Справа № 280/5974/22
Суддя: Семененко Я.В.
Дата ухвалення: 2023-01-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

26 січня 2023 року м. Дніпросправа № 280/5974/22

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого - судді Семененка Я.В. (доповідач),
суддів: Бишевської Н.А., Добродняк І.Ю.,
розглянувши у порядку письмового провадження у м.Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1

на ухвалу Запорізького окружного адміністративного суду від 14 листопада 2022 року (суддя Чернова Ж.М.) у справі №280/5974/22 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язати вчинити певні дії,-

в с т а н о в и В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив:

визнати протиправними дії відповідача щодо обчислення та виплати позивачу грошового забезпечення з 30.01.2020 по 31.12.2020 без врахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2020 рiк" станом на 01.01.2020;

зобов`язати відповідача здiйснити перерахунок грошового забезпечення позивача з 30.01.2020 по 31.12.2020 з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, визначеного шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" станом на 01.01.2020, на відповідний тарифний коефіцієнт та провести їх виплату з урахуванням раніше виплачених сум;

визнати протиправними дiї відповідача щодо обчислення та виплати позивачу грошового забезпечення з 01.01.2021 по 27.04.2021, грошової компенсації за невикористані календарнi днi додаткової вiдпустки, як учаснику бойових дій за 2017 - 2021 роки без врахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2021 рiк" станом на 01.01.2021;

зобов`язати відповідача здійснити перерахунок грошового забезпечення позивача з 01.01.2021 по 27.04.2021, грошової компенсації за невикористані календарні днi додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2017-2021 роки з урахуванням посадового окладу та окладу за вiйськовим званням, визначеного шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2021 рік" станом на 01.01.2021, на відповідний тарифний коефіцієнт та провести їх виплату з урахуванням раніше виплачених сум.

Ухвалою Запорізького окружного адміністративного суду від 21 жовтня 2022 року позовну заяву залишено без руху та позивачу наданий строк 10 днів з дня вручення ухвали для усунення недоліків позовної заяви шляхом подання до суду, зокрема, належним чином оформленої заяви про поновлення строку звернення до адміністративного суду, оформленої у відповідності до статті 167 КАС України, в якій вказати підстави для його поновлення та

надати докази, що підтверджують поважність пропуску строку звернення до суду.

Підставою для залишення позовної заяви, зокрема, стало те, що позовна заява подана позивачем з пропуском строку, встановленого ч.5 ст.122 КАС України. Такі висновки суд обґрунтував тим, що про порушення свої прав позивач дізнався у 2021 році, а з позовом до суду звернувся 18.10.2022.

У межах встановленого судом строку позивачем подано заяву, в якій викладено позицію про те, що строк звернення до суду не можливо вважати пропущеним, оскільки звернення з позовом до суду щодо виплати грошового забезпечення не обмежується будь-яким строком, що прямо передбачено ч.2 ст.233 КЗпП України, в редакції, яка діяла на час звільнення позивача зі служби.

Ухвалою Запорізького окружного адміністративного суду від 14 листопада 2022 року адміністративний позов повернуто позивачу.

Постановляючи дану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що встановлений законом строк звернення до суду з даними позовними вимогами позивачем пропущено, при цьому будь-яких обґрунтувань обставин та належних доказів, на підтвердження поважності причин пропуску строку звернення до суду з даним позовом, позивачем не наведено та не доведено.

З приводу застосування норм права, якими врегульовані строки звернення з позовом до суду, суд першої інстанції вказав на те, що спеціальною нормою права, якою врегульовано строки звернення з позовом щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, є ч.5 ст.122 КАС України. Крім цього, суд вказав на те, що до ст..233 КЗпП України внесено зміни, які стосуються строків звернення з позовом до суду і ці строки також були пропущені позивачем.

