Справа № 260/262/20
Суддя: Гаврилко С.Є.
Дата ухвалення: 2023-01-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

13 січня 2023 рокум. Ужгород№ 260/262/20

Закарпатський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Гаврилка С.Є.

з участю секретаря судового засідання Рошко Л.М.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ;

відповідач: Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції представник Андращук Діана Степанівна,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Закарпатського окружного адміністративного суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, -

ВСТАНОВИВ:

30 січня 2020 до Закарпатського окружного адміністративного суду звернувся з позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) (76018, м. Івано-Франківськ, вул. Грюнвальдська, буд. 11, ) та Головного територіального управління юстиції в Закарпатській області (88000, Закарпатська область, м. Ужгород, пл. Народна, 4, 88000, ), яким просить: "1. Відкрити провадження по даній справі; 2. Стягнути солідарно з Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області та Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано- Франківськ) на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу у розмірі не менше середньо місячного заробітку в розмірі 35 574,66 грн. (тридцять п`ять тисяч п`ятсот сімдесят чотири) грн. 66 коп; 3. Стягнути солідарно з Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області та з Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) на користь ОСОБА_1 компенсацію за несвоєчасну виплату вихідної допомоги; 4. Справу прошу розглядати у порядку спрощеного позовного провадження; 5. Зобов`язати суб`єктів владних повноважень подати звіти про виконання судового рішення.".

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 12 лютого 2021 року позов ОСОБА_1 до Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), Головного територіального управління юстиції в Закарпатській області (м. Ужгород, пл. Народна, 4, 88000, ) про стягнення грошових коштів невиплачених при звільненні - задоволено. Стягнуто солідарно з Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області та Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано- Франківськ) на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу у розмірі не менше середньо місячного заробітку в сумі 19 238,14 грн. (дев`ятнадцять тисяч двісті тридцять вісім гривень 14 копійок) грн. Стягнуто солідарно з Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області та з Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) на користь ОСОБА_1 компенсацію за несвоєчасну виплату вихідної допомоги. Стягнуто солідарно за рахунок бюджетних асигнувань Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області та Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано- Франківськ) на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 7200,00 (сім тисяч двісті гривень) грн.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 08 червня 2021 року апеляційну скаргу Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) задоволено частково. Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 12 лютого 2021 року у справі № 260/262/20 скасовано та прийнято нову постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу у розмірі не менше середньомісячного заробітку в сумі 19238,14 грн (дев`ятнадцять тисяч двісті тридцять вісім гривень вісімнадцять копійок). Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) (вул. Грюнвальдська, 11, м. Івано-Франківськ, 76018, ) на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 7200 грн (сім тисяч двісті гривень). В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 30 серпня 2022 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 12 лютого 2021 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 08 червня 2021 року в частині позовних вимог про компенсацію за несвоєчасну виплату вихідної допомоги скасовано та направлено справу №260/262/20 в цій частині на новий розгляд до Закарпатського окружного адміністративного суду. В іншій частині рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 12 лютого 2021 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 08 червня 2021 року у справі № 260/262/20 залишено без змін.

20 вересня 2022 року вказана справа надійшла до Закарпатського окружного адміністративного суду, що підтверджується даними реєстрації на вхідному штампі та справу передано на продовження розгляду судді Гаврилко С.Є..

26 вересня 2022 року ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду було прийнято вищевказану позовну заяву до розгляду, якою розгляд справи постановлено провести за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 15 листопада 2022 року, яка занесена до протоколу судового засідання, було замінено відповідача Південно-Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) замінено на Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції.

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 02 грудня 2022 року було закрито підготовче провадження у даній адміністративній справі та призначено справу до судового розгляду по суті.

Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 09 жовтня 2019 року за № 870 "Деякі питання органів Міністерства юстиції" ліквідовано як юридичні особи публічного права територіальні органи Міністерства юстиції згідно з переліком. Цією ж Постановою вирішено утворити як юридичні особи публічного права міжрегіональні територіальні органи Міністерства юстиції згідно з переліком. Зокрема, ліквідовано Головне територіальне управління юстиції у Закарпатській області та утворено Південно-Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ). Цією ж Постановою встановлено, що міжрегіональні територіальні органи Міністерства юстиції, що утворюються згідно з пунктом 2 цієї постанови, є правонаступниками територіальних органів Міністерства юстиції, які ліквідуються згідно з пунктом 1, зокрема Південно-Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) - Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області, Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області, Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області, Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області.

Постановою Кабінету Міністрів України від 16 серпня 2022 року за № 912 "Про реорганізацію міжрегіональних територіальних органів Міністерства юстиції" реорганізовано, зокрема Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Львів) шляхом його приєднання до Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) з перейменуванням у Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції.

Окрім того, згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, 22 листопада 2022 року Головне територіальне управління юстиції в Закарпатській області припинило свою діяльність на підставі рішення про припинення (Т. 2 а.с. 124). А відтак, правонаступником Головного територіального управління юстиції в Закарпатській області є інший відповідач у справі - Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції.

