Справа № 380/11392/22
Суддя: Заверуха Олег Богданович
Дата ухвалення: 2023-01-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2023 рокуЛьвівСправа № 380/11392/22 пров. № А/857/14523/22

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Заверухи О.Б.,

суддів Гінди О.М., Ніколіна В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 19 вересня 2022 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про стягнення середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні,-

суддя (судді) в суді першої інстанції Ланкевич А.З.,

час ухвалення рішення не зазначено,

місце ухвалення рішення м. Львів,

дата складання повного тексту рішення не вказано,

В С Т А Н О В И В:

22 серпня 2022 року ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом до військової частини НОМЕР_1 , в якому просив стягнути на його користь середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні у розмірі 82323,55 грн за період з 17 вересня 2019 року до 29 липня 2022 року.

На обґрунтування позовних вимог зазначає, що рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 03 листопада 2021 року у справі № 380/2911/21 встановлено, що при звільненні з військової служби йому протиправно не нараховано та не виплачено індексацію грошового забезпечення, у зв`язку з чим відповідача зобов`язано нарахувати та виплатити таку індексацію. Вказує, що відповідач не здійснив своєчасний розрахунок при звільненні, повний розрахунок здійснено лише 29 липня 2022 року. Вважає, що відповідно до статті 117 КЗпП України має право на виплату середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 17 вересня 2019 року до 29 липня 2022 року.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 19 вересня 2022 року адміністративний позов задоволено частково. Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплату індексації грошового забезпечення) у розмірі 42415 гривень 10 копійок. У задоволенні решти позовних вимог про стягнення 39908 гривень 45 копійок відмовлено. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 1000 гривень 00 копійок.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що оскільки відповідач не провів з позивачем при звільненні з військової служби остаточний розрахунок, позивач має право на отримання середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні. Зважаючи на внесені у ст.1 17 КЗпП України зміни (в редакції Закону №2352-IX від 01 липня 2022 року), військова частина НОМЕР_1 повинна виплатити позивачу його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більше як за шість місяців, тобто з 18 вересня 2019 року (наступний день після звільнення з військової служби) по 18 березня 2020 року. Сума середнього заробітку, що підлягає до відшкодування, вирахувана шляхом множення середньоденного заробітку (233,05 грн) на число календарних днів за період з 18 вересня 2019 року по 18 березня 2020 року (182), становить 42415,10 грн. Підсумовуючи вищевикладене, суд першої інстанції прийшов до висновку про стягнення з відповідача за ст. 117 Кодексу законів про працю України відшкодування у сумі 42415,10 грн (за час затримки розрахунку при звільненні позивача).

Не погодившись з прийнятим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив змінити оскаржуване рішення, яким стягнути з відповідача середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні у розмірі 79577 грн 68 коп., у задоволенні решти позовних вимог у розмірі 2745 грн 87 коп. відмовити.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що висновки, викладені в оскаржуваному рішенні суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, що є підставою зміни рішеня на підставі ст. 317 КАС України. Зокрема, зазначає, що судом першої інстанції помилково визначено розмір його грошового забезпечення за липень і серпень 2019 року, що стало підставою неправильного розрахунку розміру середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Вказує, що згідно з довідкою відповідача від 18 травня 2021 року розмір його грошового забезпечення за липень 2019 року становить 13554,32 грн, за серпень 2019 року 13554,32 грн.

Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено, що оскаржуване рішення є законним, обгрунтованим та таким, яке винесено з врахуванням всіх обставин даної справи.

Ухвалою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 25 січня 2022 року апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 19 вересня 2022 року у справі № 380/11392/22 повернуто скаржнику.

Суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження) (п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України).

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу з наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, згідно з витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 17 вересня 2019 року № 211 старшину ОСОБА_1 , механіка групи регламенту та ремонту вертольотів та двигунів технічного відділу, звільненого наказом командира 57 авіаційної бази (регламенту, ремонту, зберігання та утилізації авіаційної та спеціальної техніки) (по особовому складу) від 16 вересня 2019 року №8-РС з військової служби у запас за підп.«б» п.2 ч.5 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», 17 вересня 2019 року виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення (а.с.16).

На час звільнення позивача з військової служби військовою частиною НОМЕР_1 не проведено повного розрахунку, а саме не виплачено індексацію грошового забезпечення.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 05 березня 2021 року у справі № 380/9211/21 визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 17.09.2019 в повному обсязі відповідно до вимог Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року №1078. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 17.09.2019 року з урахуванням базових місяців січень 2008 року та березень 2018 року відповідно до вимог Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року №1078, та здійснити виплату з урахуванням виплаченої суми.

