Справа № 640/22121/20
Суддя: Епель Оксана Володимирівна
Дата ухвалення: 2023-01-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий суддя у першій інстанції: Каракашьян С.К.
Суддя-доповідач: Епель О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2023 року Справа № 640/22121/20

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді: Епель О.В.,

суддів: Губської Л.В., Карпушової О.В.,

за участю секретаря Горегляд Д.В.,

представника Позивача Лещенка О.В.,

представниці Відповідача Ферштей А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 05 жовтня 2022 року у справі

за позовом ОСОБА_1

до Міністерства закордонних справ України

про визнання бездіяльності протиправною та зобовязання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

Історія справи.

1. ОСОБА_1 (далі - Позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Міністерства закордонних справ України (далі - Відповідач) про:

- визнання протиправною бездіяльності Міністерства закордонних справ України щодо невнесення офіційних заяв (нот протестів) щодо втручання окремими посадовими особами Сполучених Штатів Америки та посольством Сполучених Штатів Америки у внутрішні справи України, державний суверенітет та діяльність органів державної влади України;

- зобов`язання Міністерства закордонних справ України протягом 5 днів з моменту набрання законної сили рішенням суду у вказаній справі внести офіційну заяву щодо неприпустимості втручання Сполученими Штатами Америки та посольством Сполучених Штатів Америки у внутрішні справи України, державний суверенітет та діяльність органів державної влади.

В обґрунтування заявлених вимог Позивач стверджував, що на нього, як народного депутата України, покладено обов`язок захищати незалежність, суверенітет, інтереси України, її громадян і не завдавати своїми вчинками шкоди Україні, її громадянам.

Разом з тим Позивач зазначив, що із загальнодоступних джерел йому сталі відомі факти втручання посадових осіб іноземної держави в діяльність органів державної влади та правоохоронних органів України, зокрема, Генерального прокурора України, Офісу Генерального прокурора України та Національного антикорупційного бюро України.

2. Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 05 жовтня 2022 року в задоволенні позову відмовлено повністю.

Ухвалюючи зазначене рішення, суд першої інстанції виходив з того, що повноваження щодо звернення до суду з приводу визнання протиправними дій посадових осіб державного органу, у тому числі з метою захисту прав та інтересів громадян України (виборців), можуть бути реалізовані народним депутатом України тільки в межах відносин представництва.

Водночас суд дійшов висновку, що Позивач як Народний депутат України не має права на звернення до суду з цим позовом, а також, що ним не конкретизовано, які саме негативні наслідки він зазнав та яким чином порушуються його права бездіяльністю МЗС України, що ним оскаржується.

3. Не погоджуючись з таким рішенням суду, Позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити постанову про задоволення позову повністю.

В обґрунтування заявлених апеляційних вимог Позивач зазначає, що він є не лише народним депутатом України, а й громадянином України, та стверджує про наявність у нього права на звернення до суду з цим позовом.

Разом з тим Апелянт вказує, що як народний депутат України він володіє більшим обсягом інформації, зокрема щодо державних інтересів та суверенітету України, стану їх забезпечення і захисту.

Водночас, на переконання Апелянта, він як народний депутут України зобов`язаний дбавти про благо України і добробут українського народу, захищати інтереси виборців і держави, а тому саме на виконання покладених на нього обов`язків він звернувся до суду з цим позовом, стверджуючи про допущення Відповідачем протиправної бездіяльності та утримання від вчинення юридично значимих дій для усунення порушень у сфері незалежності, суверенітету України та втручення в її внутрішні справи іноземної держави.

Також у своїй скарзі Апелянт стверджує про загальновідомі з відкритих джерел факти втручання посадових осіб та посольства США у внутрішні справи України, в діяльність органів державної влади та правоохоронних органів України.

