Справа № 679/1285/22
Суддя: Безкровний І. Г.
Дата ухвалення: 2023-01-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Провадження № 2-а/679/9/2023
Справа № 679/1285/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2023 року

Нетішинський міський суд Хмельницької області у складі:

головуючого судді Безкровного І.Г.,

за участю секретаря с/з Волос І.О.,

представника позивача Волкова С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Нетішин Хмельницької області в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до інспектора Відділу поліцейської діяльності № 1 Шепетівського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Хмельницькій області лейтенанта поліції Семенюка Олександра Васильовича, Головного управління Національної поліції в Хмельницькій області про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення, закриття справи та стягнення моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник адвокат Волков С.В., звернувся до Нетішинського міського суду Хмельницької області із позовом до інспектора ВПД № 1 Шепетівського РУП ГУНП в Хмельницькій області лейтенанта поліції Семенюка О.В., ГУНП в Хмельницькій області про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення, закриття справи та стягнення моральної шкоди.

В обґрунтування позову зазначається, що постановою інспектора ВПД № 1 Шепетівського РУП ГУНП в Хмельницькій області лейтенанта поліції Семенюка О.В. від 05.12.2022 серії ЕАР № 6251689 на ОСОБА_1 було накладене адміністративне стягнення за ч. 1 ст. 122 КУпАП.

Відповідно до цієї постанови 05.12.2022 о 16:40 год. позивач, керуючи транспортним засобом та рухаючись біля будинку № 12 по просп. Незалежності м. Нетішин, не надав перевагу в русі пішоходу, який здійснював пішохідний перехід по пішохідному переходу, не пропустив пішоходів, які не закінчили перехід проїзної частини відповідно до напрямку руху на регульованому пішохідному переході перехрестях при сигналі світлофора чи регулювальника, що дозволяє рух транспортного засобу, чим порушив п. 18.2 Правил дорожнього руху України.

Позивач вважає цю постанову протиправною, необґрунтованою та прийнятою всупереч дійсним обставинам справи з огляду на наступне.

Так, позивач не створював жодних перешкод чи небезпеки для пішоходів. Також поліцейський при винесенні оскаржуваної постанови не дав оцінки діям пішоходів, якщо такі були, і яким позивач нібито не дав переваги у русі, на предмет дотримання ними правил дорожнього руху.

Крім того, позивач заявляв поліцейському клопотання про те, що бажає скористатися правничою допомогою, проте поліцейський відмовив йому в задоволенні цього клопотання, усно мотивуючи це відсутністю в нього часу. З огляду на це позивач вважає, що постанова винесена з грубим порушенням встановленого законом порядку та прав особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. Під час винесення оскаржуваної постанови поліцейським не було допитано свідків (пішоходів чи інших учасників дорожнього руху, в тому числі пасажира транспортного засобу, який повідомляв поліцейському, що він є свідком, але працівник поліції відмовився його допитувати), будь-яких інших доказів порушення позивачем вимог п. 18.2 ПДР України відповідачем також не надано. Водночас у постанові не зазначається, що правопорушення зафіксоване за допомогою технічних засобів, що мають функцію відеозапису.

Оскільки позивач не порушував ПДР України і не вчиняв адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КУпАП, дії поліцейського щодо винесення стосовно позивача оскаржуваної постанови з порушенням його права скористатися правовою допомогою є протиправними. Цими діями позивачу була завдана моральна шкода, яка виразилася у тому, що працівник поліції безпідставно затримав позивача, грубо порушуючи його права на отримання правової допомоги захисника (фахівця у галузі права), що завдало позивачеві значних душевних страждань, позаяк останній відчув правову незахищеність у державі в момент, коли посадова особа органу, який покликаний захищати права людини і громадянина, грубо порушував його права. Після оскаржуваної постанови позивач був вимушений змінити звичайний спосіб життя, займатися пошуком адвоката та звертатися до суду. Завдану моральну шкоду позивач оцінює у 20000 грн.

Таким чином, позивач просив: 1) скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення на позивача серії ЕАР № 6251689 від 05.12.2022 та закрити справу про адміністративне правопорушення; 2) стягнути на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань ГУНП в Хмельницькій області моральну шкоду в розмірі 20000 грн та понесені судові витрати.

