Справа № 200/4898/22
Суддя: Бабіч С.І.
Дата ухвалення: 2023-01-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 січня 2023 року Справа№200/4898/22

Донецький окружний адміністративний суд у складі судді Бабіча С.І., розглянувши у порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,

У С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (далі - відповідач), відповідно до якої просить:

- визнати протиправними дії відповідача щодо припинення нарахування та виплати пенсії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , за період з 01.07.2018 року по даний час;

- зобов`язати відповідача відновити нарахування та провести виплату заборгованості по пенсії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , яка виникла за період з 01.07.2018 року по даний час.

В обґрунтування позову позивач вказує на те, що він перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Донецькій області та до 01.07.2018 року отримував пенсію за вислугу років, але з 01.07.2018 року виплату пенсії було припинено.

З метою уточнення інформації стосовно припинення виплати пенсії 16.10.2022 року позивач звернувся до відповідача з відповідним запитом.

У відповідь на це звернення, листом від 10.11.2022 року № 16629-14648/Р-02/8-0500/22, відповідач повідомив позивача про те, що нарахування і виплата пенсії позивачу була призупинена з 01.07.2018 року до з`ясування місця фактичного проживання.

Позивач з цими підставами припинення нарахування та виплати пенсії не погоджується та вважає дії відповідача щодо припинення нарахування і виплати пенсії протиправними.

Відповідач позов не визнав, подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просить суд повністю відмовити у задоволенні позову.

У відзиві на позов відповідач зазначає, що позивач є внутрішньо переміщеною особою, перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Донецькій області та отримує пенсію на підставі Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб".

Причиною припинення пенсійних виплат позивачу з липня 2018 року стала інформація з Інтегрованої міжнародної інформаційно-телекомунікаційної системи щодо контролю осіб з числа внутрішньо переміщених осіб стосовно тривалої відсутності позивача за адресою його фактичного проживання/перебування.

Як вказує відповідач у відзиві, припинення пенсійних виплат позивачу було здійснено автоматично, на центральному рівні, до з`ясування місця перебування, окреме рішення щодо припинення нарахування та виплати пенсії позивачу не приймалося.

У подальшому, після припинення нарахування та виплати пенсії, позивач не звертався до відповідача з приводу поновлення нарахування та виплати пенсії.

Також у відзиві на позовну заяву відповідач зазначає, що позивачем пропущено строк звернення до адміністративного суду з цим позовом.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 21.11.2022 року позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії було прийнято до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі № 200/4898/22 за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

Відповідно до ч. 5 ст. 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає за можливе розглянути дану справу на підставі наявних у суду матеріалів та прийняти дане рішення у порядку письмового провадження.

Дослідивши наявні у справі докази, повно і всебічно встановивши всі її обставини, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, з огляду на таке.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України, що підтверджується відповідною копією паспорта серії НОМЕР_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ; зареєстроване місце проживання як ВПО: АДРЕСА_2 .

Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, , місцезнаходження: 84122, Донецька область, м. Слов`янськ, пл. Соборна, буд. 3, є органом державної влади, про що зазначено у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Позивач перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Донецькій області.

Як видно з наданої до справи довідки № від 13.02.2017 року, позивач має статус внутрішньо переміщеної особи.

З 09.06.2011 року позивач отримує пенсію за вислугою років згідно із Законом України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" від 09.04.1992 року № 2262-ХІІ (далі - Закон № 2262-ХІІ) як особа, яка перебувала на службі в органах внутрішніх справ (МВС).

Починаючи з 01.07.2018 року нарахування і виплату пенсії позивачу було припинено.

Для уточнення інформації стосовно припинення виплати пенсії позивач звернувся до відповідача з відповідним запитом від 16.10.2022 року.

У відповідь на даний запит листом № 16629-14648/Р-02/8-0500/22 від 10.11.2022 року відповідач повідомив позивача, що нарахування і виплата пенсії позивачу були призупинені з 01.07.2018 року до з`ясування місця фактичного проживання.

При цьому відповідач послався на пп. 4 та пп. 5 п. 12 Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 365 від 08.06.2016 року, а також на постанову Кабінету Міністрів України № 637 від 05.11.2014 року "Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам" та постанову Кабінету Міністрів України від 01.10.2014 року № 509 "Про облік внутрішньо переміщених осіб".

Відтак, безпосередньою підставою припинення нарахування і виплати позивачу пенсії стала тривала відсутність позивача за адресою його фактичного проживання відповідно до довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи (рішення з приводу припинення нарахування і виплати пенсії позивачу відповідачем не приймалося).