29 липня 2022 року на банківський рахунок позивача надійшли кошти в сумі 82370,49 грн з призначенням платежу «індексація за рішенням суду, справа № 380/9211/21», підтвердженням чого є виписка по картковому рахунку позивача (а.с.19).

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції прийшов до висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплату індексації грошового забезпечення) у розмірі 42415 грн 10 коп. У задоволенні решти позовних вимог про стягнення 39908 грн 45 коп. відмовлено.

Проте, колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі Закон № 2011-ХІІ) визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону № 2011-ХІІ держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Згідно із ч. 4 ст. 9 Закону № 2011-ХІІ грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Частиною 2 ст. 9 Закону № 2011-ХІІ передбачено, що до складу грошового забезпечення входять посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Відповідно до ч. 3 ст. 9 Закону № 2011-ХІІ грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Відповідно до п. 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України № 1153/2008 від 10 грудня 2008 року, особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Згідно із ч. 2 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі Закон № 2232-ХІІ) закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач виключений зі списків особового складу частини та усіх видів забезпечення 17 вересня 2019 року, а індексація грошового забезпечення за період з січня 2016 року по вересень 2019 року виплачена йому відповідачем 29 липня 2022 року.

Отже, станом на день виключення зі списків особового складу частини та усіх видів забезпечення, відповідач не провів з позивачем розрахунок у повному обсязі, а саме не виплатив індексацію грошового забезпечення за період з січня 2016 року по вересень 2019 року.

Разом із тим, приписами наведених правових актів не врегульовано порядок виплати грошового забезпечення особам за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби.

Як зазначено у рішенні Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року № 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб), при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу законів про працю України (далі КЗпП), у якому визначені основні трудові права працівників.

Відтак, колегія суддів звертає увагу на те, що за загальним правилом пріоритетними для застосування є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню субсидіарно у тих випадках, коли нормами спеціального законодавства спірні правовідносини не врегульовані.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що оскільки питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими грошового забезпечення) не врегульовані спеціальним законодавством, то до таких правовідносин слід застосовувати приписи КЗпП.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення провести з ним розрахунок у строки, зазначені ст. 116 цього Кодексу.

Згідно із ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Частиною 2 цієї ж статті визначено, що у разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно із ст. 117 КЗпП України (в редакції від 19 липня 2022 року, чинній на момент звернення позивача до суду із позовом) у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Таким чином, колегія суддів зазначає, що норми ст. 116 та ст. 117 КЗпП України хоча і є загальними, однак поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення особи з військової служби.

Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 01 березня 2018 року у справі № 806/1899/17 та від 31 травня 2018 року у справі № 823/1023/16.

З матеріалів справи слідує, що відповідачем повний розрахунок при звільненні проведено з позивачем лише 29 липня 2022 року, тобто поза межами строку, встановленого ст. 116 КЗпП України.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується із судом першої інстанції про те, що до спірних правовідносин слід застосувати положення ч. 2 ст. 117 КЗпП України, оскільки на момент звільнення з військової служби позивачу не було виплачено всіх належних йому сум і розмір таких сум (розмір компенсації) був спірним.

Одночасно, колегія суддів зазначає, що відповідно до правової позиції, висловленої Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13 травня 2020 року у справі № 810/451/17, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то у тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в ч. 1 ст. 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Оскільки ухвалення судових рішень про стягнення з роботодавця виплат, які мали бути виплачені при звільненні, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

У разі непроведення розрахунку у зв`язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу.

При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Отже, право суду зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 вказаного Кодексу.

Оскільки непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що позивач має право на отримання такого відшкодування за затримку виплати спірної індексації.

Відповідно до п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року (далі Порядок № 100), середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Згідно з п. 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

В свою чергу, відповідно до пункту 7 Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України № 260 від 07 червня 2018 року, за службу понад установлений службовий час, у дні відпочинку, святкові, вихідні та неробочі дні грошове забезпечення військовослужбовцям додатково не виплачується. Розмір грошового забезпечення, що належить військовослужбовцю не за повний календарний місяць, визначається шляхом множення середньоденного розміру грошового забезпечення на кількість календарних днів, прослужених військовослужбовцем у цьому місяці. При цьому середньоденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення, належного військовослужбовцю за повний календарний місяць, на кількість календарних днів місяця, за який здійснюється виплата.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що при визначенні середньоденного заробітку позивача слід використовувати календарні дні, а не робочі дні.