21.12.2022 суддею було відкрите провадження у справі та призначено її до розгляду по суті в порядку спрощеного позовного провадження у судовому засіданні з повідомленням сторін, яке було призначене на 28.12.2022. Також судом було задоволене клопотання позивача про виклик свідка ОСОБА_2 (а.с. 22).

27.12.2022 від представника співвідповідача ГУНП в Хмельницькій області Гладкоскок С.В. надійшов відзив на позов, в якому остання зазначає, що підтвердженням вчинення адміністративного проступку ОСОБА_1 є відеофіксація з місця вчинення адміністративного правопорушення, з якої вбачається, що позивач не пропустив пішоходів, які не закінчили перехід проїзної частини по пішохідному переходу. Диск із відеофіксацією буде надано інспектором ВПД № 1 Шепетівського РУП ГУНП в Хмельницькій області Семенюком О.В. у судовому засіданні. 05.12.2022 ОСОБА_1 всупереч нормам ПДР, керуючи транспортним засобом «Сhevrole Trax» із реєстраційним номером НОМЕР_1 , рухаючись по просп. Незалежності м. Нетішин, не надав перевагу в русі пішоходу, який здійснював пішохідний перехід по пішохідному переходу, не пропустив пішоходів, які не закінчили перехід проїзної частини відповідно до напрямку руху, на нерегульованому пішохідному переході, перехрестях при сигналі світлофора чи регулювальника, що дозволяє рух транспортного засобу, чим порушив п. 18.2 ПДР України, за що передбачена відповідальність ч. 1 ст. 122 КУпАП. Як вбачається з відеофіксації розгляду справи про адміністративне правопорушення при складання процесуального документа інспектором ВПД № 1 Шепетівського РУП ГУНП в Хмельницькій області Тіщенком С.І. були вчинені всі необхідні дії, передбачені нормами КУпАП та ЗУ «Про Національну поліцію» при виявленні адміністративного правопорушення та притягнення особи до відповідальності. Твердження позивача про те, що йому не надавалася можливість скористатися правовою допомогою не відповідають дійсності, оскільки поліцейські надавали час для виклику адвоката, проте позивач відмовився. Отже, оскаржувана постанова є правомірною та не підлягає скасуванню. Щодо стягнення моральної шкоди представник зазначила, що позивач не навів обґрунтування розміру шкоди та доказів, якими підтверджується завдання такої шкоди, не вказав, внаслідок чого йому була завдана моральна шкода, а також доказів того, що інспектор ВПД № 1 Шепетівського РУП ГУНП в Хмельницькій області Семенюк О.В. вийшов за межі наданих йому повноважень або діяв у непередбачений законом спосіб. Позивачем не надано суду жодних доказів на підтвердження заподіяння йому відповідачем моральної шкоди у вигляді моральних чи фізичних страждань, погіршення стану здоров?я, порушення нормальних життєвих зв?язків та стосунків з оточуючими людьми тощо, а також не зазначено, з яких саме міркувань моральна шкода визначена у сумі 20000 грн. Також представник зазначила, що розмір витрат позивача на професійну правничу допомогу вона вважає неспівмірним зі складністю справи, наданим адвокатом обсягом послуг, витраченим ним часом на надання таких послуг, позаяк підготовка цієї справи до розгляду в суді не вимагала значного обсягу юридичної та технічної роботи, адже зазначена справа не є складною, у мережі Інтернет міститься велика кількість практики з аналогічних спорів, а нормативно-правове регулювання спірних правовідносин не змінювалося. На думку представника, справа про скасування постанови про адміністративне правопорушення є максимально простою й не потребує спеціальних знань. З огляду на це представник просила відмовити у задоволенні позову (а.с. 31-34).

28.12.2022 розгляд справи не відбувся у зв?язку з відсутністю електропостачання в мережі Нетішинського міського суду, а судове засідання було призначене на 12.01.2023 (а.с. 37).

12.01.2023 у розгляді справи була оголошена перерва до 27.01.2023 у зв`язку із початком розгляду іншої справи (а.с. 44-45).

Позивач у судове засідання не з`явився, його представник у судовому засіданні підтримав заявлені позовні вимоги, надавши пояснення, зміст яких повністю збігається з обставинами, викладеними у позовній заяві. Також представник зазначив, що позивач не проїжджав жодного регульованого пішохідного переходу, оскільки на той час у місті не було світла. Працівник поліції Семенюк О.В. відмовив у перенесенні розгляду справи, не надавши можливість позивачу скористатися правовою допомогою, позбавивши позивача цього права та пояснивши це тим, що він не має часу. Крім того, поліцейський Семенюк О.В. також проігнорував усне клопотання позивача про допит свідка, який знаходився у автомобілі позивача. Також представник звернув увагу суду, що наданий поліцейським ОСОБА_3 диск не містить електронного цифрового підпису.

