Справа № 160/12838/22
Суддя: Семененко Я.В.
Дата ухвалення: 2023-01-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

24 січня 2023 року м. Дніпросправа № 160/12838/22

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого - судді Семененка Я.В. (доповідач),
суддів: Бишевської Н.А., Добродняк І.Ю.,
розглянувши в порядку письмового провадження в м.Дніпрі апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1

на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2022 року (суддя Боженко Н.В.) у справі №160/12838/22 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-

встановиВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ) середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільнені із розрахунку 160,85 грн. в день за період з 03.03.2018 року по 26.07.2022 року терміном 1606 календарних днів у сумі 258325,1 грн.

Підставами позову визначено несвоєчасний розрахунок при звільненні, що є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, а саме - виплати середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2022 року адміністративний позов задоволено частково, а саме:

визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені за період з 03.03.2018 року по 26.07.2022 року;

стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 03.03.2018 року по 26.07.2022 року у розмірі 66 568,70 гривень (шістдесят шість тисяч п`ятсот шістдесят вісім гривень 70 копійок).

В іншій частині позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано встановленими обставинами справи, які свідчать про те, що при звільненні позивача з ним не було проведено остаточного розрахунку у повному обсязі, що є підставою для стягнення з відповідача середнього заробітку за порушення строків

розрахунку при звільненні.

Визначаючи суму середнього заробітку, яка підлягає стягненню на користь позивача, суд, виходячи з принципу справедливості та співмірності, дійшов висновку, що середній заробіток за час затримки розрахунку має бути виплачений позивачу у розмірі 66 568,70грн., з урахуванням істотності частки недоплаченої суми при звільненні порівняно із середнім заробітком за час затримки розрахунку при звільненні.

Не погодившись з рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову про відмову у задоволенні позову у повному обсязі. Обгрунтовуючи вимоги апеляційної скарги відповідач фактично посилається на те, що при звільнені з позивачем був проведений остаточний розрахунок та виплачено належні йому суми. Той факт, що в подальшому за рішенням суду відповідачем виплачувала позивачу кошти, не може вказувати на те, що у відповідача виник обов`язок по сплаті позивачу компенсації, що передбачена ст..117 КЗпП України.

Перевіривши законність і обґрунтованість постанови суду першої інстанції, в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Встановлені обставини справи, які не заперечуються сторонами, свідчать про те, що ОСОБА_1 , є учасником бойових дій, про що свідчить копія посвідчення серії НОМЕР_4 видана 13.11.2015 року, яка наявна в матеріалах адміністративної справи № 160/12838/22.

Згідно Витягу з наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 02.03.2018 року № 63 сержанта військової служби за контрактом ОСОБА_1 головного сержанта-командира гармати 1 протитанкового взводу 2 протитанкової артилерійської батареї протитанкового артилерійського дивізіону бригадної артилерійської групи, звільнено наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 02 березня 2018 року № 46-рс у запас за пунктом «е» відповідно до ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу 04 квітня 2006 року № 3597 - ІV (через службову невідповідність осіб рядового, сержантського і старшинського складу), з 02 березня 2018 року виключено зі списків особового складу частини з усіх видів забезпечення та вважати таким, що 02 березня 2018 року вибув з району проведення антитериростичної операції.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16 червня 2022 року по справі № 160/6070/21 було частково задоволено адміністративний позов ОСОБА_1 , а саме: Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 грошової компенсації додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 01 квітня 2016 року по 02 березня 2018 року, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби - 02 березня 2018 року. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 01 квітня 2016 року по 02 березня 2018 року, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби - 02 березня 2018 року. Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за дні невикористаної за 2018 рік основної відпустки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби - 02 березня 2018 року. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за дні невикористаної за 2018 рік основної відпустки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби - 02 березня 2018 року. Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 , яка полягає у не здійснені нарахування та виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01 квітня 2016 року по 02 березня 2018 року. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01 квітня 2016 року по 02 березня 2018 року. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення набрало законної сили 21.09.2021 року.

31 серпня 2021 року Військовою частиною НОМЕР_1 на виконання рішення суду здійснено перерахування позивачу грошову компенсацію за дні невикористанної основної та додаткової відпустки, індексації грошового забезпечення за період з 01.04.2016 р. по 02.03.2018 р. в сумі 13 488,27 грн., що підтверджується відомістю розподілу виплат до Військової частини НОМЕР_1 від 31.08.2021 року № 210831РВ55.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17 січня 2022 року по справі № 160/17946/21 позовні вимоги ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, задоволено. Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахуванні індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01.04.2016 року по 02.03.2018 року з урахуванням базового місяця для обчислення індексації січня 2008. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.04.2016 року по 02.03.2018 року з урахуванням базового місяця індексації - січень 2008 року з одночасною виплатою утвореної заборгованості з урахуванням раніше виплачених сум.

