Справа № 380/11161/22
Суддя: Шинкар Тетяна Ігорівна
Дата ухвалення: 2023-01-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2023 рокуЛьвівСправа № 380/11161/22 пров. № А/857/15225/22
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

судді-доповідача Шинкар Т.І.,

суддів Іщук Л.П.,

Судової-Хомюк Н.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду (головуючий суддя Чаплик І.Д.), ухвалене у спрощеному позовному провадженні в м.Львові 29 вересня 2022 року у справі №380/11161/22 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання протиправним і скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

16.08.2022 ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (далі Управління), просила визнати протиправним та скасувати рішення від 01.07.2022 №78 про відмову в переведенні з пенсії по віку, призначеної відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» на пенсію державного службовця відповідно до Закону України «Про державну службу»; зобов`язати Управління перевести ОСОБА_1 з пенсії за віком на пенсію державного службовця відповідно до Закону України «Про державну службу» з 29.06.2022.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 29 вересня 2022 року позов задоволено.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що необхідною умовою для наявності у осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, права на пенсію відповідно до згаданої статті є досягнення такими особами певного віку та наявність страхового стажу, передбаченого абзацом 1 частини 1 статті 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Суд першої інстанції вказав, що для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, стаття 37 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 № 3723-ХІІ передбачає додаткові умови для наявності права на призначення пенсії державного службовця: певний вік і страховий стаж. Суд першої інстанції зазначив, що обчислення стажу державної служби за періоди роботи до 01.05.2016 (до набрання чинності Законом України «Про державну службу» № 889-VIII від 10.12.2015) здійснюється згідно Порядку обчислення стажу державної служби, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 03.05.1994 № 283. Суд першої інстанції вказав, що посади, на яких позивач перебувала в органах місцевого самоврядування відносяться до зазначеної категорії, а тому суд доходить висновку про те, що не зарахування відповідачем стажу роботи позивачки у періоди з 01.02.2002 та протягом перебування на посадах в органах місцевого самоврядування до стажу державної служби є протиправною бездіяльністю. Суд першої інстанції дійшов висновку, що рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про відмову ОСОБА_1 в призначенні пенсії згідно Закону України «Про державну службу» від 01.07.2022 № 78 є протиправним, а позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання протиправною відмови Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області щодо переведення на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про державну службу» є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Управління подало апеляційну скаргу, просить скасувати рішення Львівського окружного адміністративного суду від 29 вересня 2022 року та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що відповідно до статті 14 Закону №2493 Кабінетом Міністрів України прийнято Постанову №1441, згідно з якою до відповідних категорій посад в органах місцевого самоврядування віднесено існуючі посади в цих органах, що не перелічені у статті 14 Закону №2493 та визнано такою, що втратила чинність постанова №239. Скаржник вказує, що з 04.07.2001 посади, які займала позивач в органах місцевого самоврядування віднесені до категорій посад місцевого самоврядування, а не до відповідних категорій посад державних службовців.

Враховуючи положення статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд апеляційної інстанції дійшов висновку щодо можливості розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, на підставі наявних у ній доказів.

Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що оскаржуване рішення суду першої інстанції вимогам статті 242 КАС України відповідає.

Як встановлено судом першої інстанції з матеріалів справи, ОСОБА_1 04.06.2014 призначено пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058-ІV від 09 липня 2003 року.

29 червня 2022 року ОСОБА_1 звернулась у Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області із заявою щодо переведення на пенсію за віком згідно Закону України «Про державну службу».

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області від 01.07.2022 №78 відмовлено ОСОБА_1 у переведенні з пенсії за віком відповідно до Закону України «Про державну службу», оскільки відповідно до статті 21 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» пенсії посадовим особам органів місцевого самоврядування призначаються за нормами Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Вважаючи вказану відмову незаконною, такою, що порушує законні права та інтереси, ОСОБА_1 звернулась з позовом до суду.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби визначені Законом України «Про державну службу» № 889-VIII від 10.12.2015 (далі Закон №889-VIII) відповідно до статті 90 якого пенсійне забезпечення державних службовців здійснюється відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Пунктом 10 розділу XI «Прикінцевих та перехідних положень» Закону №889-VIII встановлено, що державні службовці, які на день набрання чинності цим Законом займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених статтею 25 Закону України «Про державну службу» (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., № 52, ст. 490 із наступними змінами) та актами Кабінету Міністрів України, мають право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., № 52, ст. 490 із наступними змінами) у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Згідно з пунктом 12 розділу XI «Прикінцевих та перехідних положень» Закону №889-VIII для осіб, які на день набрання чинності цим Законом мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених статтею 25 Закону України «Про державну службу» та актами Кабінету Міністрів України, зберігається право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Тобто, розділом XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №889-VIII передбачено, що за наявності у особи станом на 01.05.2016 певного стажу державної служби (10 років для осіб, що на зазначену дату займали посади державної служби, або 20 стажу державної служби незалежно від того, чи працювала особа станом на 01.05.2016 на державній службі), така особа зберігає право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону №3723-ХІІ, але за певної додаткової умови: у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, стаття 37 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 №3723-ХІІ передбачає додаткові умови для наявності права на призначення пенсії державного службовця: певний вік і страховий стаж.

