачала випадків винесення постанови про стягнення виконавчого провадження інакше, ніж не пізніше дня закінчення строку на добровільне виконання судового рішення. Аналогічно, не передбачала винесення постанови про стягнення виконавчого збору при закінченні виконавчого провадження. У даному ж випадку, постанова про стягнення виконавчого збору винесена 14.06.2021р., тобто, всупереч положенням Закону України «Про виконавче провадження», - з порушенням порядку та не у спосіб, визначений Законом. Відтак, суд першої інстанції обґрунтовано виснував, що при відкритті виконавчого провадження не було вирішено питання щодо стягнення виконавчого збору.

Спір у даній справі виник при винесенні державним виконавцем постанови про стягнення виконавчого збору у виконавчому провадженні у зв`язку із закінченням виконавчого провадження з підстави, передбаченої п. 9 ч. 1 ст. 39, ст. 40 Закону України "Про виконавче провадження".

З матеріалів справи вбачається, що підставою для винесення постанови про закінчення виконавчого провадження №49334589 була заява представника ТОВ "ФК "Укрфінстандарт" від 10.06.2021р. про повне погашення заборгованості ОСОБА_1 перед стягувачем.

Згідно ч. 3 ст. 40 Закону України "Про виконавче провадження", у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Отже, норми частини 3 статті 40 Закону України "Про виконавче провадження", зобов`язують державного виконавця у разі закінчення виконавчого провадження з підстави, передбаченої, зокрема, пунктом 9 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа винести постанову про стягнення виконавчого збору, яка виконується в порядку, встановленому цим Законом.

Ураховуючи викладене, суд першої інстанції обґрунтовано зауважив, що на момент виникнення спірних правовідносин, обов`язковими умовами стягнення виконавчого збору були: 1) фактичне виконання виконавчого документа; 2) вжиття державним виконавцем заходів примусового виконання рішень. За своїм змістом виконавчий збір є винагородою за вчинення заходів примусового виконання рішення, за умови, що такі заходи привели до виконання рішення.

Отже, з моменту виникнення заборгованості позивача до прийняття постанови про стягнення виконавчого збору змінювалось законодавство, відповідно до якого здійснювався обрахунок виконавчого збору.

Враховуючи, що виконавче провадження було відкрито за правилами, передбаченими Законом № 606-XIV, то при визначенні розміру виконавчого збору, який підлягає стягненню з боржника, треба керуватися положеннями ст. 28 Закону № 606-XIV (чинного на той час). Зазначені положення, передбачають, з-поміж іншого, стягнення виконавчого збору у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 11 серпня 2021 року у справі № 300/3260/20 та від 23 червня 2022 року у справі № 640/9792/20.

При цьому, у межах виконавчого провадження державними виконавцями Деснянського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) так і не було стягнуто у примусовому порядку суму, зазначену у виконавчому листі, виданому 25.12.2014р. Бориспільським міськрайонним судом Київської області по справі № 2/359/2121/2014.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позовні вимоги про визнання протиправними та скасування постанов від 14.06.2021р. про стягнення виконавчого збору № 49344589 та від 17.06.2021р. про відкриття виконавчого провадження № 65850060 підлягають задоволенню та, відповідно, дії старшого державного виконавця Деснянського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Логвинської Каріни Леонідівни щодо винесення оскаржуваних постанов - протиправними. Тож, позовні вимоги підлягають задоволенню.

За наслідком апеляційного перегляду, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог, та не є підставою для скасування чи зміни оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

Згідно з приписами ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

У відповідності до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та прийнято судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, з огляду на що, рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 243, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 - 331 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Деснянського районного відділу ДВС у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Київ) - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 вересня 2022 р. - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена з урахуванням положень ст. 329 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя О.М. Ганечко

Судді В.В. Кузьменко

Я.М. Василенко