Рішення набрало законної сили 23.06.2022 року.

26 липня 2022 року Військовою частиною НОМЕР_1 на виконання рішення суду здійснено перерахування позивачу індексації грошового забезпечення за період з 01.04.2016 р. по 02.03.2018 р. в сумі 53095,20 грн., що підтверджується банківською випискою, сформованою з Інтернет додатку «Приват 24» від 26.07.2022 року.

Не погоджуючись з бездіяльністю військової частини щодо не нарахування та невиплати середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, позивач звернувся до суду з цим позовом.

За наслідками перегляду справи суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити таке.

Так, вирішуючи спір між сторонами суд першої інстанції дійшов висновку щодо можливості застосування до спірних відносин приписів КЗпП України.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується, оскільки спеціальним законодавством, яким врегульовано правовідносини у сфері проходження військової служби, не врегульовано питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців, у зв`язку з чим в даному випадку застосуванню підлягають положення трудового законодавства, якими такі питання врегульовані.

Так, відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган у будь-якому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З аналізу зазначених законодавчих норм убачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, за правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Отже, компенсація за дні невикористаної відпустки, індексацію грошового забезпечення на які мав право позивач, що підтверджено рішенням судів, які набрали законної сили, повинні бути виплачена у день звільнення позивача із військової служби, а факт їх несвоєчасної виплати є підставою для застосування наслідків, які передбачені ст..117 КЗпП України.

З цих підстав виходив і суд першої інстанції, який стягнув з відповідача середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.

Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.

Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпПУкраїни). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17.

Визначаючи розмір середнього заробітку, який підлягає стягненню на користь позивача, судом першої інстанції враховано, що приймаючи до уваги період затримки розрахунку при звільненні з 03.03.2018 по 26.07.2022, що становить 1606 календарні дні, а також середньоденний розмір грошового забезпечення позивача 160,85грн, загальний розмір середнього заробітку за увесь час затримки при розрахунку становить 258 325,10грн, що значно перевищує суму грошової компенсації за дні невикористаної відпустки, індексації грошового забезпечення (66 583,47грн.) з невиплатою якої у визначений законодавством строк позивач обґрунтовує свої позовні вимоги.

В той же час, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, враховуючи правову позицію, висловлену Верховним Судом у справі №806/2473/18 (постанова від 30.10.2019, у справі №260/348/19 (постанова від 04.09.2020), суд першої інстанції обгрунтовано врахував істотність частки грошового забезпечення, яке мало бути виплачено на час звільнення позивача та яке не було виплачено в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку при звільненні.

Істотність частки складових заробітної плати (грошового забезпечення) в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає 66 583,47 грн. (частка компенсації за щорічну додаткову відпустку, як учаснику бойових дій, та індексації грошового забезпечення) / 258325,10грн. (середній заробіток за весь час затримки розрахунку з 03.03.2018 року по 26.07.2022 року (1606 днів) х 100 = 25,77 %.

Отже, як правильно зазначив суд першої інстанції, сума, яка підлягає відшкодуванню з урахуванням істотності частки 25,77 % становить: 160,85грн. (середньоденний заробіток позивача) х 25,77 % = 41,45 грн., 41,45 грн. х 1606 (днів затримки розрахунку) = 66568,7грн.

Таким чином, визначаючи розмір середнього заробітку, який підлягає стягненню з відповідача як компенсація за затримку розрахунку при звільненні, судом першої інстанції було враховано правову позицію Верховного Суду, суть якої зводиться до того, що розмір відповідальності (середній заробіток) повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми, які не були виплачені при звільненні, становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.

Ураховуючи викладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції як щодо наявності у відповідача обов`язку виплати позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні так і в частині визначено розміру середнього заробітку, який підлягає стягненню на користь позивача, оскільки такий розмір відповідає принципу розумності, справедливості та пропорційності.

З цих підстав суд апеляційної інстанції приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції.

У зв`язку з відмовою у задоволенні апеляційної скарги з відповідача на користь Державного бюджету підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1488,60грн., сплата якого була відстрочена ухвалою суду від 09.01.2023.

На підставі викладеного, керуючись п.1 ч.1 ст.315, ст.ст. 316, 321, 322, 325 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2022 року у справі №160/12838/22 без змін.

Стягнути за рахунок бюджетний асигнувань Військової частини НОМЕР_1 на користь Державного бюджету судовий збір у розмірі 1488,60грн.

Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках та строки, визначені ст.ст.328, 329 КАС України.

Повне судове рішення складено 24.01.2023

Головуючий - суддя Я.В. Семененко

суддя Н.А. Бишевська

суддя І.Ю. Добродняк