Справа № 320/10420/22
Суддя: Войтович І.І.
Дата ухвалення: 2023-01-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 січня 2023 року Cправа №320/10420/22

Суддя Київського окружного адміністративного суду Войтович І.І., розглянувши у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області про визнання протиправною бездіяльність, зобов`язання вчинити дії,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ), з урахуванням поданої заяви, отриманої 28.11.2022, про уточнення позовних вимог, із позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області (далі відповідач, Пенсійний фонд), у якому просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 пенсії по інвалідності з 01 лютого 2020 року по 01 липня 2022 року, як учаснику ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС категорії 2 та особи постраждалої внаслідок Чорнобильської катастрофи категорії 1;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 пенсію по інвалідності за період з 01 лютого 2020 року по 01 липня 2022 року з урахуванням вже виплачених сум, як учаснику ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС категорії 2 та особи постраждалої внаслідок Чорнобильської катастрофи категорії 1.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначила, що раніше вона отримувала пенсію по інвалідності маючи статус учасника ліквідації Чорнобильської АЕС категорії 2 та постраждалої відповідної особи категорії 1, мала належні посвідчення, але рішенням Комісії Київської обласної державної адміністрації від 30.01.202 №14-20 її посвідчення як учасника ліквідації наслідків Чорнобильської АЕС та особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи категорії 1 визнано безпідставно виданими. Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 03.09.2021 по справі №320/3790/20, відповідача було зобов`язано поновити статус учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС категорії 2 та статус особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи категорії 1 та видати їй посвідчення "Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 1986 році" (категорія 1) серії А синього кольору. Вказане рішення набрало законної сили 22.12.2021 та підлягало виконанню відповідачем. Та, оскільки рішенням суду було відновлено її статус учасника ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС, та враховуючи, що на період всього розгляду справи вона не отримувала належну їй пенсію по інвалідності, посилаючись на ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Конституцію України, рішення Верховного Суду України від 16.09.2015 у справі №21-1465а15 щодо відновлення порушено права та спосіб такого відновлення має бути ефективним, таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії та бездіяльність суб`єкта владних повноважень, рішення Європейського суду, зокрема, «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» заява № 36548/97 п. 58 2022-VІІІ, «Трго проти Хорватії» заява № 35928/04 п. 67 від 11.06.2019 щодо помилок державного органу, які не мають виправлятися за рахунок осіб, позивач просить відповідно визнати протиправними дії Пенсійного фонду та зобов`язати нарахувати та виплати недоотриману пенсію за період з 01.02.2020 по 01.07.2022 з урахуванням вже виплачених сум.

14.11.2022, ухвалою Київського окружного адміністративного суду провадження у справі відкрито, ухвалено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами.

Також, вказаною ухвалою суду, витребувано докази по справі від відповідача, запропоновано подати відзив на позовну заяву та усі наявні докази та матеріали з дотриманням абз. 2 ч. 2 ст. 77 КАС України, роз`яснено ч. ч. 3, 4 ст. 162 КАС України та попереджено про відповідні наслідки.

Ухвала суду отримана відповідачем 14.11.2022, що підтверджується наявною у справі довідкою про доставку електронного листа від 15.11.2022.

На час вирішення справи судом відповідачем відзиву на позовну заяву та докази в обґрунтування своєї правової позиції до суду не надано, заяв клопотань з даного приводу до суду не надходило.

За ч. 5 та ч. 8 ст. 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами та при розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.

Таким чином, суд вважає можливим розглянути справу у порядку письмового провадження, за правилами спрощеного позовного провадження та за наявними у ній матеріалами.

Розглянувши подані документи і матеріали, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, оглянувши письмові докази, які були надані сторонами по справі, судом встановлено наступне.