Відповідач інспектор Відділу поліцейської діяльності № 1 Шепетівського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Хмельницькій області лейтенант поліції Семенюк О.В. у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причину неявки суду не повідомив.

Представник співвідповідача Головного управління Національної поліції в Хмельницькій області Гладкоскок С.В. у судове засідання не з`явилася, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялася належним чином, надала заяву про розгляд справи за її відсутності.

Свідок ОСОБА_2 у судовому засіданні пояснив, що у грудні 2022 року приблизно о 17 год. у темну пору доби він їхав у м. Нетішин разом із позивачем у автомобілі останнього «Chevrolet Trax» білого кольору. За кермом автомобіля був позивач, а свідок знаходився на передньому пасажирському сидінні. Вони рухалися з боку вул. Будівельників та виїхали на просп. Незалежності, з якого повернули на вул. Варшавську. У районі супермаркета «Наш Край» їм шляхом увімкнення проблискових маячків дала вказівку зупинитися патрульна поліція, автомобіль якої рухався позаду. Поліцейський, який підійшов до їх автомобіля повідомив, що вони порушили правила дорожнього руху, а саме не пропустили пішохода на просп. Незалежності на регульованому пішохідному переході. Вони були здивовані, адже електропостачання у місті на той час не було, тому регульованого пішохідного переходу вони не проїжджали взагалі. По нерегульованому пішохідному переходу, який вони проїхали по просп. Незалежності, дійсно рухався пішохід, який закінчував перехід, але вони його пропустили. Поліцейський запропонував надати їм відеодоказ та показав на мобільному телефоні жінку з коляскою, яку вони нібито не пропустили. Свідок зі свого місця не бачив відео, яке поліцейський показував позивачу, а лише чув їх розмову. Однак будь-яких інших пішоходів, крім того, якого вони пропустили, вони з позивачем не бачили, жінки з коляскою на пішохідному переході не було. Позивач просив надати час, щоб зателефонувати адвокату, однак поліцейські сказали, що часу не це немає, відхиливши відповідне письмове клопотання.

Заслухавши представника позивача та свідка, повно, всебічно та об`єктивно дослідивши та оцінивши за своїм внутрішнім переконанням всі надані докази як окремо, так і в їх сукупності, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що відповідно до постанови серії ЕАР № 6251689 від 05.12.2022 про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, водій ОСОБА_4 05.12.2022 о 16:40 год., керуючи транспортним засобом «Chevrolet Trax» із реєстраційним номером НОМЕР_2 та рухаючись біля будинку № 12 по просп. Незалежності м. Нетішин, не надав перевагу в русі пішоходу, який здійснював пішохідний перехід по пішохідному переходу, чим порушив п. 18.2 ПДР України водій не пропустив пішоходів, які не закінчили перехід проїзної частини відповідного напрямку руху на регульованих пішохідних переходах і перехрестях при сигналі світлофора чи регулювальника, що дозволяє рух транспортного засобу. Своїми діями ОСОБА_5 вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення, внаслідок чого інспектором Відділу поліцейської діяльності № 1 Шепетівського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Хмельницькій області лейтенантом поліції Семенюком Олександром Васильовичем була винесена вказана постанова, за якою на ОСОБА_6 було накладене адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 340 грн (а.с. 8).

Як зазначається у п. 18.2 Правил дорожнього руху України, на регульованих пішохідних переходах і перехрестях при сигналі світлофора чи регулювальника, що дозволяє рух транспортним засобам, водій повинен дати дорогу пішоходам, які закінчують перехід проїзної частини відповідного напрямку руху і для яких може бути створена перешкода чи небезпека.

Частиною 1 ст. 122 КУпАП передбачена адміністративна відповідальність за перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на двадцять кілометрів на годину, порушення вимог дорожніх знаків та розмітки проїзної частини доріг, правил перевезення вантажів, буксирування транспортних засобів, зупинки, стоянки, проїзду пішохідних переходів, ненадання переваги у русі пішоходам на нерегульованих пішохідних переходах, а так само порушення встановленої для транспортних засобів заборони рухатися тротуарами чи пішохідними доріжками.