Так, як було встановлено судом, постановою Верховного Суду від 30 серпня 2022 року рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 12 лютого 2021 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 08 червня 2021 року було скасовано в частині позовних вимог про компенсацію за несвоєчасну виплату вихідної допомоги та в цій частині направлено на новий розгляд до Закарпатського окружного адміністративного суду. В іншій частині судові рішення залишено без змін.

Зокрема, Верховний Суд у своїй постанові зазначив: "… 30. Суд апеляційної інстанції в оскаржуваному рішенні дійшов висновку, що на момент розгляду справи відсутні підстави для стягнення компенсації за затримку виплати, оскільки на момент розгляду справи спірна вихідна допомога позивачу виплачена не була. Верховний Суд не погоджується із вказаним висновком з огляду на наступне. … 32. Як вбачається зі змісту оскаржуваного судового рішення, суд апеляційної інстанції встановив відсутність підстав для задоволення вказаної вимоги. 33. Проте, такий висновок суду апеляційної інстанції суперечить висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17, за яким з посиланням на постанову від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц вона зазначала, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, враховуючи і прийняття судового рішення. 34. Отже, суд апеляційної інстанції дійшов неправильного висновку про відсутність підстав для задоволення цієї вимоги позивача. 35. У свою чергу, суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги про стягнення компенсації за несвоєчасну виплату вихідної допомоги відповідно до статті 117 КЗпП України, не з`ясовував період, упродовж якого позивачу мала бути здійснена виплата, з урахуванням часу коли позивач дізнався про порушення свого права та звернувся з вимогою про його поновлення, а також розмір середньоденного заробітку для обчислення суми заборгованості за час затримки розрахунку при звільненні. 36. Окрім того, колегія суддів Верховного Суду зазначає, що середній заробіток, передбачений статтею 117 КЗпП України, за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій) та є своєрідною санкцією для роботодавця за винні дії щодо порушення трудових прав найманого працівника. Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати. Вказаний правовий висновок сформовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 755/12623/19. 37. Враховуючи вищенаведене, Верховний Суд звертає увагу на те, що з огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; імовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Аналогічний висновок висловлено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17".

Також Верховний Суд вказав на необґрунтованість доводів позивача щодо необхідності застосування до спірних відносин правового висновку щодо застосування статті 117 КЗпП України, викладеного у постановах Верховного Суду від 28 грудня 2020 року у справі №440/630/20, від 28 січня 2021 року у справі №440/1613/20, від 04 лютого 2021 року у справі № 440/181/20, від 25 лютого 2021 року у справі №440/376/20, від 22 квітня 2021 року у справі №440/470/20, від 22 квітня 2021 року у справі №440/1402/20. У вказаних судових рішеннях суд касаційної інстанції не формував висновку щодо застосування статті 117 КЗпП України.

Відповідно до статті 353 частини 5 КАС України, висновки і мотиви, з яких скасовані рішення, є обов`язковими для суду першої або апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у наказі про його звільнення не було зазначено про виплату вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку, у зв`язку з ліквідацією. Позивач вказує, що до спірних правовідносин сторін має застосовуватись стаття 117 частина 1 КЗпП, згідно якої позивач має право на виплату йому середньою заробітку з 11 січня 2020 року по день фактичного розрахунок 28 липня 2021 року в розмірі 353610,74 грн..

Відповідач надав суду письмові пояснення, вважає необґрунтованими доводи позивача щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, оскільки положення статті 117 КЗпП України не поширюється на дані правовідносини, оскільки обов`язок оплати вихідної допомоги та компенсації за несвоєчасну її виплату не передбачений законодавством, а відтак просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Під час розгляду справи по суті позивача підтримав позовні вимоги у спірній частині, просив задовольнити..

Під час розгляду справи по суті представник відповідача заперечив щодо задоволення спірних позовних вимог, просив суд відмовити в їх задоволенні.

Розглянувши подані сторонами докази, (заслухавши сторони та їх представників) всебічно і повно оцінивши всі фактичні обставини (факти), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд встановив наступне.

Згідно наказу від 20 грудня 2019 року № 3974/к позивача звільнено з посади заступника начальника Управління - начальника відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області з 26 грудня 2019 року, відповідно до статті 87 частини 1 пункту 1-1 Закон України "Про державну службу" (Т. 1 а.с. 7).

03 січня 2020 року Мінюстом видано наказ № 20/к "Про внесення зміни до наказу Міністерства юстиції України від 20 грудня 2019 року № 3974/к", згідно якого внесено зміни до наказу Мінюсту від 20.12.2019 року № 3974/к, замінивши в тексті наказу цифри та слова "26 грудня 2019 року" цифрами та словами "03 січня 2020 року" (Т. 1 а.с. 18).

