Справа № 420/7416/20
Суддя: Самойлюк Г.П.
Дата ухвалення: 2023-01-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/7416/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2023 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд в складі:

головуючого судді: Самойлюк Г.П.

при секретарі: Драник О.О.

сторін:

позивач: не з`явився

відповідач: Кавун О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі справу за позовом ОСОБА_2 до Тринадцятої кадрової комісії з атестації прокурорів регіональних прокуратур Офісу Генерального прокурора, Офісу Генерального прокурора, Одеської обласної прокуратури про визнання протиправним та скасування рішення, наказу, поновлення на посаді та стягнення середньої заробітної плати, -

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_2 до Тринадцятої кадрової комісії з атестації прокурорів регіональних прокуратур Офісу Генерального прокурора, Офісу Генерального прокурора, Одеської обласної прокуратури про визнання протиправним та скасування рішення, наказу, поновлення на посаді та стягнення середньої заробітної плати, в якій позивач, просить:

визнати протиправним та скасувати рішення № 1 від 06 липня 2020 року Тринадцятої кадрової комісії з атестації прокурорів регіональних прокуратур про неуспішне проходження ОСОБА_2 атестації;

визнати протиправним та скасувати наказ в.о. прокурора Одеської області № 1631к від 17 серпня 2020 року про звільнення ОСОБА_2 з посади прокурора відділу нагляду за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних провадженнях та інших заходів примусового характеру прокуратури Одеської області та органів прокуратури на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» з 20 серпня 2020 року;

поновити ОСОБА_2 в Одеській обласній прокуратурі на посаді прокурора відділу нагляду за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних провадженнях та інших заходів примусового характеру прокуратури Одеської області, з 20 серпня 2020 року;

стягнути з Одеської обласної прокуратури на користь ОСОБА_2 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу починаючи з 20 серпня 2020 року по день ухвалення відповідного рішення;

стягнути з Офісу Генерального прокурора за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_2 судові витрати зі сплати судового збору.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що з метою збереження права на працю та продовження служби в органах прокуратури він приймав участь у процедурі атестації. За результатом проведення співбесіди стосовно позивача прийнято рішення про неуспішне проходження співбесіди та атестації загалом, внаслідок чого Тринадцятою кадровою комісією з атестації прокурорів регіональних прокуратур прийнято оскаржуване рішення №1 від 06.07.2020 року. На підставі цього рішення наказом №1631к від 17 серпня 2020 року позивача звільнено із займаної посади. Позивач не погоджується із вказаними рішеннями, вважає їх протиправними та такими, що підлягають скасуванню, оскільки: по-перше, члени комісії не відповідають кваліфікаційним вимогам, які встановлені п.3 Порядку роботи кадрових комісій щодо політичної нейтральності, бездоганної репутації, високої професійної та моральної репутації, суспільного авторитету; по-друге, відсутні будь-які документально встановлені критерії оцінювання прокурора під час проведення співбесіди та прийняття рішення щодо успішного чи неуспішного проходження атестації; по-третє, згода на проходження атестації здійснювалось з урахуванням Порядку проходження атестації, де вказано, що співбесіда полягає в обговоренні результатів дослідження матеріалів атестації щодо дотримання прокурором правил професійної етики та доброчесності. Однак, фактично задавались питання, які не стосувались предмету проведення співбесіди, зокрема щодо даних річної декларації за 2016 рік.

Оскаржуваний наказ про звільнення позивача прийнятий на підставі необґрунтованого рішення кадрової комісії, а тому позивач підлягає поновленню на посаді.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 15 лютого 2021 року позов ОСОБА_2 задоволено повністю.

Визнано протиправним та скасовано рішення № 1 від 06 липня 2020 року Тринадцятої кадрової комісії з атестації прокурорів регіональних прокуратур про неуспішне проходження ОСОБА_2 атестації.

Визнано протиправним та скасовано наказ В.о. прокурора Одеської області № 1631к від 17 серпня 2020 року про звільнення ОСОБА_2 з посади прокурора відділу нагляду за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних провадженнях та інших заходів примусового характеру прокуратури Одеської області та органів прокуратури на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» з 20 серпня 2020 року.

Поновлено ОСОБА_2 в Одеській обласній прокуратурі на посаді прокурора відділу нагляду за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних провадженнях та інших заходів примусового характеру прокуратури Одеської області, з 20 серпня 2020 року.

