Справа № 340/807/21
Суддя: Р.В. Жук
Дата ухвалення: 2023-01-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КІРОВОГРАДСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

про закриття провадження

25 січня 2023 року м.Кропивницький справа №340/807/21

провадження № 2-ап/340/6/23

Кіровоградський окружний адміністративний суд у складі судді Жука Р.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного (письмового) провадження справу

за позовомФізичної особи підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ - НОМЕР_1 )
до Головного управління ДПС у Кіровоградській області (вул. Велика Перспективна, 55, м.Кропивницький, 25006, код ЄДРПОУ - 43142606)
провизнання недійсним податкового повідомлення - рішення, -

В С Т А Н О В И В:

01.03.2021 року до Кіровоградського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Кіровоградській області про визнання недійсним податкове повідомлення-рішення № від 20.02.2019 року.

Так, ухвалою суду від 03.03.2021 року, залишеною без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 11.05.2021 року у відкритті провадження у адміністративній справі відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 08.02.2022 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, ухвалу Кіровоградського окружного адміністративного суду від 03.03.2021 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 11.05.2021 року скасовано, а справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу передано на розгляд судді Жуку Р.В.

Ухвалою суду від 03.05.2022 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі. Справу призначено у підготовче засідання за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою Кіровоградського окружного адміністративного суду від 09.06.2022 клопотання представника позивача про поновлення строку звернення до суду з позовом про визнання недійсним податкового повідомлення-рішення № від 20.02.2019 року залишено без задоволення, позовну заяву Фізичної особи підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Кіровоградській області про визнання недійсним податкового повідомлення-рішення № від 20.02.2019 року залишено без розгляду.

Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 13.12.2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Ухвалу Кіровоградського окружного адміністративного суду від 09 червня 2022 року скасовано. Справу №340/807/21 направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Дослідивши матеріали справи, виходячи з системного аналізу положень чинного законодавства України та правових висновків Верховного Суду, суд вважає, що наявні підстави для закриття провадження, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що позивачем було отримано спірне податкове повідомлення-рішення та оскаржене до суду.

Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 17.12.2019 року у справі №340/730/19, залишеною без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 17.06.2020 року зокрема відмовлено у задоволенні позовної вимоги щодо визнання протиправним та скасування повідомлення-рішення № від 20.02.2019.

Вказане рішення суду набрало законної сили.

06.10.2020 ОСОБА_1 звернувся повторно до суду з адміністративним позов до Головного управління ДФС у Кіровоградській області де, зокрема, просив суд визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення рішення № від 20.02.2019.

Ухвалою Кіровоградського окружного адміністративного суду від 12.10.2020 у справі №340/4316/20, залишеною без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 28.01.2021 року відмовлено у відкритті провадження за позовною вимогою ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Кіровоградській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення № від 20.02.2019 року.

01.03.2021 року позивачем втрете звернувся до суду з адміністративним позов про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення рішення № від 20.02.2019.

З викладеного вбачається, що позивач після ухвалення рішення суду апеляційної інстанції у справі №340/730/19 від 17.06.2020 року звернувся до суду 01.03.2021 року з позовом посилаючись на інші підстави та предмет.

Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 11.05.2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а ухвалу Кіровоградського окружного адміністративного суду від 03.03.2021 року без змін.

Постановою Верховного Суду від 08.02.2022 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, ухвалу Кіровоградського окружного адміністративного суду від 03.03.2021 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 11.05.2021 року скасовано, а справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Так, Верховний Суд у вищезазначеній постанові констатував, що у справі, яка розглядається судами попередніх інстанцій не здійснено оцінку підставам позову, що можуть підтвердити тотожність справ №340/730/19 та №340/807/21, суди не перевірили, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону позивач просить про захист свого права.