Крім того Апелянт посилається на те, що ця справа була призначена судовм першої інстанції до розгляду в порядку загального позовного провадження, але фактично розглянута за відсутності сторони Позивача, без повідомлення Позивача та/або його представника про дату, час та місце судового засідання.

З цих та інших підстав Апелянт вважає, що оскаржуване ним рішення суду прийнято за неповно та неправильно встановлених обставин справи і з порушенням норм матеріального та процесуального права.

4. Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 09.11.2022 та від 21.11.2022 було відкрито апеляційне провадження, встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до судового розгляду.

5. Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить залишити таку скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, наполягаючи на необґрунтованості доводів Апелянта та правильності висновків суду першої інстанції.

6. Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 10.01.2023, яка занесена до протоколу судового засідання, у Відповідача витребувано додаткові письмові пояснення у справі та відкладено судовий розгляд на 24.01.2023.

7. 23.01.2023 від Відповідача надійшли додаткові письмові пояснення, в яких МЗС України наполягає на відсутності в нього жодних правових підстав для внесення офіційних заяв (нот протестів) щодо втручання окремими посадовими особами Сполучених Штатів Америки та посольством Сполучених Штатів Америки у внутрішні справи України, державний суверенітет та діяльність органів державної влади України.

Разом з тим у вказаних поясненнях Відповідач звертає увагу на те, що всі доводи сторони Позивача ґрунтуються на інформації зі ЗМІ і жодного офіційного документу ним надано не було.

8. У судовому засіданні представник Позивача підтримав апеляційну скаргу, просив її задовольнити, наголошував на порушенні судом першої інстанції норм процесуальнога права та процедури судового розгляду, а також наполягав на своїх доводах щодо суті спору.

Представниця Відповідача проти задоволення апеляційної скарги Позивача заперечувала, стверджувала про безпідставність доводів Апелянта і наполягала на своїх правовій позиції, викладеній у відзиві на апеляцію та у додаткових письмових поясненнях.

9. Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія судців вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду - скасуванню з наступних підстав.

10. Обставини справи, установлені судом першої інстанції.

Як установлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, станома на час звернення до суду з цим позовом, а саме венресень 2020 року, ОСОБА_1 був народним депутатом України Верховної Ради України ІХ скликання та громадянином України.

11. Вважаючи протиправною бездіяльність Міністерства закордонних справ України щодо невнесення офіційних заяв (нот протестів) щодо втручання окремими посадовими особами Сполучених Штатів Америки та посольством Сполучених Штатів Америки у внутрішні справи України, державний суверенітет та діяльність органів державної влади України, Позивач звернувся до суду з цим позовом.

12. Нормативно-правове обґрунтування.

Спірні правовідносини врегульовані Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 (далі - Конвенція), Конституцією України, Кодексом адмиіністративного судочиснтва України (далі - КАС України), Законами України «Про статус народного депутата України» від 17.11.1992 № 2790-XII (далі - Закон № 2790-XII), «Про дипломатичну службу» від 07.06.2018 № 2449-VIII (далі - Закон № 2449-VIII), .

Так, відповідно до частини першої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно з частинами першою, третьою, четвертою статті 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

До суду можуть звертатися в інтересах інших осіб органи та особи, яким законом надано таке право.

Суб`єкти владних повноважень мають право звернутися до адміністративного суду виключно у випадках, визначених Конституцією та законами України.

У пункті 5 частини першої статті 19 КАС України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах за зверненням суб`єкта владних повноважень у випадках, коли право звернення до суду для вирішення публічно-правового спору надано такому суб`єкту законом.

Частиною першою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Справедливість судового рішення вимагає, аби таке рішення достатньою мірою висвітлювало мотиви, на яких воно ґрунтується. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у контексті обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди повинні дослідити: основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документи, що стосуються прав і свобод, гарантованих Конвенцією.