Стягнуто з Одеської обласної прокуратури на користь ОСОБА_2 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу за період з 20 серпня 2020 року по 15 лютого 2021 року включно у розмірі 144 809 (сто сорок чотири тисячі вісімсот дев`ять) гривень 13 коп.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_2 на посаді та в частині стягнення з Одеської обласної прокуратури на користь ОСОБА_2 середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 24 червня 2021 року задоволено частково апеляційні скарги Одеської обласної прокуратури та Офісу Генерального прокурора а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 15 лютого 2021 року змінено.

Викладено 4 та 5 абзаци рішення суду першої інстанції наступним чином:

«Поновити ОСОБА_2 в Одеській обласній прокуратурі на посаді прокурора відділу нагляду за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних провадженнях та інших заходів примусового характеру Одеської обласної прокуратури, з 21 серпня 2020 року.

Стягнути з Одеської обласної прокуратури на користь ОСОБА_2 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу за період з 21 серпня 2020 року по 15 лютого 2021 року включно у розмірі 143631,82 грн.»

Доповнити рішення Одеського окружного адміністративного суду від 15 лютого 2021 року абзацом наступного змісту:

«В решті позову відмовити.»

В решті рішення Одеського окружного адміністративного суду від 15 лютого 2021 року - залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 03.08.2022 року касаційні скарги Одеської обласної прокуратури та Офісу Генерального прокурора задоволено частково, рішення Одеського окружного адміністративного суду від 15.02.2021 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 24.06.2021 року у справі №420/7416/20 скасовано, а справу направлено на новий розгляд до Одеського окружного адміністративного суду.

Справа №420/7416/20 надійшла до Одеського окружного адміністративного суду 17 серпня 2022 року.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17 серпня 2022 року справу передано для розгляду судді Самойлюк Г.П.

Ухвалою від 22.08.2022 року прийнято до свого провадження адміністративну справу №420/7416/20 та визначено, що розгляд справи буде проводитись за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи у порядку ч. 5 ст. 262 КАС України.

13.09.2022 року за вх.28993/22 від Одеської обласної прокуратури надійшли пояснення по справі, в яких вказується, що станом на дату, з якої ОСОБА_2 поновлено на посаді, Одеська обласна прокуратура не розпочала роботу, у зв`язку з чим, відповідно й поновлення з цієї дати саме в Одеській обласній прокуратурі не є можливим. Крім того, відповідач зазначає, що позивач після звільнення з посади прокурора у період з 01.10.2020р. по 30.06.2021р. працював у Одеській обласній прокуратурі на посаді державної служби головного спеціаліста відділу нагляду за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних провадженнях, інших заходів примусового характеру у місцях несвободи, а також пробації та отримував заробітну плату, у зв`язку з чим середній заробіток за час вимушеного прогулу необхідно стягувати з урахуванням різниці між середнім заробітком позивача на посаді прокурора та посаді державної служби.

Ухвалою суду від 24.10.2022 року призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження зі стадії проведення підготовчого засідання; призначено підготовче засідання по справі на 17.11.2022 року.

Судове засідання, призначене на 17.11.2022 року перенесено у зв`язку з оголошенням повітряної тривоги та призначено на 13.12.2022 року об 11 годині 00 хвилин.

Ухвалою суду від 13.12.2022 року, яка занесена до протоколу засідання, закрито підготовче провадження по справі та призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 12.01.2023 року.

Судове засідання 12.01.2023 року не відбулось та було перенесено у зв`язку з відсутністю електропостачання в суді на 18.01.2023 року.

До судового засідання 18.01.2023 року з`явився представник відповідача, інші учасники не з`явились, повідомлені належним чином, будь-яких клопотання від учасників справи не надходило.

Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, суд,-

ВСТАНОВИВ:

З серпня 2016 року ОСОБА_2 обіймав посаду прокурора відділу нагляду за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних провадженнях та інших заходів примусового характеру Прокуратури Одеської області.

19 вересня 2019 року Верховна Рада України ухвалила Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» яким, зокрема, передбачено обов`язкове проходження атестації чинними працівниками органів прокуратури України.

03 жовтня 2019 року Генеральний прокурор видав наказ № 221, яким затверджено Порядок проходження прокурорами атестації.

Цей Порядок установив правила та процедуру проведення атестації прокурорів, передбаченої Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури».

Поряд з іншими нормами Порядок № 221 передбачає, що для проходження атестації працівник прокуратури повинен подати заяву за формою, передбаченою додатком 2 до цього Порядку.

11 жовтня 2019 року позивачем подано Генеральному прокурору заяву про переведення на посаду прокурора в обласній прокуратурі та про намір пройти атестацію.