Позиція позивача базується на тому, що оскільки рішенням Київського окружного адміністративного суду від 03.09.2021 у справі №320/3790/20 відновлено її право на статус та відповідно отримання посвідчення учасника та постраждалого Чорнобильської АЕС категорії 1 та 2, та у зв`язку з тим, що через неправомірні дії Пенсійного фонду з часу припинення її відповідного статусу рішенням з 30.01.2020, вона не отримувала належного розміру пенсії та враховуючи час вирішення спірних відносин із відповідачем, вважає, що має право на перерахунок та виплату її пенсії по інвалідності за період з 01.02.2020 по 01.07.2022.

Враховуючи відсутність правової позиції відповідача щодо предмету заявлених позовних вимог, суд в даній справі визначає предметом спору бездіяльність Пенсійного фонду щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 пенсії по інвалідності за наслідками винесеного рішення Київського окружного адміністративного суду від 03.09.2021 у справі №320/3790/20, з моменту позбавлення позивача статусу Учасника ліквідації наслідків Чорнобильської АЕС та постраждалої від Чорнобильської АЕС, а саме з 30.01.2020 по 01.07.2022, у зв`язку з чим суд вважає необхідним встановити наявність чи відсутність такої бездіяльності у розрізі положень ч. 2 ст. 2 КАС України.

Відповідно до норм процесуального законодавства вбачається, що частинами 2, 3 статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Кожна особа, яка звернулася за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на свій розсуд, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким правом користуються й особи, в інтересах яких подано позовну заяву, за винятком тих, які не мають адміністративної процесуальної дієздатності.

Зокрема, в силу ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Завданням адміністративного судочинства відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

За ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи (ч. 3 ст. 3 КАС України).

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є громадянкою України та наділена адміністративною процесуальною дієздатністю, що підтверджується паспортом серії НОМЕР_1 .

Відповідно до пенсійного посвідчення серії НОМЕР_2 від 08.07.2015 позивач отримує пенсію по інвалідності 2 групи, потерпілі від аварії на Чорнобильській АЕС.

Позивач мала посвідчення видані 09.02.1993 Київською обласною державною адміністрацією Серії НОМЕР_3 (категорія 2) як Учасника ліквідації наслідків Чорнобильської АЕС у 1986 році та 12.10.2010 Серії НОМЕР_4 (категорія 1) особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Протоколом засідання Комісії від 30.01.2020 № 14-20 було вирішено, що статус особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи з числа учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС не підтверджено, тому вказані посвідчення були визнані такими, що видані безпідставно і підлягали вилученню.

Як наслідок, позивач була змушена звернутись до суду за захистом порушеного права щодо відновлення її статусу як Учасника ліквідації наслідків Чорнобильської АЕС у 1986 році та особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Так, рішенням Київського окружного адміністративного суду від 03.09.2021 у справі №320/3790/20 адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено, визнано протиправним та скасовано рішення засідання Комісії Київської обласної державної адміністрації з визначення статусу осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та іншим категоріям громадян, яке оформлене у вигляді протоколу від 30.01.2020 № 14-20, в частині, що стосується ОСОБА_1 стосовно не підтвердження статусу учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та зобов`язано Київську обласну державну адміністрацію поновити ОСОБА_1 статус учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС категорії 2 та статус особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи категорії 1 та видати їй відповідне посвідчення "Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 1986 році" (категорія 1) серії А синього кольору.

Рішення суду набрало законної сили 22.12.2021.

Як зазначає позивач, вона із 01.02.2020, після позбавлення її статусу учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС категорії 2 та статус особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи категорії 1, рішенням відповідної Комісії Пенсійного фонду від 30.01.2020, вона перестала отримувати належний їй розмір пенсії по інвалідності.

З наданих до справи довідок про доходи, видані їй Пенсійним фондом за матеріалам пенсійної справи № 19 вбачається, зокрема,

- з довідки № 7733 3070 1873 1724 за період з 01.01.2020 по 31.12.2020 розмір пенсії склав 26 836,45 грн., що є наслідком зменшення розміру такої з 01.02.2020;

- з довідки № 6440 0343 2730 8411 за період з 01.01.2021 по 31.12.2021 розмір пенсії склав 26 200,00 грн.;

- з довідки № 5078 6422 1000 1015 за період з 01.01.2022 по 30.09.2022 розмір пенсії склав 59 472,71 грн., відповідно з 01.07.2022 вбачається значне збільшення розміру пенсії.