Наказом Мінюсту від 27 січня 2020 року № 395/к "Про внесення зміни до наказу Міністерства юстиції України від 20 грудня 2019 року № 3974/к", внесено зміни до наказу Мінюсту від 20.12.2019 року № 3974/к "Про звільнення" (із змінами, внесеними відповідно до наказу Міністерства юстиції України від 03 січня 2020 року № 20/к "Про внесення зміни до наказу Міністерства юстиції України від 20 грудня 2019 року № 3974/к"), замінивши в тексті наказу цифри та слова "26 грудня 2019 року" цифрами та словами "11 січня 2020 року".

Судом встановлено, що на виконання рішення суду в даній справі позивачу було нараховано відповідачем вихідну допомогу у розмірі 19238,14 грн, згідно із виписки АТ "Ощадбанк" по картковому рахунку позивачем вихідну допомогу отримано 28 липня 2021 року у розмірі 15486,70 грн із врахуванням податків та зборів (Т. 2 а.с. 79).

Позивач вказує, що оскільки з позивачем не було проведено повного розрахунку при звільненні, таким чином з відповідача підлягає стягненню на його користь компенсація за несвоєчасну виплату вихідної допомоги.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд керується такими мотивами.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Статтею 5 частинами 1-3 Закону України від 10 грудня 2015 року № 889-VIII "Про державну службу" (далі по тексту Закон України № 889-VIII) визначено, що правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.

Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Відповідно до статті 44 КЗпП України (тут і надалі чинна на час виникнення спірних правовідносин) при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.

Відповідно до статті 47 частини 1 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Статтею 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно із статтею 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Однак, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

Непоодинокими є випадки, коли працівник за наявності спору з роботодавцем щодо розміру належних при звільненні незначних сум тривалий час не звертається до суду, а у позовній заяві зазначає мінімальну суму простроченої роботодавцем заборгованості, яку, на думку позивача, суд точно стягне у повному обсязі. Проте метою таких дій працівника є не стягнення заборгованості з роботодавця, а стягнення з нього у повному обсязі відшкодування в розмірі середнього заробітку, тобто без будь-якого зменшення розміру останнього. Вказане є наслідком застосування підходу щодо неможливості суду зменшити розмір відшкодування, визначений, виходячи з середнього заробітку.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

На підставі приписів Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 у редакції на час виникнення спірних правовідносин (далі - Порядок №100), з урахуванням звільнення позивача посади з 11 січня 2020 року та фактичної виплати спірної вихідної допомоги при звільненні 28 липня 2021 року строк затримки розрахунку складає 386 робочих днів.

Згідно довідки про доходи № 01 від 27 січня 2021 року, виданої Головним територіальним управлінням юстиції у Закарпатській області, згідно постанови Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року, середній заробіток позивача за листопад-грудень 2019 року (за два місяці, що передують звільненню) складає 19238,14 грн (Т. 1 а.с. 167).

Середньоденна заробітна плата позивача становить 916,09 грн.

Відтак, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 11 січня 2020 по 28 липня 2021 року (386 робочих днів) становить (386х916,09 грн) 353610,74 грн.

Суд при визначенні відповідно до статті 117 КЗпП України середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, врахує позицію Великої Палати Верховного Суду викладену у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 711/4010/13-ц, зокрема:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Визначаючи середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, суд бере до уваги, зокрема наявність спору з приводу належності позивачу сум на день звільнення, розмір недоплаченої суми при звільненні 19238,14 грн, істотність цієї частки порівняно із сумою середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 353610,74 грн, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат позивача, дії відповідача щодо її виплати, зокрема, після вирішення спору.

Зокрема, Верховний Суд в постанові від 30 жовтня 2019 року по справі №806/2473/18 сформував правову позицію щодо врахування істотності частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку.

Зокрема, істотність частки вихідної допомоги в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає: 19238,14 грн (сума вихідної допомоги) / 353610,74 грн середній заробіток за весь час затримки розрахунку) х 100 = 5,45 %.

Сума, яка підлягає відшкодуванню з урахуванням істотності частки 5,45 %, становить: 916,09 грн (середня заробітна плата позивача за один день) х 5,45 % = 49,93 грн; 49,93 грн х 386 (днів затримки розрахунку) = 19272,98 грн.

Таким чином, з врахуванням принципу справедливості та співмірності, суд вважає, що середній заробіток за час затримки розрахунку має бути виплачений позивачу у розмірі 19272,98 грн, з урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком.

З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 19272,98 грн. Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників.

За правилами встановленими статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Відповідно до статті 77 частини 2 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи викладене суд доходить висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Керуючись статтями 242-246 КАС України, суд,

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (76018, м. Івано-Франківськ, вул. Грюнвальдська, буд. 11, ) про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задовольнити частково.

Стягнути з Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 11 січня 2020 року по 28 липня 2021 року в розмірі 19272,98 (дев`ятнадцять тисяч двісті сімдесят дві гривні 98 копійок) гривень.

У задоволенні позову у частині інших позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до статті 243 частини 3 КАС України 13 січня 2023 року було проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду. Рішення суду у повному обсязі було складено 23 січня 2023 року.

СуддяС.Є. Гаврилко