За результатом проходження першого етапу атестації відповідно до відомостей про результати тестування на знання та уміння в застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора ОСОБА_2 набрав 79 бали і був допущений до другого етапу атестації.

За результатом складання іспиту у формі анонімного тестування на загальні здібності та навички з використанням комп?ютерної техніки позивач набрав 94 бали і був допущений до третього етапу атестації (співбесіди).

Рішенням Тринадцятої кадрової комісії з атестації прокурорів регіональних прокуратур Офісу Генерального прокурора № 1 від 06 липня 2020 року «Про неуспішне проходження прокурором атестації» зроблено висновок про те, що ОСОБА_2 не пройшов успішно атестацію.

Наказом в.о. прокурора Одеської області від 17 серпня 2020 року № 1631к, з посиланням на статтю 11, пункт 2 частини другої статті 41 Закону України «Про прокуратуру», підпункт 2 пункту 19 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури», ОСОБА_2 звільнено з посади прокурора відділу нагляду за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних провадженнях та інших заходів примусового характеру Прокуратури Одеської області та органів прокуратури на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» з 20 серпня 2020 року.

Розглянувши подані документи і матеріали, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню частково, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 ст. 9 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Зазначені критерії є вимогами для суб`єкта владних повноважень, який приймає відповідне рішення, вчиняє дії чи допускає бездіяльність.

Таким чином, суд з`ясовує, чи використане повноваження, надане суб`єкту владних повноважень, з належною метою; обґрунтовано, тобто вчинено через вмотивовані дії; безсторонньо, тобто без проявлення неупередженості до особи, стосовно якої вчиняється дія; добросовісно, тобто щиро, правдиво, чесно; розсудливо, тобто доцільно з точки зору законів логіки і загальноприйнятих моральних стандартів; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, тобто з рівним ставленням до осіб; пропорційно та адекватно; досягнення розумного балансу між публічними інтересами та інтересами конкретної особи.

Правові засади організації та діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України визначає Закон України «Про прокуратуру» №1697-VII від 14.10.2014 року (надалі - Закон №1697-VII).

Статтею 4 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року №1697-VII (далі Закон №1697-VII) встановлено, що організація та діяльність прокуратури України, статус прокурорів визначаються Конституцією України, цим та іншими законами України, чинними міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Вказаним законом забезпечуються гарантії незалежності прокурора, зокрема щодо особливого порядку його призначення на посаду, звільнення з посади, притягнення до дисциплінарної відповідальності тощо.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19 вересня 2019 року №113-IX (далі Закон №113-IX) до Закону №1697-VII були внесені зміни, зокрема, в тексті Закону №1697-VII слова «Генеральна прокуратура України», «регіональні прокуратури», «місцеві прокуратури» замінено відповідно на «Офіс Генерального прокурора», «обласні прокуратури», «окружні прокуратури».

Крім того, згідно пунктів 6, 7 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №113-ІХ, з дня набрання чинності цим Законом усі прокурори Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур вважаються такими, що персонально попереджені у належному порядку про можливе майбутнє звільнення з посади на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру». Прокурори, які на день набрання чинності цим Законом займають посади прокурорів у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, можуть бути переведені на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах лише у разі успішного проходження ними атестації, яка проводиться у порядку, передбаченому цим розділом.

Пунктом 10 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №113-ІХ встановлено, що прокурори Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур (у тому числі ті, які були відряджені до Національної академії прокуратури України для участі в її роботі на постійній основі) мають право в строк, визначений Порядком проходження прокурорами атестації, подати Генеральному прокурору заяву про переведення на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах. У заяві також повинно бути зазначено про намір пройти атестацію, надано згоду на обробку персональних даних, на застосування процедур та умов проведення атестації. Форма та порядок подачі заяви визначаються Порядком проходження прокурорами атестації.

Згідно із п.11 Розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-IX, атестація прокурорів проводиться кадровими комісіями Офісу Генерального прокурора, кадровими комісіями обласних прокуратур.

Пунктом 14 Розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-IX передбачено, що графік проходження прокурорами атестації встановлює відповідна кадрова комісія. Атестація проводиться прозоро та публічно, у присутності прокурора, який проходить атестацію. Перебіг усіх етапів атестації фіксується за допомогою технічних засобів відео- та звукозапису.

На виконання вимог Закону №113-IX, наказом Генерального прокурора №221 від 03 жовтня 2019 року затверджено Порядок №221.