Заперечень з даного приводу від Пенсійного фонду судом не отримано.

Відповідно, суд вбачає наявність обставин зменшення позивачу розміру пенсії за період з лютого місяця 2020 року по червень 2022 року, включно за обставин позбавлення статусу учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС категорії 2 та статус особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи категорії 1 до моменту вирішення спірних відносин у судовому порядку у справі № 320/3790/20, поновлення відповідного статусу та здійснення належного нарахування пенсії, що вбачається із довідок Пенсійного фонду № 7733 3070 1873 1724 та № НОМЕР_5 .

Зокрема, нарахування належного розміру пенсії відбулось з 01.07.2022, що підтверджує позивач довідкою № 5078 6422 1000 1015.

Таким чином, позивач вказує на те, що з 01.02.2020 по 01.07.2022, вона перестала отримувати в належному розмірі пенсію по інвалідності потерпілої внаслідок Чорнобильської АЕС через обставини позбавлення її такого статусу та просить суд зобов`язати Пенсійний фонд нарахувати та виплатити за вказаний період спірну пенсію.

Відповідно суд вбачає обставини зменшення розміру нарахованої пенсії з 01.02.2020 по 30.06.2022 включно, що відбулось внаслідок обставин позбавлення статусу учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС категорії 2 та статус особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи категорії 1 з 30.01.2020, вирішення спірних відносин у судовому порядку у справі № 320/3790/20, виконання рішення суду відповідачем.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, враховуючи з`ясовані обставини по справі, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

За приписами пункту 6 частини першої статті 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг, врегульовано Законом України від 09.07.2003 №1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон №1058-IV, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

У розумінні ст. 1 Закону №1058-IV пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я, єдиний порядок визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення врегульовано Законом України від 28.02.1991 № 796-XII «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (далі - Закон № 796-XII).

Згідно зі ст. 10 Закону № 796-XII, учасниками ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС вважаються громадяни, які безпосередньо брали участь у будь-яких роботах, пов`язаних з усуненням самої аварії, її наслідків у зоні відчуження у 1986-1987 роках незалежно від кількості робочих днів, а у 1988-1990 роках не менше 30 календарних днів, у тому числі проведенні евакуації людей і майна з цієї зони, а також тимчасово направлені або відряджені у зазначені строки для виконання робіт у зоні відчуження, включаючи військовослужбовців, працівники державних, громадських, інших підприємств, установ і організацій незалежно від їх відомчої підпорядкованості, а також ті, хто працював не менше 14 календарних днів у 1986 році на діючих пунктах санітарної обробки населення і дезактивації техніки або їх будівництві. Перелік цих пунктів визначається Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ст. 14 Закону № 796-XII, для встановлення пільг і компенсацій визначаються такі категорії осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи: учасники ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, які працювали у зоні відчуження: з моменту аварії до 01.07.1986 незалежно від кількості робочих днів; з 01.07.1986 по 31.12.1986 не менше 5 календарних днів; у 1987 році не менше 14 календарних днів, а також потерпілі від Чорнобильської катастрофи.

Статтею 15 Закону № 796-XII передбачено, що підставами для визначення статусу учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС є період роботи (служби) у зоні відчуження, що підтверджено відповідними документами.

Згідно зі ст. 65 Закону № 796-XII, учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та потерпілим від Чорнобильської катастрофи видаються посвідчення, виготовлені за зразками, затвердженими Кабінетом Міністрів України.

Посвідчення «Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС» та «Потерпілий від Чорнобильської катастрофи» є документами, що підтверджують статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надають право користування пільгами, встановленими цим Законом.

Видача посвідчень провадиться спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласними, Київською і Севастопольською міськими державними адміністраціями за поданням районних державних адміністрацій.