З матеріалів справи вбачається, що позивач просить зауважити на те, що підставою позову у справі №340/730/19 була неправомірність застосування фінансової санкції в розмірі 17 837 574 грн. пені за порушення строку в проведенні розрахунків у сфері зовнішньоекономічної діяльності, на підтвердження чого було проведено альтернативний розрахунок можливої пені. Податковим органом розрахунок пені було додано до акту, проте не роз`яснена методика проведення, які документи та факти були досліджені при проведенні розрахунку.

Підставами позову у справі, що розглядається №340/807/21 є порушення відповідачем пункту 2 постанови Правління Національного банку України від 07.06.2016 №342 «Про врегулювання ситуації на грошово-кредитному та валютному ринках України» у відповідності до яких частина валютної виручки підлягала обов`язковому продажу на міжбанківському ринку, а відповідач не врахував даної норми при розрахунку пені; по контракту «SARPAX» відповідач нарахував пеню на вантажно-митні декларації, по яким поставки не відбулись: лист Галицької митниці Держмитслужби від 12.12.2019 №74-08-28-09/12/211 та лист Державної фіскальної служби від 06.12.2019 №/3ПІ/99-99-18-04-01-14, у відповідності до яких вантажно-митні декларації: №209050000/2016/001750 від 03.06.2016 визнана недійсною 07.06.2016; №209050000/2016/003391 від 28.10.2016 визнана недійсною 02.11.2016; №209050000/2016/003303 від 21.10.2016 визнана недійсною 27.10.2016. Крім того відповідачем 20.02.2019 було стягнуто з позивача фінансові санкції за порушення, що регулювалися Законом України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті», вже після втрати чинності, накладення штрафу на підставі Закону України «Про валюту і валютні операції» у період 2015-2018 років, коли закон не діяв.

Одночасно позивач стверджує, що предмет позову у справах також різний, а саме: у справі №340/730/19 є визнання протиправним та скасування повідомлення-рішення, а у справі, що розглядається №340/807/21 предметом справи є визнання індивідуального акту недійсним на підставі статті 20 Господарського кодексу України, як такий, що порушує його право на мирне володіння майном.

Дослідивши подібність справ і відносин, факти та норми закону, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди повинні дослідити: основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документи, що стосуються прав і свобод, гарантованих Конвенцією.

У пункті 53 рішення від 08 квітня 2010 року у справі «Меньшакова проти України» Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що право на суд не є абсолютним і може підлягати легітимним обмеженням у випадку, коли доступ особи до суду обмежується або законом, або фактично таке обмеження не суперечить пунктові 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету, за умови забезпечення розумної пропорційності між використовуваними засобами та метою, яка має бути досягнута (див. пункт 57 рішення ЄСПЛ від 28 травня 1985 року у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom), Series A, № 93).

Згідно із частиною першою статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист у спосіб, визначений у цій статті.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 поняття «порушене право», за захистом якого особа може звертатися до суду і яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в цьому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

З судового рішення у справі №340/730/19 вбачається, що судом дотримано принцип офіційного з`ясування всіх обставин справи під час дослідження зібраних у справі доказів, що стало підставою для встановлення фактичних обставин, що мали значення для правильного вирішення справи.

Перевіркою відповідача встановлено, що позивачем порушено статті 1 Закону України Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті №185/94-ВР, від 23.09.1994, пункту 3 Постанови Правління Національного Банку України від 16.11.2012 року № 475 Про зміну строків розрахунків за операціями з експорту та імпорту товарів і запровадження обов`язкового продажу надходжень в іноземній валюті, зареєстрованої в Мінюсті 16.11.2012 за № 1921/22233, в частині несвоєчасного надходженням валютної виручки від здійснення експортних операцій.

Судом досліджено копії контрактів, вантажно-митних декларацій та виписки банку за період з 2016 по 2017 рік по рахунках по господарським операціям, які були предметом перевірки та проведення розрахунків у грошовій формі при здійсненні зовнішньоекономічної діяльності за період з 01.01.2016 по 31.12.2017.