Не погодившись із вказаною ухвалою суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм процесуального права, просить ухвалу суду скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції. Апеляційна скарга фактично обґрунтована незгодою з висновками суду першої інстанції щодо застосування до спірних правовідносин строку звернення до суду з позовом, який визначений ч. 5 ст. 122 КАС України. За позицією позивача, заявлені ним позовні вимоги фактично стосуються виплати належного йому грошового забезпечення, у зв`язку з чим, у відповідності до приписів ч.2 ст.233 КЗпП, звернення із цими позовними вимогами до суду не обмежується будь-яким строком. Така, редакція ст..233 КЗпП України, як зазначає позивач, діяла на час звільнення позивача зі служби, у зв`язку з чим внесення до закону змін щодо скорочення строків звернення з позовом до суду, не може бути застосовано у спірних відносин з огляду на положення ст..158 Конституції України, якою передбачено те, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Також позивач звертає увагу на те, що навіть за умови застосування положень ч.2 ст.233 КЗпП України в новій редакції, яка набула чинності з 19.07.2022, то враховуючи дату звернення з цим позовом до суду, а також дату набрання чинності вказаною нормою права, позивач не пропустив тримісячний строк звернення з позовом до суду, який передбачено ч.2 ст.233 КЗпП Україні в новій редакції.

Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваної ухвали суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

Так, з`ясовуючи питання щодо дотримання позивачем строку звернення до суду з цим позовом, суд першої інстанції виходив з того, що у спірному випадку строк звернення до суду з заявленими позовними вимогами визначається саме ч.5 ст.122 КАС України.

З приводу таких висновків суду першої інстанції суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити таке.

За змістом частини 1 статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Частиною 2 цієї статті передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Аналіз зазначених норм дає підстави зробити висновок, що шестимісячний строк звернення до суду в адміністративному судочинстві є загальним і застосовується, якщо інше не встановлено цим Кодексом або іншими законами.

Згідно з частиною 3 статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Отже, КАС України передбачає можливість встановлення цим Кодексом та іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, які мають перевагу в застосуванні порівняно із загальним шестимісячним строком, визначеним у частині другій статті 122 цього Кодексу.

Таким спеціальним строком для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби є місячний строк, установлений частиною 5 статті 122 КАС України.

Саме вказаний спеціальний місячний строк, що визначений частиною 5 статті 122 КАС України, і був застосований в спірному випадку судом першої інстанції.

Водночас, судом першої інстанції не було взято до уваги наступне.

Як свідчать матеріали справи підставою звернення позивача з цим позовом до суду стало не нарахування та невиплата відповідачем компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, неправильним розрахунком грошового забезпечення, яке виплачувалося за період служби.

Згідно з частиною першою статті 2 Закону України від 25 березня 1992 року №2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон №2232-ХІІ) військовою службою є державна служба особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язана із захистом Вітчизни. У зв`язку з особливим характером військової служби військовослужбовцям надаються передбачені законом пільги, гарантії та компенсації.

Відповідно до положень статті 9 Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон № 2011-ХІІ) держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів (абзац перший частини першої).

До складу грошового забезпечення входять посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення (частина друга).

Отже, у спірному випадку позивачем порушено питання про виплату грошового забезпечення, яке складається з основних та додаткових видів грошового забезпечення.

Таким чином, заявлений позов фактично стосується права позивача на виплату належного йому грошового забезпечення.

Разом з тим, у положеннях КАС України відсутні норми, що регулювали б порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати (грошового забезпечення) у разі порушення законодавства про оплату праці.

Умови проходження більшості видів публічної служби, зокрема й у питаннях щодо оплати праці, регулюються як спеціальним законодавством, так і загальними нормами трудового законодавства, тобто нормами законодавства про працю. Тобто, у тих випадках, коли спеціальним законодавством не врегульовані особливості щодо строку звернення до суду з позовом про стягнення належного військовослужбовцю суми грошового забезпечення, застосуванню підлягають загальні норми трудового законодавства.