Згідно п.1 розділу 1 Порядку №221 атестація прокурорів - це встановлена Розділом II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-IX та цим Порядком процедура надання оцінки професійній компетентності, професійній етиці та доброчесності прокурорів Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур і військових прокуратур.

Відповідно до пунктів 2, 4 Порядку №221 атестація прокурорів Генеральної прокуратури України (включаючи прокурорів Головної військової прокуратури, прокурорів секретаріату Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів), регіональних, місцевих прокуратур та військових прокуратур проводиться відповідними кадровими комісіями. Порядок роботи, перелік і склад кадрових комісій визначаються відповідними наказами Генерального прокурора.

Положеннями пункту 11 Порядку №221 передбачена особиста участь прокурора на всіх етапах атестації є обов`язковою. Перед кожним етапом атестації прокурор пред`являє кадровій комісії паспорт або службове посвідчення прокурора.

Крім того, пунктом 19 Розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-IX передбачено, що прокурори, які на день набрання чинності цим Законом займають посади у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, звільняються Генеральним прокурором, керівником регіональної (обласної) прокуратури з посади прокурора на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України "Про прокуратуру" за умови настання однієї із наступних підстав:

1) неподання прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури у встановлений строк заяви до Генерального прокурора про переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури та про намір у зв`язку із цим пройти атестацію;

2) рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури;

3) в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах відсутні вакантні посади, на які може бути здійснено переведення прокурора Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури, який успішно пройшов атестацію;

4) ненадання прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури, у разі успішного проходження ним атестації, згоди протягом трьох робочих днів на переведення на запропоновану йому посаду в Офісі Генерального прокурора, обласній прокуратурі, окружній прокуратурі.

Відповідно до пункту 9 частини 1 статті 51 (Загальні умови звільнення прокурора з посади, припинення його повноважень на посаді) Закону №1697-VII прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

З аналізу наведених норм та в контексті спірних правовідносин вбачається, що звільнення прокурора на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону №1697-VII можливе за умови одночасного настання двох правових подій, а саме: прийняття кадровою комісією рішення про неуспішне проходження атестації прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури (перша подія), та проведення процедури ліквідації, реорганізації або скорочення кількості прокурорів органу прокуратури (друга подія).

З матеріалів справи вбачається, що наказом в.о. прокурора Одеської області №1631-к від 17 серпня 2020 року звільнено ОСОБА_2 з посади прокурора відділу нагляду за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних провадження та інших заходів примусового характеру Прокуратури Одеської області та органів прокуратури на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» з 20 серпня 2020 року.

З приводу неуспішного проходження позивачем атестації суд вказує, що позивачем успішно були пройдені перші два етапи атестації прокурорів регіональних прокуратур та його допущено до третього етапу атестації у формі співбесіди.

Однак, за результатами співбесіди кадровою комісією з атестації прокурорів регіональних прокуратур прийнято рішення про неуспішне проходження позивачем третього етапу атестації №1 від 06 липня 2020 року, в якому зроблено висновок, що позивач неуспішно пройшов атестацію.

Приймаючи вказане рішення комісія враховувала, що під час проведення співбесіди з`ясовано обставини, які свідчать про невідповідність прокурора відділу нагляду за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних провадженнях та інших заходів примусового характеру Прокуратури Одеської області ОСОБА_2 , вимогам професійної компетентності, професійної етики та доброчесності, зокрема:

1) щодо підстав невідповідності вимогам доброчесності та професійної компетентності:

- на підставі дослідження матеріалів атестації, у тому числі отриманих пояснень прокурора, у Комісії також наявні обґрунтовані сумніви щодо доброчесності, зокрема, на питання щодо «зникнення» з його декларації автомобіля Субару Форестер 2008 року випуску прокурор повідомив, що транспортний засіб було пошкоджено, він не підлягав відновленню і його продано. Однак у декларації не відображено кошти отримані від відчуження вказаного транспортного засобу;