В судовому засіданні досліджено оригінал висновку експерта Полтавського відділення Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз імені Бокаріуса №110 від 23.07.2019 наданого позивачем та висновок експерта Харківського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру №8/42СЕ-19 від 29.03.2019 проведеного в межах кримінального провадження № 0000042.

Надана оцінка висновку експерта та доводам позивача, щодо розрахунку пені по контракту №10 від 02.02.2016 з фірмою "SARРАХ".

При цьому, суд зазначає, що листи Галицької митниці Держмитслужби від 12.12.2019 №74-08-28-09/12/211 та лист Державної фіскальної служби від 06.12.2019 №/3ПІ/99-99-18-04-01-14, у відповідності до яких вантажно-митні декларації: №209050000/2016/001750 від 03.06.2016 визнана недійсною 07.06.2016; №209050000/2016/003391 від 28.10.2016 визнана недійсною 02.11.2016; №209050000/2016/003303 від 21.10.2016 визнана недійсною 27.10.2016 під час розгляду справи №340/730/19 суду не надавалися, а тому не можуть бути іншою підставою для звернення до суду з новим позовом.

Водночас суд зазначає, що істотні для справи обставини, що не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі особі, на час розгляду справи є підставою для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами відповідно до пункту 1 частини другої статті 361 КАС України.

Разом з тим, суд зазначає, що Закон України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті» яким регулювалось накладення на позивача фінансових санкцій за виявленні порушення, втратив чинність на підставі Закону №2473-VIII (2473-19) від 21.06.2018. Водночас, не врахування відповідачем під час винесення оскаржуваного рішення іншої правової норми, що регулює спірні правовідносини, а саме пункту 2 постанови Правління Національного банку України від 07.06.2016 №342 не є новою самостійною підставою для подання нового позову до суду.

Судом надана правова оцінка виявленим порушенням позивача, діям та рішенню відповідача відповідно норм законодавства в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, які регулювали спірні правовідносини.

Так, зі справ №340/730/19 та №340/807/21 вбачається тотожній характер спірних правовідносин, суб`єктний склад учасників відносин зміст правовідносин (права та обов`язки сторін спору) не змінювався; об`єкт і предмет правового регулювання ідентичні, матеріально-правове регулювання спірних правовідносин на час виникнення спірних правовідносин та умови застосування правових норм (зокрема, щодо часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин) однакові.

Відтак, перевіряючи обставини дотримання суб`єктом владних повноважень положень частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України під час розгляду справи №340/730/19, дослідив обставини наявності податкового правопорушення, які покладені в основу судового рішення.

Верховний Суд неодноразово висловлював позицію, що підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Не вважаються зміною підстав позову доповнення його новими обставинами при збереженні первісних обставин та зміна обсягу посилань на норми матеріального чи процесуального права (пункт 7.43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15).

Суд вважає безпідставними твердження позивача про звернення з новим позовом з інших підстав, оскільки різне обґрунтування позивачем одних і тих самих позовних вимог у різних адміністративних справах не свідчить про наявність іншого позову у розумінні КАС України.

Аналогічна правова позиція викладена Великою Палатою Верховного Суду від 20 травня 2020 року у справі №580/2623/19.

Суд зауважує, що оскаржуване податкове повідомлення рішення № від 20.02.2019 року за своєю правовою природою є індивідуальним актом. Його законність була предметом спору в адміністративній справі №340/730/19.

Предметом даного позову є також законність податкового повідомлення-рішення № від 20.02.2019 року.

Щодо з`явлення різного предмету позову у справах суд зазначає наступне.

Згідно з частиною статті 160 КАС України, у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування.

Згідно з принципом "res judicata" (юридичної (правової) визначеності), у відповідності з яким, зокрема, якщо справу уже вирішено судом, вдруге заявляти тотожний адміністративний позов не можна.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово вказував на необхідність дотримання на рівні національного судочинства принципу ''res judicata'', наголошуючи, що жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного та обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи й постановлення нового рішення.