Відповідно до статті 6 Закону № 2790-XII, народний депутат у порядку, встановленому законом:

1) бере участь у засіданнях Верховної Ради України;

2) бере участь у роботі депутатських фракцій (груп);

3) бере участь у роботі комітетів, тимчасових спеціальних комісій, тимчасових слідчих комісій, утворених Верховною Радою України;

4) виконує доручення Верховної Ради України та її органів;

5) бере участь у роботі над законопроектами, іншими актами Верховної Ради України;

6) бере участь у парламентських слуханнях;

7) звертається із депутатським запитом або депутатським зверненням до Президента України, органів Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, керівників інших органів державної влади та органів місцевого самоврядування, а також до керівників підприємств, установ та організацій, розташованих на території України, незалежно від їх підпорядкування і форм власності у порядку, передбаченому цим Законом і законом про регламент Верховної Ради України.

Частиною другою статті 7 Закону № 2790-XII передбачено, що народний депутат відповідно до закону розглядає звернення виборців, а також від підприємств, установ, організацій, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, об`єднань громадян, вживає заходів для реалізації їх пропозицій і законних вимог, інформує виборців про свою депутатську діяльність під час особистих зустрічей з ними та через засоби масової інформації.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону № 2790-XII народний депутат, який не має спеціальних повноважень на представництво Верховної Ради України, має право вступати у відносини з посадовими особами і державними органами іноземних держав лише від свого імені.

У відносинах з посадовими особами, державними органами і громадянами іноземних держав народний депутат має право захищати незалежність та суверенітет, інтереси України, її громадян і не завдавати своїми вчинками шкоди Україні, її громадянам.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 5 Закону № 2449-VIII Міністерство закордонних справ України входить до системи органів дипломатичної служби складають.

Згідно зі ст. 6 Закону № 2449-VIII основними завданнями органів дипломатичної служби є: 1) забезпечення захисту національних інтересів України; 2) реалізація зовнішньополітичного курсу України, спрямованого на розвиток політичних, економічних, культурних, гуманітарних, наукових, інших зв`язків з іноземними державами та міжнародними організаціями; 3) захист прав та інтересів громадян і юридичних осіб України за кордоном; 4) сприяння утвердженню міжнародного авторитету України, піднесенню у світі її іміджу як надійного і передбачуваного партнера; 5) забезпечення дипломатичними засобами і методами захисту суверенітету, міжнародної безпеки, територіальної цілісності та непорушності кордонів України, її політичних, торговельно-економічних, культурних, гуманітарних та інших інтересів; 6) координація діяльності державних органів щодо забезпечення реалізації єдиного зовнішньополітичного курсу України; 7) вивчення та аналіз політичного та економічного становища у світі, зовнішньої та внутрішньої політики іноземних держав, діяльності міжнародних організацій; 8) забезпечення державних органів інформацією, необхідною для здійснення ефективної зовнішньої та внутрішньої політики України; 9) інші завдання відповідно до законодавства України.