Згідно з частиною 1 статті 37 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 №3723-ХІІ на одержання пенсії державних службовців мають право чоловіки, які досягли віку 62 роки, та жінки, які досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», за наявності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченому абзацом 1 частини першої статті 28 Закону №1058-IV, у тому числі стажу державної служби не менш як 10 років, та які на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку.

Отже, з аналізу наведених норм вбачається, що обов`язковою умовою для збереження у особи права на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 №3723-ХІІ після 01.05.2016 є дотримання сукупності вимог, визначених частиною першою статті 37 Закону №3723-ХІІ і пунктами 10, 12 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 889-VIII, а саме щодо віку, страхового стажу, стажу державної служби.

Аналогічна позиція щодо застосування вищезазначених норм матеріального права висловлена у постановах Верховного Суду від 03.07.2018 у справі №569/350/17, від 03.07.2018 у справі № 586/965/16-а та від 10.07.2018 у справі №591/6970/16-а, від 17 травня 2021 року у справі № 607/5615/17.

Механізм обчислення стажу державної служби визначено Порядком обчислення стажу державної служби, затвердженим Постановою Кабінету міністрів України від 25 березня 2016 року № 229, згідно з пунктом 4 якого до стажу державної служби зараховуються час перебування на посадах в органах місцевого самоврядування, передбачених Законом України «Про службу в органах місцевого самоврядування».

Згідно з пунктом 6 вказаного Порядку стаж державної служби за періоди роботи (служби) до набрання чинності Законом обчислюється відповідно до пункту 8 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону.

Відповідно до пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень Закону №889-VIII стаж державної служби за період роботи (служби) до набрання чинності цим Законом обчислюється у порядку та на умовах, встановлених на той час законодавством.

Тобто, стаж державної служби за періоди роботи до 01.05.2016 обчислюється відповідно до законодавства, що діяло раніше, та на тих умовах і в порядку, що були ними передбачені.

Стаж державної служби до набрання чинності Законом №889-VIII обчислювався відповідно до Порядку обчислення стажу державної служби, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 3 травня 1994 року № 283, відповідно до пункту 2 якого до стажу державної служби зараховується робота (служба) на посадах в органах місцевого самоврядування, передбачених у статті 14 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування», а також на інших посадах, не зазначених у цій статті, віднесених Кабінетом Міністрів України до відповідної категорії посад в органах місцевого самоврядування.

Крім цього, відповідно до пункту 3 цього Порядку до стажу державної служби включається також час роботи на посадах службовців в органах, зазначених у пункті 2 цього Порядку і додатку до нього, якщо при просуванні по службі вони зайняли посади державних службовців.

В подальшому у пункті 4 частини 2 статті 46 Закону №889-VIII закріплено, що до стажу державної служби зараховуються час перебування на посадах в органах місцевого самоврядування, передбачених Законом України «Про службу в органах місцевого самоврядування».

Правові, організаційні, матеріальні та соціальні умови реалізації громадянами України права на службу в органах місцевого самоврядування визначає Закон України «Про службу в органах місцевого самоврядування» від 07.06.2001 № 2493-ІІІ (далі Закон № 2493-ІІІ).

Відповідно до статті 2 Закону № 2493-ІІІ посадовою особою місцевого самоврядування є особа, яка працює в органах місцевого самоврядування, має відповідні посадові повноваження щодо здійснення організаційно-розпорядчих та консультативно-дорадчих функцій і отримує заробітну плату за рахунок місцевого бюджету.

Посади в органах місцевого самоврядування віднесені до відповідних категорії посад статтею 14 Закону № 2493-ІІІ.

Згідно з статтею 22 Закону № 2493-ІІІ до стажу служби в органах місцевого самоврядування зараховується період роботи на посадах, на які поширюється дія цього Закону, а також на посадах і в органах, час роботи в яких зараховується до стажу державної служби.