У справах про протиправність податкового повідомлення-рішення, предметом позову є акт індивідуальної дії, який включає в себе зокрема і наявність податкового правопорушення за порушення термінів розрахунку та порушення валютного законодавства як підстави його прийняття контролюючим органом, а тому акт перевірки та встановлені ним порушення податкового законодавства є невід`ємною частиною рішення контролюючого органу (предмету позову) та відповідно об`єктом дослідження судами безвідносно до того якими ще підставами мотивований позов.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 03 березня 2020 року у справі № 280/3203/19.

У свою чергу суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що встановлені Податковим кодексом України приписи щодо призначення і проведення перевірок платника податків (статті 78-81) і є тими правилами, що суворо регламентують рішення і дії органу податкового контролю в цій частині.

Разом з тим, суд, контролюючи дотримання адміністративним органом норм і правил, теж обмежений приписами Кодексу адміністративного судочинства України, який є тим законом, що визначає повноваження суду та порядок здійснення судочинства в адміністративних судах (стаття 1 КАС України).

При цьому, ст.5 КАС України види позовів дефіновано та визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема, визнання протиправним та скасування індивідуального акта (пункт 2 частини першої цієї статті).

Так, чинне законодавство чітко визначає процесуальні наслідки визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності адміністративного органу.

Згідно пункт 2 частини першої статті 5, пункт 2 частини другої статті 245 КАС України при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково. У разі задоволення позову щодо оскарження акту індивідуальної дії суд може прийняти рішення про визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

Тобто, для акта індивідуальної дії, який визнано протиправним, єдиним імперативним (безальтернативним) наслідком є обов`язкове його скасування, адже залишення чинним протиправного рішення суб`єкта владних повноважень після застосування заходів судового контролю є алогізмом.

Таким чином, на переконання суду, судовий захист порушеного права чи інтересу може бути здійснено в спосіб, який передбачений законом.

Зміна позивачем формулювання позовних вимог та наведення ніби-то нових аргументів на їх обґрунтування не змінюють суті спірних правовідносин, якими обумовлений предмет спору.

Поряд з тим, судом з Комп`ютерної програми «Діловодство спеціального суду» встановлено, що 26.04.2021 ОСОБА_1 вчетверте звернувся до суду (справа №340/1986/21) з адміністративним позов до Головного управління ДПС у Кіровоградській області де, зокрема, просив суд визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення рішення № від 20.02.2019 також посилаючись на різні підстави та предмет у справах №340/730/19, № 340/4316/20.

Як вбачається зі змісту позовної заяви справи №340/1986/21 позивачем було заявлено ті ж самі позовні вимоги та посилання на ті ж самі підстави звернення до суду, що у даній справі, яка розглядається №340/807/21 (т.8, а.с.102-114).

Ухвалою Кіровоградського окружного адміністративного суду від 11 травня 2021 року, залишеним без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 20 липня 2021 року, відмовлено у відкритті провадження у справі №340/1986/21.

Постановою Верховного Суду від 17.01.2021 року касаційна скарга ОСОБА_1 залишена без задоволення, а ухвала Кіровоградського окружного адміністративного суду від 11 травня 2021 року та постанова Третього апеляційного адміністративного суду від 20 липня 2021 року у справі №340/1986/21 без змін.

Постанова набрала законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає. (т.8, а.с.77).

Так, Верховний Суд розглядаючи касаційну скаргу ОСОБА_1 дійшов висновку про те, що чинність на момент звернення позивача до суду з адміністративним позовом рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 17 грудня 2019 року у справі № 340/730/19, залишеним без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 17 червня 2020 року, яке набрало законної сили, свідчить, що спір між ОСОБА_1 та ГУ ДФС у Кіровоградській області, щодо правомірності податкового повідомлення-рішення № від 20 лютого 2019 року, яким нараховано пеню за порушення термінів розрахунку та порушення валютного законодавства у розмірі 17 837 574,42 грн. остаточно вирішений судом. З врахуванням цього суди попередніх інстанцій правильно застосували норму пункту 2 частини 1 статті 170 КАС України при вирішенні питання щодо наявності підстав для відмови у відкритті провадження у справі №340/1986/21.