За приписами ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З останньої норми вбачається, що законодавець встановлює презумпцію вини суб`єкта владних повноважень, рішення, дії чи бездіяльність якого оскаржуються.

Повідомлені позивачем обставини справи про рішення, дії чи бездіяльність відповідача суб`єкта владних повноважень відповідають дійсності, доки відповідач не спростує їх.

Так, заперечуючи проти позову, відповідач ОСОБА_3 надав суду DVD-R диск із відеозаписом із місця вчинення правопорушення (а.с. 42), на якому, як зазначається у відзиві представника співвідповідача ОСОБА_7 зафіксовано, що позивач не пропустив пішоходів, які не закінчили перехід проїзної частини по пішохідному переходу. Проте із досліджених на диску відеозаписів вбачається, що на них взагалі не зафіксована сама подія правопорушення, а зафіксоване лише спілкування працівника поліції із позивачем вже після зупинки транспортного засобу останнього. Отже, будь-яких доказів вчинення інкримінованого правопорушення позивачем відповідачами не надано, натомість позивач категорично заперечував факт вчинення ним правопорушення, і позиція позивача повністю узгоджується із показаннями допитаного у судовому засіданні свідка ОСОБА_2 , який на момент події інкримінованого правопорушення знаходився у автомобілі позивача та не бачив, щоб позивач створив небезпеку або перешкоду для пішоходів під час проїзду пішохідного переходу.

У той же час в оскаржуваній постанові відсутні будь-які відомості про технічний засіб, яким здійснено цей відеозапис, та взагалі відсутні відомості про те, що такий відеозапис здійснювався.

Отже, диск із відеозаписами, наданий відповідачем ОСОБА_3 на підтвердження факту порушення позивачем правил дорожнього руху, в розумінні приписів ст.ст. 73-76 КАС України не може вважатися належним та допустимим доказом.

Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 15.11.2018 у справах № 524/5536/17 та № 524/7184/16-а, а також від 24.01.2019 у справах № 428/2769/17 та № 592/5576/17, який суд першої інстанції враховує при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин у цій адміністративній справі з огляду на положення ч. 5 ст. 242 КАС України.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують Європейську конвенцію з прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно з ч. 2 ст. 3 та ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору.

ЄСПЛ поширює стандарти, які встановлює Конвенція для кримінального провадження, на провадження у справах про адміністративні правопорушення. ЄСПЛ зазначає, що український уряд визнав кримінально-правовий характер Кодексу України про адміністративні правопорушення (рішення у справі «Надточий проти України» від 15.05.2008).

У той же час у ч. 3 ст. 62 Конституції України наголошується, що обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях, а усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Таким чином, оскільки доказування (а так само обвинувачення) не може ґрунтуватися на припущеннях, суд дійшов висновку, що відповідачами не доведена правомірність винесення оскаржуваної постанови, оскільки викладені у ній обставини належними та допустимими доказами в розумінні ст. 251 КУпАП та ст. 72 КАС України у повній мірі не підтверджені.

Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 268 КУпАП особа, яка притягається до адміністративної відповідальності має право, крім іншого, заявляти клопотання та при розгляді справи користуватися юридичною допомогою адвоката, іншого фахівця у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи.

Згідно з ч. 2 ст. 279 КУпАП посадова особа, що розглядає справу, після оголошення того, яка справа підлягає розгляду та хто притягається до адміністративної відповідальності, роз`яснює особам, які беруть участь у розгляді справи, їх права і обов`язки.

Однак із позовної заяви, показань свідка та досліджених судом відеозаписів встановлено, що відповідачем ОСОБА_3 було порушено процедуру розгляду справи, оскільки останній не забезпечив право позивача користуватися юридичною допомогою, що вбачається із досліджених у судовому засіданні відеозаписів, хоча позивач висловлював намір скористатися таким правом та навіть надав відповідне письмове клопотання (а.с. 7). Крім того, відповідач безпідставно відмовився заслухати пояснення свідка ОСОБА_2 , проігнорувавши відповідне клопотання позивача та положення ст. 272 КУпАП, зазначивши, що оскільки ця особа знаходилася в автомобілі позивача, то є зацікавленою та не може давати пояснення в якості свідка.