У ст. 7 Закону № 2449-VIII визначено, що основними функціями органів дипломатичної служби є: 1) служіння Українському народу; 2) забезпечення національних інтересів і міжнародної безпеки України шляхом підтримання мирного та взаємовигідного співробітництва з іноземними державами і міжнародними організаціями за загальновизнаними принципами та нормами міжнародного права; 3) підтримання дипломатичних і консульських зносин з іноземними державами, представництво України у міжнародних організаціях та спеціальних місіях; 4) забезпечення єдності зовнішньополітичного курсу держави; 5) здійснення зовнішньополітичної діяльності держави; 6) забезпечення координації діяльності, що здійснюється державними органами у сфері зовнішніх зносин; 7) організація проведення переговорів, а також участь у підготовці укладення міжнародних договорів України; 8) внесення в установленому порядку на розгляд Президента України або Кабінету Міністрів України пропозицій щодо укладення, виконання та припинення дії міжнародних договорів України; 9) внесення в установленому порядку на розгляд Президента України, Верховної Ради України та Кабінету Міністрів України пропозицій з питань розвитку відносин України з іноземними державами та міжнародними організаціями; 10) підготовка пропозицій щодо вдосконалення законодавства України у сфері міжнародних відносин; 11) здійснення функцій дипломатичного протоколу у сфері забезпечення зовнішніх зносин з іноземними державами та міжнародними організаціями; 12) забезпечення в установленому порядку зберігання міжнародних договорів України; 13) здійснення в установленому порядку функцій депозитарія міжнародних договорів України; 14) сприяння діяльності іноземних дипломатичних представництв та консульських установ, представництв міжнародних організацій в Україні, а також здійснення нагляду за додержанням дипломатичних і консульських привілеїв та імунітетів; 15) сприяння державним органам у частині здійснення ними зовнішніх зносин, надання їм відповідної методичної, консультаційної та інформаційної допомоги, дотримання міжнародних зобов`язань України; 16) здійснення інформаційного забезпечення Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України з питань зовнішньополітичної діяльності; 17) поширення інформації про Україну за кордоном; 18) забезпечення розвитку зв`язків із закордонними українцями та їх громадськими об`єднаннями; 19) виконання в Україні та за кордоном консульських функцій, передбачених чинними міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та іншими актами законодавства України; 20) забезпечення та координація діяльності з торговельно-економічних питань, що здійснюється закордонними дипломатичними установами України; 21) сприяння залученню допомоги від іноземних держав та міжнародних організацій; 22) сприяння розвитку міжнародного освітнього та науково-технічного співробітництва; 23) інші функції відповідно до законодавства України.

Висновки суду апеляційної інстанції.

13. Системний аналіз викладених правових норм надає підстави стверджувати, що обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або законних інтересів особи на момент її звернення до суду.

При цьому, таке порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Тобто, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у відповідних законодавчих актах право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

Разом з тим, саме по собі порушення вимог закону рішенням суб`єкта владних повноважень не є достатньою підставою для визнання їх протиправними, оскільки обов`язковою умовою для цього є доведеність позивачем порушення його прав та охоронюваних законом інтересів відповідним рішенням.

У рішенні від 01.12.2004 № 18-рп/2004 Конституційни Суд України визначив, що поняття «порушене право», за захистом якого особа може звертатися до суду і яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в цьому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

З огляду на зазначене, вирішуючи спір, суд має пересвідчитись у належності особі яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (чи є така особа належним позивачем у справі - наявність права на позов у матеріальному розумінні), встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Таким чином, обов`язковою умовою для задоволення позову є доведеність позивачем порушення саме його прав та охоронюваних законом інтересів з боку відповідача, зокрема, наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов.

Аналогічні правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 504/4148/16-а, від 06.11.2019 у справі № 826/15078/17, від 30.06.2020 у справі № 640/1609/19 та, відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України, є обов`язковими для колегії суддів при вирішенні даної справи.

14. Перевіряючи доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що він має право на звернення до суду з цим позовом як громадянин України, колегія суддів зазначає, що з доводів Апелянта не вбачається, у чому саме полягає порушення його індивідуально визначених прав та/або охоронюваних законом інтересів як громадянина України оскаржуваною ним бездіяльністю Відповідача.

Крім того у контексті аналізу таких доводів апеляційної скарги судова колегія зазначає, що 10.01.2023 Указом Президента України ОСОБА_1. було позбвлено громадянства України.

15. Твердження Апелянта про те, що він має право на звернення до суду з цим позовом як народний депутат України, колегія суддів також відхиляє, оскільки жодною нормою чинного законодавства не передбачено право народного депутата України, який є суб`єктом владних повноважень, звертатися до суду з таким позовом.

Разом з тим у контексті аналізу таких доводів апеляційної скарги судова колегія наголошує, що можливість звернення суб`єкта владних повноважень до суду адміністративної юрисдикції має бути пов`язана з виконанням ним владних управлінських функцій у межах повноважень та за умови, що право на таке звернення прямо передбачено законом.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.03.2018 у справі № 800/414/17, а також в постанові Верховного Суду від 06.03.2018 у справі № 826/7962/16.