Порядок видачі посвідчень встановлюється Кабінетом Міністрів України. Відповідно постановою Кабінету Міністрів України від 11.07.2018 № 551 «Деякі питання видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та іншим категоріям громадян» затверджено Порядок видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та іншим категоріям громадян (далі Порядок № 551).

Згідно з пунктом 2 Порядку № 551, посвідчення є документом, що підтверджує статус осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, брали участь у ліквідації інших ядерних аварій, у ядерних випробуваннях, у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, у складанні ядерних зарядів та проведенні на них регламентних робіт, громадян, які постраждали від радіоактивного опромінення внаслідок будь-якої аварії, порушення правил експлуатації обладнання з радіоактивною речовиною, порушення правил зберігання і захоронення радіоактивних речовин, що сталося не з вини потерпілих, дружин (чоловіків) померлих громадян з числа учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС (потерпілих), смерть яких пов`язана з Чорнобильською катастрофою або з участю у ліквідації інших ядерних аварій, у ядерних випробуваннях, у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, у складанні ядерних зарядів та проведенні на них регламентних робіт, а також опікунам дітей (на час опікунства) померлих громадян, смерть яких пов`язана з Чорнобильською катастрофою, і надає право користуватися пільгами та компенсаціями, встановленими Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (далі Закон), іншими актами законодавства.

Як зазначено та встановлено судом вище, рішенням Київського окружного адміністративного суду від 03.09.2021 у справі №320/3790/20 зобов`язано Київську обласну державну адміністрацію поновити ОСОБА_1 статус учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС категорії 2 та статус особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи категорії 1 та видати їй відповідне посвідчення "Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 1986 році" (категорія 1) серії А синього кольору. Рішення суду набрало законної сили 22.12.2021.

Суд зазначає, що відповідно до ч. 4 ст. 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Суд вважає відсутніми підстави для вирішення обставин наявності у позивача статусу учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС категорії 2 та статусу особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи категорії 1, оскільки таке право встановлено та підтверджено у судовому рішенні у справі №320/3790/20, яке підлягало виконанню відповідачем відповідно до ст. 129-1 Конституції України та ст. 370 КАС України, у зв`язку з чим такий статус позивача суд констатує у даній справі та зазначає, що саме право на отримання пенсії по інвалідності із врахуванням відновленого статусу ОСОБА_1 не є предметом розгляду у даній справі та не оскаржувалось відповідачем, останнім поновлено нарахування пенсії по інвалідності з 01.07.2022, що вбачається із останньої дослідженої судом довідки про доходи № 5078 6422 1000 1015.

Таким чином, рішенням суду у справі №320/3790/20 ОСОБА_1 поновлено статус учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС категорії 2 та статус особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи категорії 1, що відповідно зобов`язує Пенсійний фонд вчинити належні дії по відновленню права особи на отримання ОСОБА_1 пенсії по інвалідності учасника ліквідації Чорнобильської АЕС та відповідно потерпілої наслідків Чорнобильської АЕС.

В даній справі позивач просить суд зобов`язати Пенсійний фонд здійснити перерахунок та виплату пенсії за період з 01.02.2020 по 30.06.2022, саме в той час коли відбувалось позбавлення такого статусу та врегулювання спірних відносин між сторонами до поновлення відповідного статусу.

З даного приводу суд вважає необхідним заначити наступне.

Відповідно до ст. 60-1 Закону №796-XII призначення та виплата пенсій, передбачених цим Законом, і щомісячної компенсації сім`ям за втрату годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи провадяться територіальними органами Пенсійного фонду України.

Призначення пенсій провадиться відповідно до законодавства, чинного на час звернення особи за призначенням пенсії. Перерахунок пенсій проводиться відповідно до законодавства, чинного на час проведення перерахунку пенсії (ст. 60-2 Закону № 796-XII).

Суд зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 49 Закону №1058-IV виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється:

1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;

2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України;

3) у разі смерті пенсіонера;

4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;

5) в інших випадках, передбачених законом.