У той же час постанова про притягнення до адміністративної відповідальності є рішенням суб`єкта владних повноважень, актом індивідуальної дії, який встановлює відповідні права та обов`язки для особи, щодо якої він винесений. Таке рішення суб`єкта владних повноважень має бути обґрунтованим на момент його прийняття, оскільки воно має значимі наслідки для суб`єктів приватного права, що знаходяться в нерівному положенні по відношенні до суб`єкта владних повноважень.

У контексті наведеного слід відмітити, що дотримання передбаченої законом процедури та порядку винесення такого рішення має виключно важливу роль для встановлення об`єктивної істини органом, на який законом покладено повноваження, зокрема, щодо розгляду справ про адміністративне правопорушення. Порушення норм процесуального права суб`єктом владних повноважень (в даному випадку працівником поліції) при прийнятті та складанні постанови про притягнення до адміністративної відповідальності зводить нанівець саму суть та завдання, покладені в основу поняття адміністративної відповідальності, оскільки ускладнює, а подекуди й унеможливлює встановлення судом, що розглядає справу про адміністративне правопорушення, об`єктивної сторони вчинюваного порушення та вини особи в його вчиненні.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 30.05.2018 у справі № 337/3389/16-а.

Процедура розгляду справи на місці вчинення правопорушення має відповідати загальним положенням порядку розгляду справи про адміністративне правопорушення, визначеного ст. 279 КУпАП, під час якого особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, у повному обсязі наділена правами, передбаченими ст. 268 КУпАП, зокрема має право користуватися юридичною допомогою адвоката, іншого фахівця у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи. Позбавлення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, права заявляти клопотання та користуватися правовою допомогою є грубим порушенням права на захист такої особи, яке закріплене положеннями ст. 268 КУпАП та ст. 63 Конституції України, що є окремою підставою для скасування постанови про накладення адміністративного стягнення.

Відповідно до ч. 3 ст. 286 КАС України, за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право: 1) залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення; 2) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи); 3) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення; 4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.

З огляду на встановлені судом обставини, оскільки відповідачами не було доведено належними та допустимими доказами правомірність винесення оскаржуваної постанови, а також була грубо порушена процедура розгляду справи про адміністративне правопорушення, за результатами якого на позивача було накладене адміністративне стягнення, суд дійшов висновку, що оскаржувана постанова підлягає скасуванню, а відповідна справа про адміністративне правопорушення стосовно позивача закриттю, що з огляду на положення ч. 2 ст. 9 та ч. 3 ст. 286 КАС України буде належним та ефективним способом захисту прав позивача.

Щодо вимоги про стягнення моральної шкоди суд зазначає наступне.

Як зазначається у п. 6 ч. 2 ст. 245 КАС України, у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини, та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Згідно зі ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ч. 1 ст. 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Згідно зі ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку зі знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Згідно із роз`ясненнями, викладеними у постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995, під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Отже, під моральною шкодою законодавець розуміє втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі.

Аналізуючи наведені положення законодавства у зіставленні з обставинами цієї справи, а також зваживши на згадані вище роз`яснення Пленуму Верховного Суду України щодо відшкодування моральної шкоди, то насамперед треба звернути увагу на те, що сам факт визнання протиправними дій/бездіяльності суб`єкта владних повноважень не є безумовною і достатньою підставою для стягнення з нього моральної шкоди. У кожному випадку позивач повинен обґрунтувати заподіяння йому такої шкоди, зокрема пояснити, в чому конкретно виявилося порушення його нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, що саме спричинило йому моральні страждання і в чому проявляється їхній взаємозв`язок із протиправними діями відповідача.

Зазначений правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду: від 04.12.2019 у справі № 818/1396/17; від 13.02.2020 у справі № 815/208/17; від 16.07.2020 у справі № 882/3180/15.

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі № 464/3789/17, в якій зокрема зазначається, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.

Враховуючи те, що матеріали адміністративної справи не містять доказів заподіяння позивачеві моральних та фізичних страждань або втрат немайнового характеру, а також підтвердження причинного зв`язку між протиправними діями відповідача і завданням позивачеві від цього моральної шкоди, вимога позивача щодо стягнення моральної шкоди не підлягає задоволенню.

Такий висновок суду відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній зокрема у постановах від 21.02.2020 у справах №№ 363/3520/16-а та 628/3028/16-а.