- на підставі дослідження матеріалів атестації, у тому числі отриманих пояснень прокурора, у Комісії також наявні обґрунтовані сумніви щодо відповідності вимогам професійної компетентності у частині наданих відповідей та пояснень, що стосується його безпосередніх обов`язків. Зокрема, на питання організації харчування осіб, яких доставлено на судовий розгляд, повідомив, що відповідальність за це несе старший конвою і харчуванням має забезпечувати суд, що не відповідає чинному законодавству. На уточнення щодо його професійної сфери діяльності на час вчинення вбивства співробітника СІЗО м. Одеси ОСОБА_3 , він не дав чіткої відповіді щодо виконуваних ним на цей час обов`язків та сфери діяльності. Так, зазначив, що у цей період він здійснював «нагляд за пробацією», проте на зауваження члена комісії, що пробація у той час ще не функціонувала і мабуть мова йде про КВІ, він наполягав на правильності своєї відповіді. Після наведення даних з Постанови Кабміну про створення «ДУ Центр пробації», і що ця установа запрацювала з 2018 року, він змінив судження. Таким чином, встановлено відсутність достатніх знань основних положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Стосовно «зникнення» з декларації позивача автомобіля Субару Форестер 2008 року, суд зазначає, що в щорічній е-декларації позивача за 2015 рік в п.6 «Цінне рухоме майно - транспортні засоби» було задекларовано автомобіль легковий Субару Форестер 2008 року випуску, дата набуття права власності позивачем - 15 липня 2013 року, вартість на дату набуття у власність - 172000 грн., водночас при подальшому декларуванні вказаний автомобіль був відсутній.

З листа № 31-15/169аз від 26 серпня 2020 року Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Одеській області вбачається, що згідно Єдиного державного реєстру транспортних засобів за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , 25 липня 2013 у ВРЕР №1 м.Одеси було зареєстровано автомобіль SUBARU FORESTER, н/з НОМЕР_2 , номер кузова НОМЕР_3 , 2008 р.в.

06 жовтня 2016 року в ТСЦ 5141 даний автомобіль було перереєстровано за договором купівлі-продажу, укладеного в ТСЦ за №5141/2016/113483 від 06 жовтня 2016 року та за дорученням серії НВА№ 411132, виданим приватним нотаріусом Ситніковою Ю.Д., за гр. ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 за 28000, 00 грн., які не були відображені при декларуванні.

Вищевказані обставини щодо продажу автомобіля позивач не заперечував ані під час співбесіди, ані під час судових проваджень в суді першої та апеляційної інстанцій, пояснивши, що не задекларував вказані кошти після консультацій з кадровою службою, що дійсно виявилося помилковим.

Щодо питання власних посадових обов`язків та функцій, яке було задано під час проведення співбесіди, суд зазначає, що відповідно до розподілу обов`язків між працівниками відділу нагляду за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних провадженнях та інших заходів примусового характеру Прокуратури Одеської області, затвердженого 17 травня 2017 року, яке міститься в матеріалах справи, прокурор відділу ОСОБА_2 здійснював нагляд за додержанням законів у діяльності Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції України в частині забезпечення законності адміністративного доставлення, затримання та тримання осіб у спеціально відведених для цього приміщеннях, що свідчить про надання належної відповіді на вказане питання.

При цьому, суд не приймає до уваги посилання в спірному рішенні відповідача на постанову КМУ Про створення «ДУ Центр пробації», і на те, що вона запрацювала з 2018 року, що нібито унеможливило контроль позивачем за пробацією, як такою, оскільки механізм пробації було запроваджено ще Законом України "Про пробацію" (Закон визначає мету, завдання, підстави, види пробації, правовий статус персоналу органу пробації та суб`єктів пробації) від 05 лютого 2015 року № 160-VIII, а визначення позивачу обов`язків щодо нагляду за додержанням законів у діяльності Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції України було передбачено вказаним вище розподілом обов`язків від травня 2017 року.

Крім того, вищевказаною постановою КМУ, про яку комісія чітко зазначила в рішенні, було лише створено Державну установу «Центр пробації», яка згідно положення про Державну установу «Центр пробації» (наказ від 22 лютого 2019 року №561/5) є лише неприбутковою державною установою, створеною для забезпечення виконання завдань Державної кримінально-виконавчої служби України з питань пробації і безпосереднього спрямування та координації діяльності уповноважених органів з питань пробації, яка розташована по вул.Юрія Іллєнка, 81, м.Київ, 04050, тобто ДУ «Центр пробації» є взагалі одним з суб`єктів в системі пробації.

Крім того, суд також не приймає до уваги посилання в рішенні відповідача на ту обставину, що на питання організації харчування осіб, яких доставлено на судовий розгляд, позивач повідомив, що відповідальність за це несе старший конвою і харчуванням має забезпечувати суд, що не відповідає чинному законодавству (на думку комісії), оскільки зазначаючи про помилковість відповіді, комісією взагалі не вказано в чому саме її помилковість та не зазначено, яка правильна відповідь з посиланням на відповідні нормативно-правові акти, що, в свою чергу, свідчить про відсутність достатньої обґрунтованості та вмотивованості спірного рішення комісії.