За ч. 2 ст. 49 Закону №1058-IV поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому частиною третьою статті 35 та статтею 46 цього Закону.

Отже, припинення виплати пенсії за вислугу років можливе лише за наявності підстав, вичерпний перелік яких визначений ч. 1 ст. 49 Закону № 1058, за рішенням територіального органу Пенсійного фонду або за рішенням суду.

Згідно ч. 2 ст. 46 Закону №1058-IV нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Компенсація втрати частини пенсії у зв`язку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно із законом.

Враховуючи вище встановлені обставини по справі, обираючи належний спосіб захисту порушених прав позивача, суд виходить з таких міркувань.

Ст. 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», визначає, що Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.

Ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У справі «Суханов та Ільченко проти України», №№ 68385/10, 71378/10, §§ 52, 30-31, 53, рішення від 26 червня 2014 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності.

Суд зазначив, що ст. 1 Першого протоколу включає в себе три окремих норми: «перша норма, викладена у першому реченні першого абзацу, має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друга норма, що міститься в другому реченні першого абзацу, стосується позбавлення власності і підпорядковує його певним умовам; третя норма, закріплена в другому абзаці, передбачає право Договірних держав, зокрема, контролювати користування власністю відповідно до загальних інтересів. Проте ці норми не є абсолютно непов`язаними між собою. Друга і третя норми стосуються конкретних випадків втручання у право на мирне володіння майном, а тому повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закріпленого першою нормою».

Щодо соціальних виплат, ст. 1 Першого протоколу не встановлює жодних обмежень свободи Договірних держав вирішувати, мати чи ні будь-яку форму системи соціального забезпечення та обирати вид або розмір виплат за такою системою. Проте якщо Договірна держава має чинне законодавство, яке передбачає виплату як право на отримання соціальної допомоги (обумовлене попередньою сплатою внесків чи ні), таке законодавство має вважатися таким, що передбачає майнове право, що підпадає під дію ст. 1 Першого протоколу щодо осіб, які відповідають її вимогам.

Суд повторив, що першим і найголовнішим правилом ст. 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання державних органів у право на мирне володіння майном має бути законним і повинно переслідувати легітимну мету «в інтересах суспільства». Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним по відношенню до переслідуваної мети. Іншими словами, має бути забезпечено «справедливий баланс» між загальними інтересами суспільства та обов`язком захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде покладено особистий та надмірний тягар.

У справі «Щокін проти України», №№ 23759/03, 37943/06, § 50, рішення від 14 жовтня 2010 року, Європейський суд з прав людини вказав, що перша та найважливіша вимога ст. 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Так, друге речення першого пункту передбачає, що позбавлення власності можливе тільки «на умовах, передбачених законом», а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом введення «законів». Більш того, верховенство права, один із основоположних принципів демократичного суспільства, притаманний усім статтям Конвенції. Таким чином, питання, чи було дотримано справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним.

Тому, припиняючи нарахування та виплату позивачеві пенсії за відсутності передбачених законами України підстав, відповідач порушив право позивача на отримання такої пенсії у належному розмірі. При цьому право на отримання пенсії є об`єктом захисту за ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Позивач отримувала пенсію по інвалідності потерпіла внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС, такого статусу позивач була позбавлена та відповідно рішенням Київського окружного адміністративного суду у справі № 320/3790/20 від 03.09.2021 такий статус її відновлено, встановлено достатність документів для підтвердження спірного статусу та поновлено право ОСОБА_1 шляхом зобов`язання Пенсійного фонду видати відповідне посвідчення.

Відповідно, суд констатує втручання відповідача у право позивача на мирне володіння своїм майном у вигляді пенсії по інвалідності потерпілої внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС, що не ґрунтується на законі.

Також суд зазначає, що Європейський суд з прав людини у справі «Щокін проти України», №№ 23759/03, 37943/06, § 33, рішення від 14 жовтня 2010 року, вказав, що питання, чи було дотримано справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним.