Проте, колегія суддів зазначає, що судом першої інстанції помилково встановлено розмір грошового забезпечення позивача за останні повні два місяці перед звільненням, що стало підставою для невірного розрахунку розміру середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Згідно з довідкою військової частини НОМЕР_1 № 122 від 18 травня 2021 року розмір місячного грошового забезпечення ОСОБА_1 за останні повні два місяці перед звільненням становив: у липні 2019 року 13554,32 грн, у серпні 2019 року 13554,32 грн (а.с.18).

Із вказаної довідки слідує, що розмір грошового забезпечення позивача у липні 2019 року становить 13554,32 грн. та складається із: посадового окладу 2820,00 грн; окладу за військовим званням - 880,00 грн; надбавки за вислугу років 1850,00 грн; надбавки за особливості проходження служби 78% (ОУС ОПС) 4329,00 грн; премія 123% - 3468,60 грн; індексація 206,72 грн. Розмір грошового забезпечення позивача у серпні 2019 року становить 13554,32 грн. та складається із: посадового окладу 2820,00 грн; окладу за військовим званням - 880,00 грн; надбавки за вислугу років 1850,00 грн; надбавки за особливості проходження служби 78% (ОУС ОПС) 4329,00 грн; премія 123% - 3468,60 грн; індексація 206,72 грн.

Колегія суддів критично оцінює довідку про доходи № 86 від 30 серпня 2022 року, оскільки у такій відсутня інформація про розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 у липні та серпні 2019 року, натомість зазначено, що зарплата ОСОБА_1 в липні 2019 року становила 7224,68 грн, в серпні 2019 року 7224,68 грн, що не відповідає сумі основних та додаткових видів грошового забезпечення позивача, зазначених у довідці № 122 від 18 травня 2021 року.

Останні повні два місяці перед звільненням позивача (липень та серпень 2019 року) налічують 62 календарні дні. Виходячи з цього, середньоденний заробіток позивача становить 27108,64/62 = 437,24 грн/день.

Оскільки позивача звільнено з військової служби 17 вересня 2019 року, а виплата спірної суми здійснена лише 29 липня 2022 року, строк затримки розрахунку складає - 1045 календарних дні (з 18 вересня 2019 року по 28 липня 2022 року включно).

Разом з тим, зважаючи на внесені у ст. 117 КЗпП України зміни (в редакції Закону № 2352-IX від 01 липня 2022 року), військова частина НОМЕР_1 повинна виплатити ОСОБА_1 його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більше як за шість місяців, тобто з 18 вересня 2019 року (наступний день після звільнення з військової служби) по 18 березня 2020 року.

Період з 18 вересня 2019 року по 18 березня 2020 року складає 182 календарні дні, а тому, середнє грошове забезпечення за час затримки виплати позивачеві при звільненні зі служби індексації грошового забезпечення, становить 79577,68 грн (437,24 грн х 182 днів).

Визначений розмір середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні (але не більше як за шість місяців) в сумі 79577,68 грн. не перевищує розміру несвоєчасно виплаченої індексації грошового забезпечення за рішенням суду у справі № 380/9211/21 в сумі 82 370, 49 грн., а відтак є співмірним і підлягає стягненню у повному обсязі.

З огляду на вищевказане, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог, а саме стягнення з відповідача згідно зі ст.117 Кодексу законів про працю України середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні у розмірі 79577 грн 68 коп, у задоволенні решти позовних вимог про стягнення 2745 гривень 87 копійок слід відмовити.

Колегія суддів також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Також згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та допущено порушення норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, що відповідно до частини 1 статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення.

Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 311, п. 2 ч. 1 ст. 315, ст. 317, ч. 1 ст. 321, ст. 322, ст. 325 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 19 вересня 2022 року у справі № 380/11392/22 скасувати та прийняти нову постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з військової частини НОМЕР_1 (місцезнаходження: АДРЕСА_1 ; код ЄДРПОУ: НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 ; РНОКПП: НОМЕР_3 ) середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплату індексації грошового забезпечення) у розмірі 79577 (сімдесят дев`ять тисяч п`ятсот сімдесят сім) гривень 68 копійок.

У задоволенні решти позовних вимог про стягнення 2745 (дві тисячі гривень сімсот сорок п`ять) гривень 87 копійок відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя О. Б. Заверуха
судді О. М. Гінда
В. В. Ніколін
Повне судове рішення складено 25 січня 2023 року.