Стосовно питання професійної сфери діяльності позивача на час вчинення вбивства співробітника СІЗО м.Одеси ОСОБА_3 , на яке, на думку членів Комісії, позивач не дав чіткої відповіді щодо виконуваних ним на цей час обов`язків та сфери діяльності, суд зазначає, що членами Комісії ні в спірному рішенні, ні під час співбесіди не було зазначено яким чином обставини вказаного вбивства корелюються з безпосередніми посадовими обов`язками позивача, при тому, що комісією не було зазначено, що вказана установа СІЗО була підвідомча позивачу (в розумінні виконання ним своїх обов`язків), рівно як і не було зазначено, які саме процесуальні дії позивач не/вчинив, як засіб реагування на вказану подію.

При цьому, з відеозапису співбесіди вбачається, що членами комісії в контексті вбивства співробітника СІЗО м.Одеси ОСОБА_3 ставились питання здебільшого загального та світоглядного характеру, які стосувались без/діяльності відділу, в якому працював позивач, водночас, положення ч.2 ст.61 Конституції України передбачають, що юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

Отже, з огляду на ту обставину, що спірне рішення Комісії про неуспішне проходження позивачем атестації було прийнято за сукупністю невмотивованих висновків, суд дійшов висновку, що таке рішення не може вважатись об`єктивним та обґрунтованим, а тому підлягає скасуванню.

Щодо наказу про звільнення та поновлення позивача на посаді суд зазначає наступне.

Суд зазначає, що звільнення прокурора на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону №1697-VII можливе за умови одночасного настання двох загальних правових подій, а саме: наявність рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації прокурором та проведення процедури ліквідації, реорганізації або скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 24 квітня 2019 року у справі №815/1554/17, пунктом 9 частини 1 статті 51 Закону України "Про прокуратуру" встановлено, що прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Граматичний аналіз тексту наведеної вище норми дає підстави для висновку, що вжитий законодавцем роз`єднувальний сполучник "або" виділяє дві окремі підстави для звільнення прокурора із займаної ним посади: ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду; скорочення кількості прокурорів органу прокуратури. Колегія суддів Верховного Суду наголосила, що наявність у пункті 9 частини першої статті 51 Закону України "Про прокуратуру" двох окремих підстав для звільнення, які відокремлені сполучником "або", покладає на роботодавця обов`язок щодо зазначення в наказі про звільнення конкретної підстави, визначеної цим пунктом. Також Верховний Суд вказав на те, що принцип правової визначеності має застосовуватись не лише на етапі нормотворчої діяльності, а й під час безпосереднього застосування існуючих норм права, що даватиме можливість особі в розумних межах передбачати наслідки своїх дій, а також послідовність дій держави щодо можливого втручання в охоронювані Конвенцією та Конституцією України права та свободи цієї особи.

Таким чином, зазначення відповідачем в оскаржуваному наказі про звільнення лише пункту 9 частини 1 статті 51 Закону №1697-VII та без зазначення конкретної підстави для звільнення, породжує для позивача негативні наслідки у вигляді стану юридичної невизначеності щодо підстав такого звільнення та свідчить про не дотримання відповідачем принципу «якості закону» при винесенні спірного наказу, який, на думку колегії суддів, слід враховувати в даних спірних правовідносинах по відношенню до спірного наказу.

Стосовно самого факту «ліквідації, реорганізації або скорочення кількості прокурорів органу прокуратури» колегія суддів зазначає, що статею 104 Цивільного кодексу України визначено, що юридична особа припиняється в результаті реорганізації або ліквідації.

Відповідно до ст.81 Цивільного кодексу України на юридичних осіб публічного права у цивільних відносинах положення цього Кодексу поширюється, якщо інше не встановлено законом.

Згідно ч.3 ст.81 Цивільного кодексу України порядок утворення та правовий статус юридичних осіб публічного права встановлюється Конституцією України та законом.

Органи прокуратури України відносяться до юридичних осіб публічного права.