Спірним питанням даної справи є правомірність припинення нарахування та виплати позивачу пенсії з 01.07.2018 року з наведених вище підстав.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд дійшов наступних висновків.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Згідно з приписами ст. 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Як вже було вказано, позивач є пенсіонером за вислугою років та отримує пенсію на підставі Закону 2262-ХІІ, який регламентує умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які звільнені з військової служби, та деяких інших осіб (у тому числі осіб, які перебували на службі в органах внутрішніх справ).

Згідно з абз. 2 ст. 1-1 Закону № 2262-XII законодавство про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, базується на Конституції України та складається з цього Закону, Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" та інших нормативно-правових актів України, які прийняті відповідно до цих законів.

Умови і підстави припинення пенсійних виплат визначені ч. 1 ст. 49 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 року № 1058-IV (далі - Закон № 1058-IV), положеннями якої передбачено, що виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється:

1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;

2) на час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України;

3) у разі смерті пенсіонера;

4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;

5) в інших випадках, передбачених законом.

Відповідачем не надано суду доказів того, що територіальними органами Пенсійного фонду було прийняте рішення стосовно припинення нарахування і виплати позивачу пенсії, відсутність цього рішення також підтверджується відповідачем у відзиві на позов.

Крім того, у матеріалах справи відсутні докази прийняття рішення щодо припинення нарахування і виплати позивачу пенсії у судовому порядку.

Відтак, відповідачем під час припинення нарахування та виплати позивачу пенсії було порушено процедуру, яка передбачена ч. 1 ст. 49 Закону № 1058-IV.

Судом установлено та відповідачем не заперечується, що нарахування і виплата пенсії позивачу була припинена з 01.07.2018 року і до теперішнього часу.

У якості підстави припинення нарахування та виплати пенсії відповідачем зазначається тривала відсутність позивача за адресою його фактичного проживання, інформацію про що було одержано відповідачем з Інтегрованої міжнародної інформаційно-телекомунікаційної системи щодо контролю осіб з числа внутрішньо переміщених осіб.

При цьому відповідач посилається на пп. 4 та пп. 5 п. 12 Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 365 від 08.06.2016 року, а також на постанову Кабінету Міністрів України № 637 від 05.11.2014 року "Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам" та постанову Кабінету Міністрів України від 01.10.2014 року № 509 "Про облік внутрішньо переміщених осіб".

Жодних доказів щодо того, що призначення позивачу пенсії було здійснено на підставі документів, які містять певні недостовірні відомості, а також доказів проживання позивача за кордоном, смерті позивача або доказів неотримання позивачем призначеної йому пенсії протягом 6 місяців підряд відповідачем суду теж не надано.

Відповідно до приписів ч. 3 ст. 4 Закону № 1058-IV умови, норми і порядок пенсійного забезпечення визначаються виключно законами про пенсійне забезпечення.

Згідно з абз. 3 ст. 1-1 Закону № 2262-XII зміна умов і норм пенсійного забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону та Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Неведене повністю узгоджується з положеннями п. 6 ч. 1 ст. 92 Конституції України.

Суд зауважує, що встановлений у ч. 1 ст. 49 Закону № 1058-IV перелік підстав для припинення виплати пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду України або за рішенням суду є вичерпним та передбачає можливість припинення виплати пенсії з інших підстав лише у тих випадках, які прямо визначені законом.

Водночас, конституційне поняття "Закон України", на відміну від такого поняття як "законодавство України", не підлягає розширеному тлумаченню, це - нормативно-правовий акт, прийнятий Верховною Радою України в межах повноважень. Зміни до закону вносяться за встановленою процедурою Верховною Радою України шляхом прийняття закону про внесення змін. Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України є підзаконними, а тому не можуть обмежувати права громадян, які встановлено законами.

Таким чином, з огляду на положення ст. 92 Конституції України, ст. 4 та ст. 49 Закону № 1058-IV, ст. 1-1 Закону № 2262-XII, питання щодо припинення пенсійних виплат (які є складовою порядку пенсійного забезпечення) не можуть регулюватися підзаконними актами, якими, зокрема, є постанови Кабінету Міністрів України.

Суд зазначає, що у жодному із зазначених вище законів (ані у Законі № 1058-IV, ані у Законі № 2262-XII) не передбачено такої підстави для припинення пенсійних виплат особі, як тривала відсутність пенсіонера за адресою фактичного проживання.

Постанови Кабінету Міністрів України "Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам" від 08.06.2016 року № 365, "Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам" від 05.11.2014 року № 637, "Про облік внутрішньо переміщених осіб" від 01.10.2014 року № 509, на які посилається відповідач, є підзаконними нормативно-правовими актами та не можуть звужувати або скасовувати права громадян, встановлені нормативно-правовими актами вищої юридичної сили, внаслідок чого у спірних правовідносин, урегульованих Законами № 1058-IV та № 2262-XII, не є застосовними.