Отже, встановлення судом відсутності законності втручання, тобто вчинення дій не у спосіб, визначений законом, є достатньою підставою для висновку про те, що право позивача на мирне володіння своїм майном було порушено та таке право на мирне володіння своїм майном, а саме отримання належного розміру пенсії за час виникнення у сторін спірних правовідносин, врегулювання таких в судовому порядку, має бути відновлене судом.

З огляду на викладене суд вважає, що припинення виплати пенсії позивачу було здійснено не у спосіб, передбачений Законом № 1058, а з точки зору положень ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод мало місце втручання у право власності позивача, і таке втручання не було законним.

У силу статті 2 КАС України метою адміністративного судочинства є ефективний захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Ця мета узгоджується зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, відповідно до якої кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Абзацами 5, 6, та 7 вступної частини Рекомендації Rec (2004) 6 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам "Щодо вдосконалення національних засобів правового захисту", ухваленої на 114-й сесії 12.05.2004, передбачено, що, відповідно до вимог статті 13 Конвенції, держави-члени зобов`язуються забезпечити будь-якій особі, що звертається з оскарженням порушення її прав і свобод, викладених в Конвенції, ефективний засіб правового захисту в національному органі; крім обов`язку впровадити такі ефективні засоби правового захисту у світлі прецедентної практики Європейського суду з прав людини, на держави покладається загальний обов`язок розв`язувати проблеми, що лежать в основі виявлених порушень; саме держави-члени повинні забезпечити ефективність таких національних засобів як з правової, так і практичної точок зору, і щоб їх застосування могло привести до вирішення скарги по суті та належного відшкодування за будь-яке виявлене порушення.

Європейський суд з прав людини у своїх численних рішеннях сформував сталу практику оцінки ефективності засобу юридичного захисту. Засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути "ефективним" як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Навіть якщо якийсь окремий засіб юридичного захисту сам по собі не задовольняє вимоги статті 13, задоволення її вимог може забезпечуватися за допомогою сукупності засобів юридичного захисту, передбачених національним законодавством (рішення у справі "Юрій Миколайович Іванов проти України", №40450/04, пункт 64).

У пункті 145 рішення від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 13 гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань.

Зі змісту пункту 49 рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006 у справі "Єфименко проти України" можливо дійти висновку про те, що не розглядається у якості ефективного засіб захисту, який: "є залежним від розсуду відповідних органів влади і не є безпосередньо доступним для того, кого він стосується".

Згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

А відповідно до частин першої, другої статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.02.2019 (справа №826/7380/15) вказала, що верховенство права, як основоположний принцип адміністративного судочинства, визначає спрямованість судочинства на досягнення справедливості та надання ефективного захисту. Статтею 13 (право на ефективний засіб юридичного захисту) Конвенції передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац десятий пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 №3-рп/2003). При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Отже, невід`ємною частиною конституційного права на судовий захист є можливість поновлення порушених прав і свобод громадян, правомірність вимог щодо поновлення яких встановлена у належній судовій процедурі та формалізована у судовому рішенні, що забезпечено конкретними гарантіями, які б дозволяли реалізувати його в повному об`ємі та забезпечувати ефективне поновлення в правах за допомогою правосуддя.

При цьому суд враховує, що за висновком Верховного Суду, наведеним у постанові від 24.12.2019 у справі №823/59/17, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку. Отже, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. А втручанням у дискреційні повноваження суб`єкта владних повноважень може бути прийняття судом рішення не про зобов`язання вчинити дії, а саме прийняття ним рішень за заявами заявників замість суб`єкта владних повноважень.

У цій справі пенсійний орган не уповноважений на встановлення умов для перерахунку особі пенсії, натомість такі умови визначені законом, а при їх досягненні особа має право на відповідний вид соціального захисту.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що дії відповідача, які полягали у припиненні нарахування і виплати ОСОБА_1 пенсії за по інвалідності з 01.02.2020 по 30.06.2022, не відповідають критеріям, наведеним у ч. 2 ст. 2 КАС (відповідач діяв не на підставі та не у спосіб, що визначені законом), а тому підлягають визнанню протиправними.