Ліквідація юридичної особи публічного права здійснюється розпорядчим актом органу державної влади, органу місцевого самоврядування або уповноваженою на це особою. У цьому акті має бути наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої особи або їх передачі іншим органам виконавчої влади. Якщо таке обґрунтування наведене, то у такому випадку має місце ліквідація юридичної особи публічного права, а якщо ні, то самого лише посилання на те, що особа ліквідується, є недостатнім. У зв`язку з цим при вирішенні спорів щодо поновлення на роботі працівників юридичної особи публічного права, про ліквідацію яких було прийнято рішення, судам належить, крім перевірки дотримання трудового законодавства щодо таких працівників, з`ясовувати фактичність такої ліквідації (чи мала місце у цьому випадку реорганізація). При вирішенні зазначеної категорії спорів підлягає оцінці і правовий акт, що став підставою ліквідації, зокрема: чи припинено виконання функцій ліквідованого органу, чи покладено виконання цих функцій на інший орган.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 04 березня 2014 року у справі № 21-8а14, від 28 жовтня 2014 року у справі № 21-484а14, у постановах Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 802/651/16-а, від 24 вересня 2019 року у справі № 817/3397/15.

Разом з тим, відповідачами не надано суду, а справа не містить доказів ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому позивач обіймав посаду, а тому посилання у наказі про звільнення на положення пункту 9 частини 1 статті 51 Закону №1697-VII є безпідставними.

При цьому, на думку суду, відсутність факту ліквідації також підтверджується положеннями Закону №113-IX, яким до Закону №1697-VII були внесені зміни, зокрема, в тексті Закону №1697-VII слова «Генеральна прокуратура України», «регіональні прокуратури», «місцеві прокуратури» замінено відповідно на «Офіс Генерального прокурора», «обласні прокуратури», «окружні прокуратури», що свідчить про фактичне перейменування органів прокуратури, а не ліквідацію.

Також, відповідачами не підтверджено належними та достовірними доказами та не доведено скорочення кількості прокурорів Прокуратури Одеської області на день звільнення позивача.

Суд зазначає, що фактично зміни, які зазнав роботодавець позивача, відбулись у найменуванні державного органу, що не є ні ліквідацією, ні реорганізацією, та саме по собі не створює скорочення штату працівників.

Отже, суд дійшов висновку про безпідставність звільнення позивача на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону №1697-VII, оскільки відповідачами не доведено факту ліквідації, реорганізації або скорочення кількості прокурорів органу прокуратури (в тому числі і посади, яку займав позивач).

За таких обставин, враховуючи вищевикладене та те, що спірний наказ від 17 серпня 2020 року №1631к є похідним від рішення Тринадцятої кадрової комісії від 06 липня 2020 року «Про неуспішне проходження прокурором атестації», суд вважає за необхідне визнати протиправним та скасувати наказ в.о. прокурора Одеської області № 1631к від 17 серпня 2020 року про звільнення ОСОБА_2 з посади прокурора відділу нагляду за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних провадженнях та інших заходів примусового характеру прокуратури Одеської області та органів прокуратури на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» з 20 серпня 2020 року.

Щодо способу поновлення порушеного права позивача суд зазначає наступне.

Оскільки позивачем успішно пройдено попередні етапи атестації, а рішення Тринадцятої кадрової комісії від 06 липня 2020 року «Про неуспішне проходження прокурором атестації» за наслідками співбесіди визнано протиправним, підстави вирішувати питання про продовження атестації відсутні, тому поновлення його на посаді є належним способом захисту порушеного права.

Частиною першою статті 235 Кодексу Законів про працю України (далі - КЗпП України) у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Європейський Суд з прав людини у рішенні від 9 січня 2013 року по справі «Олександр Волков проти України», звертаючи увагу на необхідність поновлення особи на посаді як спосіб відновлення її порушених прав зазначив, що рішення суду не може носити декларативний характер, не забезпечуючи у межах національної правової системи захист прав і свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Отже, у разі визнання незаконним та скасування акту суб`єкта владних повноважень, відповідно до якого особу було звільнено із займаної посади, ефективним способом захисту та поновлення порушених прав в даному випадку буде поновлення позивача на посаді, з якої його було незаконного звільнено.

В даному випадку суд враховує висновки постанови Верховного Суду від 03.08.2022 року щодо поновлення позивача в Одеській обласній прокуратурі відповідно до Кодексу Законів про працю в Україні та Закону № 113-ІХ.

Оскільки позивач обіймав та його звільнено з посади прокурора відділу нагляду за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних провадженнях та інших заходів примусового характеру Прокуратури Одеської області та органів прокуратури, суд вважає за необхідне поновити ОСОБА_2 в Прокуратурі Одеської області на посаді прокурора відділу нагляду за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних провадженнях та інших заходів примусового характеру прокуратури Одеської області.