Як вже зазначалося, позивач є внутрішньо переміщеною особою, що підтверджується відповідною довідкою від 13.02.2017 року № .

Доказів скасування вищевказаної довідки у встановленому законом порядку та доказів внесення відповідних відомостей про це до Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб відповідачем суду не надано.

За визначенням, наведеним у ч. 1 ст. 1 Закону України від 20.10.2014 року № 1706-VII "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" (далі - Закон № 1706-VII), внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець, особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Відповідно до приписів ст. 2 Закону № 1706-VII Україна вживає всіх можливих заходів, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, щодо запобігання виникненню передумов вимушеного внутрішнього переміщення осіб, захисту та дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб, повернення таких осіб до їх покинутого місця проживання в Україні та їх реінтеграції.

У той же час, за ст. 3 Закону № 1706-VII громадянин України за обставин, визначених у статті 1 цього Закону, має право на захист від примусового внутрішнього переміщення або примусового повернення на покинуте місце проживання, що враховується судом.

При цьому суд акцентує увагу на тому, що статус внутрішньо переміщеної особи надає особі спеціальні, додаткові права (або "інші права", як зазначено у ст. 9 Закону № 1706-VII), не звужуючи, між тим, обсяг конституційних прав та свобод особи та створюючи додаткові гарантії для їх реалізації, а тому відповідач повинен всіляко сприяти відновленню виплат, гарантованих державою внутрішньо переміщеним особам.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що припинення позивачу нарахування та виплати раніше призначеної пенсії за вислугу років здійснено відповідачем за відсутності підстав, які передбачені ч. 1 ст. 49 Закону № 1058-IV, або підстав, передбачених будь-яким іншим законом з питань пенсійного забезпечення, отже, є протиправним.

Щодо обраного позивачем способу захисту суд вважає за необхідне зазначити таке.

У позовній заяві позивач просить суд, зокрема, визнати протиправними дії відповідача щодо припинення нарахування та виплати йому пенсії з 01.07.2018 року по даний час.

Суд зауважує, що дія - це активна поведінка, під час якої приймаються певні рішення, вчиняються певні активні дії, які змінюють існуюче (статичне) положення, а бездіяльність - це пасивна поведінка, тобто невиконання будь-яких активних дій в конкретних умовах.

Доказів прийняття рішення про припинення нарахування і виплати позивачу пенсії або вчинення відповідачем саме активних дій щодо з цього приводу суду не надано.

Відтак, у спірних правовідносинах мали місце не дії відповідача, а його бездіяльність, яка полягає у ненарахуванні та невиплаті позивачу пенсії з 01.07.2018 року.

Також позивач просить суд зобов`язати відповідача відновити нарахування та провести виплату позивачу заборгованості по пенсії, яка виникла з 01.07.2018 року по даний час.

Відповідно до п. 1 постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.2014 року № 637 "Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам" виплата (продовження виплати) довічних державних стипендій, усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, матеріального забезпечення (далі - соціальні виплати) та пенсій, що призначені зазначеним особам, здійснюється через рахунки та мережу установ і пристроїв акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" з можливістю отримання готівкових коштів і проведення безготівкових операцій через мережу установ і пристроїв будь-яких банків тільки на території населених пунктів, де органи державної влади здійснюють свої повноваження в повному обсязі.

Отже, умовами призначення та продовження виплати пенсії внутрішньо переміщеним особам є знаходження внутрішньо переміщеної особи на обліку в місці перебування, що підтверджується відповідною довідкою, а також наявність у внутрішньо переміщеної особи рахунку в ПАТ "Державний ощадний банк України".

Суд враховує висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 25.09.2018 року у справі № 826/11272/16, предмет розгляду якої стосувався визнання дискримінаційними та такими, що не відповідають правовим актам вищої юридичної сили з моменту прийняття, окремих положень п. 1 постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.2014 року № 637 у частині здійснення відповідних виплат через рахунки та мережу установ і пристроїв ПАТ "Державний ощадний банк України".

За правовим висновком Верховного Суду у справі № 826/11272/16, вищевказана норма постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.2014 року № 637 спрямована на збереження коштів соціально незахищених осіб, які перебувають на обліку як особи, що переміщуються з тимчасово окупованої території України, району проведення антитерористичної операції чи населеного пункту, розташованого на лінії зіткнення, забезпечення виплати пенсій та соціальних допомог, недопущення застосування шахрайських схем та протиправних дій під час здійснення таких виплат, запобігання фінансуванню тероризму.