Відповідно до ст..116 КЗпП України (в редакції яка діяла на час звільнення позивача з військової служби) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, роботодавець повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Частиною 2 статті 233 КЗпП України, (в редакції яка діяла на час звільнення позивача з військової служби) встановлено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Отже, право на заробітну плату, на час звільнення позивача з військової служби, не обмежувалося будь-яким строком щодо судового захисту і такий висновок прямо випливає з указаної норми.

Таким чином, стаття 233 Кодексу законів про працю України є спеціальною нормою по відношенню до частини 5 статті 122 КАС України, оскільки стосується саме виплати сум, які належать при звільненні.

19.07.2022 набув чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» № 2352, яким внесено ряд важливих змін до діючого законодавства про працю.

Зокрема, стаття 233 Кодексу законів про працю України врегульовує питання строків звернення до суду за вирішенням трудових спорів.

Так, відповідно до частин 1 та 2 даної норми (в редакції станом на дату подання позовної заяви до суду) працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

Таким чином, з огляду на внесенні до ст..233 КЗпП України зміни, відбулися зміни в частині строку, в який особа може реалізувати своє право на судовий захист у разі невиплати усіх належних їй сум при звільненні.

Суд першої інстанції, з огляду на внесені зміни, вказав і на те, що позивачем також були пропущені строки, визначені ч.2 ст.233 КЗпП України (в редакції Закону №2352).

З таким висновком суду першої інстанції суд апеляційної інстанції не може погодитися з огляду на таке.

Так, по-перше: внесені зміни до ст..233 КЗпП України, шляхом встановлення строків реалізації права на судовий захист, звужують права позивача на такий захист, в порівняні до того, що на час звільнення зі служби позивач не був обмежений будь-яким строком щодо судового захисту. У свою чергу, ст..58 Конституції України передбачено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Отже, оскільки право звернення до суду у позивача виникло внаслідок не здійснення з ним повного розрахунку при звільненні, то застосування положень ч.2 ст.233 КЗпП України в новій редакції до правовідносин, які фактично виникли у 2021 році (рік звільнення позивача зі служби), то застосування ч.2 ст.233 КЗпП України (в редакції Закону №2352) буде суперечити Основному закону.

По-друге, положення ч.2 ст.233 КЗпП України не лише визначають строки реалізації права на судовий захист, а й визначають час, з якого починається перебіг такого строку, а саме: «з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні».

У свою чергу, Законом №2352 не лише внесено зміни до ст..233 КЗпП України, а і до ст.116 КЗпП України, якою, з урахуванням змін, передбачено, що про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

Отже, саме з подією отримання працівником письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільнення, законодавець пов`язує перебіг трьохмісячного строку для звернення з позовом до суду.

Як зазначено вище, позивача звільнено зі служби в 2021 році, тобто до внесення змін до ст..116 КЗпП України, якою передбачено обов`язком роботодавця письмово повідомити працівника не лише про нараховані суми, а й фактично виплачені, при цьому, з конкретизацією сум по кожному із виду виплат.

Такого повідомлення позивач не отримував та не міг отримувати, у зв`язку з відсутності таких вимог закону на час його звільнення.

Отже, за таких обставин взагалі відсутні підстави стверджувати про попуск позивачем строку звернення до суду, який визначено ч.2 ст.233 КЗпП України (в редакції Закону №2352).

З огляду на викладене, оскаржену ухвалу про повернення позову не можливо визнати законною та обґрунтованою, як того вимагає ст.242 КАС України, у зв`язку з чим суд апеляційної інстанції вважає за необхідне ухвалу суду першої інстанції скасувати, а справу направити для продовження розгляду.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.320, 321, 322, 325 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Ухвалу Запорізького окружного адміністративного суду від 14 листопада 2022 року у справі №280/5974/22 скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дати прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 26.01.2023

Головуючий - суддя Я.В. Семененко

суддя Н.А. Бишевська

суддя І.Ю. Добродняк