При цьому, враховуючи табель обліку використання позивачем робочого часу за серпень 2020 року, суд вважає, що позивача необхідно поновити в органах прокуратури з 21 серпня 2020 року, тобто з наступного дня за днем звільнення позивача.

Щодо середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивача, суд зазначає наступне.

Частиною ч.2 ст.235 КЗпП України визначено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Згідно п.32 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року №9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично відпрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 (далі - Порядок №100).

У відповідності до абз.3 п.2 Порядку №100 збереження заробітної плати "у всіх інших випадках", до яких відноситься й випадок вимушеного прогулу, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Відповідно до п.8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів.

З матеріалів справи вбачається, що 20 серпня 2020 року було зараховано позивачу, як робочий та здійснено оплату праці за вказаний день, тобто період вимушеного прогулу позивача починається саме з 21 серпня 2020 року до ухвалення рішення у даній справі - 15 лютого 2021 року ( ОСОБА_2 поновлено на посаді рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 15.02.2021 року).

Відповідно до довідки прокуратури Одеської області від 21 серпня 2020 року №18-169 середньомісячна заробітна плата позивача за останні 2 календарні місяці роботи перед звільненням склала 25312,17 грн., а середньоденна заробітна плата - 1177,31 грн. (т.2 а.с.68).

Період вимушеного прогулу в робочих днях складає 122 дні.

Між тим, суд враховує, що з 01 жовтня 2020 року ОСОБА_2 перебуває в трудових відносинах (з оплатою праці) з Одеською обласною прокуратурою на посаді головного спеціаліста.

За період роботи на посаді головного спеціаліста ОСОБА_2 виплачено заробітну плату: жовтень 2020р. - 20950,00 грн., листопад 2020р. - 7607,15 грн., грудень 2020р. - 36449,68 грн., січень 2021р. - 18200,00, лютий 2021р.- 18272,64 грн.

Таким чином, враховуючи період вимушеного прогулу 122 дні та з урахуванням перебування позивача з 01 жовтня 2020 року у трудових відносинах з Одеською обласною прокуратурою, то з Одеської обласної прокуратури слід стягнути 52202,30 грн. (143631,82 грн. (період вимушеного прогулу) - 91429,52 грн.(період оплати праці позивача в Одеській обласній прокуратурі).

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Згідно положень ст. 75 КАС України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. При цьому в силу положень ст. 76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок доказування в спорі покладається на відповідача орган публічної влади, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії.

Відповідно до ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши кожен доказ, який є у справі щодо його належності, допустимості, достовірності та їх достатності і взаємного зв`язку у сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню.

Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2, 6, 7, 8, 9, 10, 77, 90, 139, 242-246, 250, 251, 255, 262, 295, 297 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса: АДРЕСА_1 ) до Тринадцятої кадрової комісії з атестації прокурорів регіональних прокуратур Офісу Генерального прокурора (вул. Різницька, 13/15, м. Київ, 01011), Офісу Генерального прокурора (; адреса: вул. Різницька, 13/15, м. Київ, 01011), Одеської обласної прокуратури (; вул. Пушкінська, 3, м. Одеса, 65026) про визнання протиправним та скасування рішення, наказу, поновлення на посаді та стягнення середньої заробітної плати - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення №1 від 06.07.2020 року Тринадцятої кадрової комісії з атестації прокурорів регіональних прокуратур про неуспішне проходження ОСОБА_2 атестації.

Визнати протиправним та скасувати наказ В.о. прокурора Одеської області № 1631к від 17 серпня 2020 року про звільнення ОСОБА_2 з посади прокурора відділу нагляду за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних провадженнях та інших заходів примусового характеру прокуратури Одеської області та органів прокуратури на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» з 20 серпня 2020 року.

Поновити ОСОБА_2 в Прокуратурі Одеської області на посаді прокурора відділу нагляду за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних провадженнях та інших заходів примусового характеру прокуратури Одеської області з 21 серпня 2020 року.

Стягнути з Одеської обласної прокуратури на користь ОСОБА_2 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу за період з 21.08.2020 року по 15.02.2021 року включно у розмірі 52202 (п`ятдесят дві тисячі двісті дві) грн. 30 коп.

В задоволенні решти позовних вимог, - відмовити.

Стягнути з Одеської обласної прокуратури (; вул. Пушкінська, 3, м. Одеса, 65026) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса: АДРЕСА_1 ) судові витрати зі сплати судового збору у сумі 840 (вісімсот сорок) грн. 80 коп.

Рішення може бути оскаржено до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 27.01.2023 року.

Суддя: Г.П. Самойлюк