У зв`язку з цим Верховний Суд зазначає, що аналіз наведених норм права свідчить про те, що оскільки внутрішньо переміщені особи, зокрема, потребують спеціального захисту з боку держави, надання пільг та компенсацій окремим категоріям осіб у випадках, які передбачені законом, встановлення державних соціальних гарантій окремим категоріям громадян, тому оспорюванні позивачем зміни до Постанови № 637 не можуть вважатися дискримінаційними в розумінні положень закону.

Згідно з ч. 2 ст. 9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Отже, застосувавши положення ч. 2 ст. 9 та ст. 245 КАС України, з метою ефективного захисту порушених прав позивача суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі шляхом:

- визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо ненарахування та невиплати пенсії позивачу з 01.07.2018 року;

- зобов`язання відповідача поновити нарахування пенсії позивачу та сплатити позивачу суму заборгованості з пенсії, що виникла з 01.07.2018 року, на рахунок позивача, який відкритий у ПАТ "Державний ощадний банк України".

Стосовно строків звернення до суду з цим позовом суд зазначає про таке.

Згідно з ч. 1 ст. 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Відповідно до ч. 2 ст. 122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

За приписами ч. 3 ст. 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до абз. 1 ч. 2 ст. 46 Закону № 1058-IV нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Положення аналогічного змісту містяться у ч. 2 ст. 55 Закону № 2262-XII.

Крім того, судом враховується те, що порушення прав позивача на отримання раніше призначеної пенсії є триваючим у часі.

З огляду на викладене та враховуючи встановлені судом обставини стосовно невиплати позивачу пенсії з 01.07.2018 року з вини відповідача, строк звернення до адміністративного суду з цим позовом позивачем не пропущений.

У позовній заяві позивач просить суд допустити негайне виконання цього рішення суду у межах стягнення суми за один місяць.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 371 КАС України визначено, що негайно виконуються рішення суду про присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів - у межах суми стягнення за один місяць.

Приймаючи до уваги, що даний спір стосується виплати позивачу пенсії, а позивачем заявлені, серед іншого, позовні вимоги щодо зобов`язання виплатити заборгованість з пенсії (які, з урахуванням приписів ч. 2 ст. 9 та ст. 245 КАС України, судом задовольняються), суд застосовує положення п. 1 ч. 1 ст. 371 КАС України.

Таким чином, клопотання позивача про звернення даного рішення суду до негайного виконання у межах стягнення суми за один місяць підлягає задоволенню.

Ухвалою суду від 21.11.2022 року на підставі відповідного клопотання позивачу було відстрочено сплату судових витрат до винесення судового рішення у цій справі.

Судом установлено, що станом на момент прийняття даного рішення, судові витрати позивачем не сплачені.

За змістом ч. 2 ст. 133 КАС України якщо у строк, встановлений судом, судові витрати не будуть оплачені, позовна заява залишається без розгляду або витрати розподіляються між сторонами згідно з судовим рішенням у справі, якщо сплату судових витрат розстрочено або відстрочено до ухвалення судового рішення у справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Розмір судових витрат у зв`язку з розглядом даної справи судом становить 992,40 грн., доказів понесення інших судових витрат позивачем суду не надано.

Визначаючи кількість вимог немайнового характеру, які були заявлені позивачем, суд враховує, що вимоги про визнання протиправними акта, дії чи бездіяльності як передумова для застосування інших способів захисту порушеного права (скасування або визнання нечинним рішення чи окремих його положень, зобов`язання прийняти рішення, вчинити дії чи утриматися від їх вчинення тощо) як наслідків протиправності акта, дій чи бездіяльності є одними взаємопов`язаними вимогами.

Суд задовольнив заявлені позивачем вимоги, внаслідок чого до Державного бюджету України за рахунок бюджетних асигнувань відповідача підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору у сумі 992,40 грн.

Керуючись приписами Конституції України, Законів України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування", "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб", положеннями Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити повністю.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області щодо ненарахування і невиплати ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) пенсії з 01.07.2018 року.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (, місцезнаходження: 84122, Донецька область, м. Слов`янськ, пл. Соборна, буд. 3) поновити нарахування пенсії ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ; зареєстроване місце проживання як ВПО: АДРЕСА_2 ) та сплатити заборгованість з пенсії, що виникла з 01.07.2018 року, на рахунок ОСОБА_1 , відкритий у ПАТ "Державний ощадний банк України".

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (, місцезнаходження: 84122, Донецька область, м. Слов`янськ, пл. Соборна, буд. 3) до Державного бюджету України судовий збір у розмірі 992 (дев`ятсот дев`яносто дві) гривні 40 копійок.

Рішення суду в частині присудження виплати пенсії у межах суми стягнення за один місяць - звернути до негайного виконання.

Повне судове рішення складене 20 січня 2023 року.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Першого апеляційного адміністративного суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Приймаючи до уваги прийняття даного рішення у порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя С.І. Бабіч