Відповідно, визнання протиправними дій Пенсійного фонду охоплює позовні вимоги в частині визнання протиправною його бездіяльності.

Згідно з частиною 1 статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною першою статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частиною 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі (абз. 2 ч. 2 ст. 77 КАС України).

Відповідач як суб`єкт владних повноважень своїм правом на викладення своєї правової позиції щодо заявлених позовних вимог позивача не скористався, відповідно. належних і достатніх доказів, які б спростували доводи позивача, до суду не надав.

Таким чином позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

Беручи до уваги, що виплата пенсії по інвалідності потерпілої внаслідок катастрофи на Чорнобильській АЕС припинена з 01.02.2020, а докази здійснення перерахунку та виплати поновлення пенсії за період з 01.02.2020 по 30.06.2022 не надані, керуючись ч. 2 ст. 9 КАС, суд з метою ефективного захисту прав позивача вважає за необхідне відновити порушене право позивача на пенсійне забезпечення шляхом зобов`язання Пенсійного фонду здійснити перерахунок та виплату пенсії по інвалідності як учаснику ліквідації наслідків Чорнобильської АЕС та особи постраждалої внаслідок катастрофи на Чорнобильській АЕС з 01.02.2020 до місяця поновлення таких пенсійних виплат, а саме до 30.06.2022, включно.

Обраний судом у конкретному випадку спосіб захисту порушеного права відповідає завданням адміністративного судочинства, вимогам справедливості й забезпечить ефективне поновлення позивача в правах.

Суд зазначає для позивача, що відповідно до ч. 1 ст. 47 КАС України визначено, що крім прав та обов`язків, визначених у статті 44 цього Кодексу, позивач має право на будь-якій стадії судового процесу відмовитися від позову. Позивач має право змінити предмет або підстави позову, збільшити або зменшити розмір позовних вимог шляхом подання письмової заяви до закінчення підготовчого засідання або не пізніше ніж за п`ять днів до першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

Відповідно, вказана стаття процесуального законодавства передбачає право позивача змінити предмет або підстави позову, збільшити або зменшити розмір позовних вимог.

Отримана судом заява від 28.11.2022 містить в собі уточнення до позовних вимог, не стосується їх збільшення, що за собою мала б наслідок зміни позовних вимог за їх предметом, додавши суттєві уточнення, які б вплинули на відповідний предмет спору.

В даній справі предмет спору визначений як бездіяльність Пенсійного фонду щодо не нарахування та не виплати пенсії по інвалідності учасника ліквідації наслідків Чорнобильської АЕС та потерпілої особи внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС, додавання до позовних вимог саме як учаснику ліквідації наслідків Чорнобильської АЕС та особи постраждалої внаслідок катастрофи на Чорнобильській АЕС є уточненням до вимог, конкретизація статусу особи, який поновлено в судовому порядку, що відповідно враховано судом під час вирішення даної справи.

Враховуючи обставини поновлення позивачу статусу учасника ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС категорії 2 та постраждалої внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС категорії 1, позивач відповідно до п. 10 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору за подання даного позову до суду, інших понесених витрат по справі позивачем не заявлено, відповідно у суду відсутні підстави для вирішення питання щодо розподілу судових витрат у справі.

Керуючись статтями 9, 14, 77-80, 243-246, 250, 255, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 пенсії по інвалідності з 01 лютого 2020 року по 30 червня 2022 року, включно, як учаснику ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС категорії 2 та особи постраждалої внаслідок Чорнобильської катастрофи категорії 1.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 пенсію по інвалідності за період з 01 лютого 2020 року по 30 червня 2022 року, включно, з урахуванням вже виплачених сум, як учаснику ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС категорії 2 та особи постраждалої внаслідок Чорнобильської катастрофи категорії 1.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Войтович І.І.