Бліьш того 13.01.2023 рішенням Верховної Ради України ОСОБА_1 позбавлено депутатського мандату.

16. Отже, Апелянтом не доведено порушення Відповідачем його індивідуально виражених прав та охоронюваних законом інтересів як громадянина оскаржуваною ним бездіяльністю та/або наявність у нього прямо передбаченого законом права на звернення до суду з цим позовом.

Водночас станом на теперішній час Позивач не є ані народним депутатом України, ані громадянином України.

17. При цьому колегія суддів враховує правовий висновок Європейського суду з прав людини, викладений в рішенні від 08.04.2010 у справі «Меньшакова проти України», в якому ЄСПЛ зазначив, що право на суд не є абсолютним і може підлягати легітимним обмеженням у випадку, коли доступ особи до суду обмежується або законом, або фактично таке обмеження не суперечить пунктові 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету, за умови забезпечення розумної пропорційності між використовуваними засобами та метою, яка має бути досягнута (пункт 57 рішення Європейського суду з прав людини від 28.05.1985 у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom), Series A, № 93).

Згідно зі ст. 6 КАС України та ст. 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

18. Окрім наведеного, аналізуючи всі доводи сторони Позивача, колегія суддів звертає увагу на те, що Апелянтом не надано суду жодних доказів, зокрема отриманих з офіційних джерел, які б підтверджували виникнення в МЗС України обов`язку вчинити будь-які активні дії, зокрема звернутися з офіційною заявою (нотою протесту) щодо неприпустимості втручання США та посольства США у внутрішні справи України, державний суверенітет та діяльність органів державної влади, як про таке стверджує ОСОБА_1 та його представник.

Більш того у судовому засіданні представник Позивача зазначив, що таких доказів немає.

19. Доводи представника Позивача про те, що до суду першої інстанції подавався флеш-носій, який міститься у матеріалах справи та який, на його переконання підтверджує допущення МЗС України протиправної бездіяльнсті, щодо якої подано цей позов, колегія суддів відхиляє, оскільки, як убачається з матеріалів справи та не спростовано представником Апелянта, відповідні електронні докази не засвідчені електронним цифровим підписом, відповідно до вимог ст. 99 КАС України та Закону України «Про електронні довірчі послуги».

Отже, такі докази не є допустими в розумінні ст. 74 КАС України і до уваги колегією суддів не приймаються.

20. Враховуючи вищевикладене, судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для задоволення позову в цій справі.

21. Разом із тим, аналізуючи всі доводи апеляційної скарги, колегія суддів приймає до уваги та вважає обґрунтованими твердження Апелянта про те, що розгляд цієї справи здійснювався судом першої інстанції в порядку загнального позовного провадженя, але Позивача та/або його представника не було повідомлено судом першої інстанції про судовий розгляд справи, зокрема призначений на 27.06.2022.

Такі обставини, відповідно до пункту 3 частини третьої статті 317 КАС України є безумовною правовою підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

22. Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно вирішив спір, але внаслідок порушення вказаної норми процесуального права рішення суду підлягає скасуванню.

23. Отже, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково, рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 05 жовтня 2022 року - скасуванню, позов - залишенню без задоволення.

24. Розподіл судових витрат.

Відповідно до ст. 139 КАС України, судові витрати перерозподілу не піддягають.

Керуючись ст.ст. 242-244, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 05 жовтня 2022 року - скасувати та ухвалити постанову, якою в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Міністерства закордонних справ України про визнання бездіяльності протиправною та зобовязання вчинити дії - відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду в порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Повиний текст судового рішення виготовлено 25 січня 2023 року.

Головуючий суддя О.В. Епель

Судді: Л.В. Губська

О.В. Карпушова