Відповідно до трудової книжки НОМЕР_1 ОСОБА_1 01.02.2002 призначена на посаду спеціаліста 1-ї категорії загального відділу;

01.02.2002 склала присягу посадової особи місцевого самоврядування;

01.02.2002 присвоєно VII категорія, 15 ранг посадової особи органу місцевого самоврядування;

01.11.2002 переведена на посаду головного спеціаліста загального відділу з кадрового резерву;

01.01.2003 відповідно до статті 14 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування», постанови КМУ «Про віднесення посад органів місцевого самоврядування до відповідних категорій» від 26.10.2001 №1441, посада головного спеціаліста відділу віднесена до 6 категорії посад органів місцевого самоврядування;

01.01.2003 присвоєно 13 ранг посадової особи місцевого самоврядування;

15.05.2003 призначена на посаду завідувача загального відділу з кадрового резерву;

15.05.2003 присвоєно 11 ранг посадової особи місцевого самоврядування в межах п`ятої категорії;

15.05.2005 присвоєно 10 ранг посадової особи місцевого самоврядування в межах п`ятої категорії;

04.01.2007 у зв`язку з реорганізацією та зменшенням чисельності працівників адміністрації переведено на посаду начальника загально-організаційного відділу;

15.05.2007 присвоєно черговий 9 ранг посадової особи місцевого самоврядування;

06.12.2007 переведена за згодою, на посаду начальника контролю за виконанням документів організаційного управління Львівської міської ради;

07.12.2007 переведена за згодою з кадрового резерву на посаду заступника начальника управління - начальника відділу організаційного управління Львівської міської ради;

02.01.2017 переведена на посаду заступника начальника управління начальника відділу організаційної роботи організаційного управління Львівської міської ради; збережено присвоєний 9 ранг посадової особи місцевого самоврядування.

Враховуючи вказані законодавчі положення, оскільки позивач працював на посадах в органах місцевого самоврядування, передбачених у статті 14 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування», а тому суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що зазначені період роботи підлягають зарахуванню до стажу державної служби позивача, що дає право на пенсійне забезпечення у порядку, визначеному законодавством України про державну службу.

Аналогічний висновок щодо застосування вищенаведених норм права у подібних правовідносинах викладений у постановах Верховного Суду від 22 листопада 2018 року у справі №500/6640/16, від 10 лютого 2021 року у справі №825/1453/18, від 12 квітня 2021 року у справі №591/3924/16-а.

Як встановлено судом першої інстанції та не спростовано відповідачем належними та допустимими доказами у справі, станом на 01.05.2016 позивач працювала на посаді державної служби, стаж державної служби позивача станом на 01.05.2016 (дата набрання чинності Законом № 889-VIII) становив 14 років та три місяці.

За встановлених обставин, надаючи правову оцінку аргументам сторін, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність зарахування до стажу державної служби періоди роботи позивача в органах місцевого самоврядування, які протиправно не враховано Головним управлінням Пенсійного фонду України у Львівській області під час вирішення питання про переведення позивача на інший вид пенсійного забезпечення та як наслідок прийнято протиправне рішення від 01.07.2022 №78, яке підлягає скасуванню, оскільки на дату звернення до відповідача (29.06.2022) позивач досягла віку 60 років, мала страховий стаж більше 33 років та 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Статтею 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що оскільки матеріалами справи підтверджено, що на момент звернення до органу Пенсійного фонду України із заявою про переведення на пенсію відповідно до Закону України «Про державну службу» заявник відповідав умовам пунктів 10 XI «Прикінцевих та перехідних положень» Закону №889-VIII, то, як це вірно зазначив суд першої інстанції, з метою належного та ефективного відновлення порушеного права позивача, необхідно зобов`язати відповідача перевести ОСОБА_1 з 29 червня 2022 року з пенсії за віком на пенсію державного службовця відповідно до Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 № 889-VIII, зарахувавши до стажу державної служби періоди роботи на посадах в органах місцевого самоврядування, із урахуванням довідок від 29.06.2022 №110002/11 та від 29.06.2022 №110002/10 про складові заробітної плати для призначення(перерахунку) пенсії державного службовця.

Згідно з частиною 2 статті 6 КАС України та статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

З огляду на викладене, враховуючи положення стаття 316 КАС України прецедентну практику ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції приходить переконання, що судом першої інстанції у рішенні викладено мотиви протиправності дій відповідачів щодо не зарахування до стажу державної служби періодів роботи позивача в органах місцевого самоврядування, на основі об`єктивної оцінки наданих сторонами доказів повно встановлено фактичні обставини справи, правильно застосовано норми матеріального права. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Керуючись статтями 241, 243, 308, 311, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 29 вересня 2022 року у справі №380/11161/22 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Cуддя-доповідач Т. І. Шинкар
судді Л. П. Іщук
Н. М. Судова-Хомюк