Інше формулювання ОСОБА_1 обґрунтування цих самих позовних вимог не змінює їх правової природи, предмет та підстави в цілому, що свідчить про те, що фактично позивач у межах цієї справи просить суд повторно переглянути питання щодо правомірності податкового повідомлення-рішення № від 20 лютого 2019 року.

З урахуванням викладеного, судом вбачається, що уже неодноразово суди надавали оцінку наведеним доводам позивача щодо підстав та предмету звернення до суду оскарження податкового повідомлення-рішення №, за результатами розгляду яких прийняті рішення, що набрали законної сили.

Разом з тим, необхідно зауважити, що при заміні однієї альтернативної позовної вимоги іншою або при виділенні з позову, який уже заявлено, частини позовних вимог в окремий позов тотожність предмета позову зберігається.

За таких обставин суду дійшов висновку, що у справі №340/730/19 та у цій справі сторони, предмети та підстави позовів є тотожними, відмінність полягає лише в тому, що в цій справі позивач перефразувала позовні вимоги, оскарживши законність податкового повідомлення-рішення.

Аналогічна правова позиція викладена Велика Палата Верховного Суду від 21 листопада 2019 року у справі №9901/364/19.

Відповідно до частини 3 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа, яка звернулася за судовим захистом, розпоряджається вимогами на власний розсуд, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Обираючи спосіб захисту порушеного права у справах №340/730/19 та №340/807/21, №340/1986/21 позивач використав конструкцію п.2 ч.1 ст.5 КАС України щодо однакового предмета позову (оскарження податкового повідомлення-рішення), що вирішено судом у справі №340/730/19.

Таким чином, враховуючи вищевказане та перевіривши матеріали справи №340/807/21 суд доходить висновку про тотожність сторін, предмету та підстав позову зі справою №340/730/19 та №340/1986/21, оскільки вони виникли між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, що є підставою для закриття провадження у справі.

Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав, ґрунтується на правових наслідках дії законної сили судового рішення.

Рішенням Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 у справі за заявою №48553/99 «Совтрансавто-Холдинг» проти України», а також рішенням Європейського суду з прав людини від 28.10.1999 у справі за заявою №28342/95 «Брумареску проти Румунії» визначено, що існує усталена судом практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд закриває провадження у справі якщо є такі, що набрали законної сили, постанова чи ухвала суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Згідно з частиною другою статті 238 КАС України про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з бюджету.

Під час звернення до суду позивачем сплачено судовий збір у загальній сумі 11 350,00 грн. згідно квитанції ПН5886681, наявної в матеріалах справи.

Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначаються Законом України "Про судовий збір" від 08 липня 2011 року №3674-VI.

Пунктом п`ятим частини першої статті 7 вказаного Закону передбачено, що сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

Отже, питання про повернення сплаченої суми судового збору у розмірі 11 350,00 грн. з Державного бюджету України може бути вирішено ухвалою суду окремо за клопотанням позивача.

Керуючись ст.ст. 238-239, 242, 256, 294 Кодексу адміністративного судочинства України, Кіровоградський окружний адміністративний суд,

У Х В А Л И В:

Провадження у справі №340/807/21 за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Кіровоградській області про визнання недійсним податкове повідомлення-рішення № від 20.02.2019 року - закрити.

Роз`яснити позивачеві, що повторне звернення тієї ж особи до адміністративного суду з таким самим адміністративним позовом, щодо якого постановлено ухвалу про закриття провадження, не допускається.

Копію цієї ухвали надіслати учасникам справи.

Ухвала суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст.256 Кодексу адміністративного судочинства України.

Ухвала суду може бути оскаржена до Третього апеляційного адміністративного суду шляхом подачі, протягом 15 днів з дня отримання копії ухвали суду, апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя

Кіровоградського окружного

адміністративного суду Р.В. Жук