Суд зауважує, що факт скасування постанови про притягнення позивача до адміністративної відповідальності сам по собі є достатньою справедливою сатисфакцією (моральною компенсацією) позивачу за вжиті заходи для оскарження постанови. При цьому реалізація позивачем свого права на оскарження постанови не може бути підставою для відшкодування моральної шкоди. В даному випадку суд також бере до уваги, що судом не встановлено, чи дійсно позивач вчинив чи не вчинив адміністративне правопорушення, а лише встановлено, що відповідачами не доведено факт вчинення позивачем правопорушення, що також впливає на вирішення питання про відшкодування моральної шкоди.

Щодо розподілу судовихвитрат суд зазначає наступне.

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч.ч. 1-4 ст. 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до ч. 5 ст. 134 КАС України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 6 ст. 134 КАС України).

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16.

Так, із матеріалів справи вбачається, що позивач 06.12.2022 уклав з адвокатом Волковим С.В. договір про надання правничої допомоги, повноваження якого підтверджуються ордером серії ВК № 1060064 від 06.12.2022 (а.с. 9-10, 12).

Із акту приймання-передачі правничої допомоги від 27.01.2023 вбачається, що позивачем були понесені витрати на професійну правничу допомогу, надану адвокатом Волковим С.В., у загальному розмірі 3000 грн, сплата яких підтверджується квитанцією № 6P48-1EXB-4AH8-CEHP від 06.12.2022 (а.с. 11, 53).

Частиною 6 ст. 139 КАС України встановлено, що у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Також судом встановлено, що під час звернення з позовом до суду позивачем був сплачений судовий збір у загальному розмірі 1488,60 грн, що підтверджується квитанціями від 07.12.2022 та 16.12.2022, наявними в матеріалах справи (а.с. 1, 21а).

Згідно з ч.ч. 1, 3, 7 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Беручи до уваги часткове задоволення позову та заявлене у відзиві на позов представником співвідповідача Гладкоскок С.В. клопотання щодо розміру витрат на правничу допомогу, з урахуванням співмірності таких витрат позивача зі складністю цієї справи та наданим адвокатом обсягом послуг з огляду на критерій реальності цих витрат та розумності їх розміру, суд вважає за необхідне стягнути на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту патрульної поліції, який є співвідповідачем у справі і посадовою особою якого була винесена оспорювана позивачем постанова, витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2000 грн, який суд вважає співмірним з урахуванням положень ч. 5 ст. 134 КАС України, а також стягнути на користь позивача сплачений останнім судовий збір у розмірі 496,20 грн за позовну вимогу немайнового характеру про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення (разом із похідною вимогою про закриття справи), а всього судові витрати у розмірі 2496,20 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 5, 6, 9, 14, 16, 72-77, 79, 132, 134, 139, 241-246, 286 КАС України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до інспектора Відділу поліцейської діяльності № 1 Шепетівського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Хмельницькій області лейтенанта поліції Семенюка Олександра Васильовича, Головного управління Національної поліції в Хмельницькій області про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення, закриття справи та стягнення моральної шкоди задовольнити частково.

Скасувати постанову інспектора Відділу поліцейської діяльності № 1 Шепетівського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Хмельницькій області лейтенанта поліції Семенюка Олександра Васильовича серії ЕАР № 6251689 від 05.12.2022 про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення за ч. 1 ст. 122 КУпАП у виді штрафу в розмірі 340 грн, а відповідну справу про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_1 закрити.

У задоволенні іншої частини позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції в Хмельницькій області на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 2496,20 грн (двох тисяч чотирьохсот дев?яноста шести гривень двадцяти копійок).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів із дня проголошення рішення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана ним протягом десяти днів із дня вручення йому рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ; місце проживання: АДРЕСА_1 ).

Представник позивача: адвокат Волков Сергій Вікторович (адреса для листування: Хмельницька область, м. Нетішин, а/с 206).

Відповідач-1: інспектор Відділу поліцейської діяльності № 1 Шепетівського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Хмельницькій області лейтенант поліції Семенюк Олександр Васильович (адреса місця роботи: Хмельницька область, Шепетівський район, м. Нетішин, вул. Енергетиків, 4).

Відповідач-2: Головне управління Національної поліції в Хмельницькій області (ідентифікаційний код 40108824; місцезнаходження: м. Хмельницький, вул. Зарічанська, 7).

Представник відповідача-2: Гладкоскок Світлана Вікторівна (РНОКПП НОМЕР_4 ).

Суддя І.Г. Безкровний