Справа № 240/25919/22
Суддя: Лавренчук Ольга Володимирівна
Дата ухвалення: 2023-01-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2023 року м. Житомир справа № 240/25919/22

категорія 106020000

Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Лавренчук О.В., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Господарського суду Житомирської області, Державної судової адміністрації України про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії,

встановив:

ОСОБА_1 17.10.2022 (відмітка на поштовому конверті) звернувся до суду з позовом до Державної судової адміністрації України, Господарського суду Житомирської області у якому просить:

- визнати дії Господарського суду Житомирської області, які полягають у невиплати судді Господарського суду Житомирської області ОСОБА_1 з 27.04.2022 року суддівської винагороди у повному обсязі передбаченому статтею 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» - протиправними;

- зобов`язати Господарський суд Житомирської області, нарахувати та виплатити ОСОБА_1 суддівську винагороду за період з 27.04.2022 по 17.10.2022, з урахуванням розміру та надбавок суддівської винагороди визначених статтею 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» з відрахуванням раніше сплачених грошових коштів та обов`язкових податків і зборів;

- зобов`язати Господарський суд Житомирської області, нараховувати та виплачувати ОСОБА_1 суддівську винагороду, з урахуванням розміру та надбавок суддівської винагороди визначених статтею 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» з відрахуванням обов`язкових податків і зборів;

- встановити звернення рішення суду до негайного виконання на підставі п.1 ч.2 ст. 371 КАС України;

- стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу адвоката у сумі 15 000,00 гривень.

В обґрунтування позовних вимог вказує, що він є суддею Господарського суду Житомирської області відповідно до Указу Президента України від 24.04.2019 №165/2019. Вказує, що 27.04.2022 його було призвано на військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період та наказом Коменданта Окремої комендатури охорони і забезпечення ДПС України №142-ОС призначено на відповідну посаду в органі Державної прикордонної служби України. На підставі наказу Господарського суду Житомирської області від 27.04.2022 №68-к позивач був увільнений від роботи. З початку серпня 2022 року кошти на виплату суддівської винагороди позивачу перестали надходити з невідомих йому причин. З відповіді Господарського суду Житомирської області від 29.09.2022 №05-40/7565/22 позивачу стало відомо, що на підставі наказу від 25.07.2022 року №129-к йому було зупинено виплату середнього заробітку. Із відповіді ДСА України від 28.09.2022 слідує, що зупинення виплати суддівської винагороди позивачу здійснює Господарський суд Житомирської області на підставі Закону України «Про судоустрій та статус суддів», так як Господарський суд Житомирської області є розпорядником бюджетних коштів нижчого рівня, який відповідно до затверджених бюджетних асигнувань уповноважений на взяття бюджетних зобов`язань та здійснення платежів, зокрема, безпосередньо нараховує та виплачує суддівську винагороду суддям. Дії Господарського суду Житомирської області щодо виплати позивачу середнього заробітку, а згодом припинення таких виплат є на думку позивача не зрозумілими та таким, що суперечать Конституції України та нормам чинного законодавства України. Просить позов задовольнити.

Ухвалою судді Житомирського окружного адміністративного суду від 29.11.2022 відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення учасників справи. Встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позов протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення відповідачу ухвали про відкриття провадження у справі.

Копію ухвали суду від 29.11.2022 Господарський суд Житомирської області та Державна судова адміністрація України отримали 16 грудня 2022 року, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення.

Відзив Господарського суду Житомирської області на позовну заяву надійшов до суду 30.12.2022. Заперечуючи позовні вимоги відповідач зазначає, що відповідно до частини десятої статті 135 Закону № 1402-VIII суддя, який не здійснює правосуддя (крім випадків тимчасової непрацездатності, перебування судді у щорічній оплачуваній відпустці), не має права на отримання доплат до посадового окладу. При цьому будь-яких інших винятків щодо виплати (отримання) суддівської винагороди (її складових) суддями, зокрема у разі призову (мобілізації) на військову службу Законом №1402-VIII, норми якого є спеціальними, не передбачено, що не заперечується й позивачем за змістом позовної заяви. Таким чином, з огляду на відсутність у спеціальному законодавстві відповідного правового регулювання, застосуванню до спірних правовідносин підлягають загальні норми трудового законодавства, а саме: Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України). Гарантії для працівників на час виконання державних або громадських обов`язків передбачені положеннями статті 119 КЗпП України. Так, згідно з частинами другою, третьою вказаної статті (у редакції, чинній на час мобілізації позивача на військову службу), працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України «Про військовий обов`язок і військову службу» і «Про альтернативну (невійськову) службу», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів. За працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб-підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Вищим органом суддівського самоврядування, який здійснює контроль за організацією діяльності судів, а також розглядає питання правового захисту суддів, соціального захисту суддів та їхніх сімей, приймає відповідні рішення з цих питань, є Рада суддів України (стаття 133 Закону № 1402-VIII). Пунктом 3 розділу 2 рішення Ради суддів України від 14.03.2022 № 10 було визначено, що суддівська винагорода у розмірі посадового окладу та доплат, визначених частиною другою статті 135 Закону № 1402-VIII, виплачується, зокрема, якщо суддя увільнений від виконання обов`язків з відправлення правосуддя у зв`язку із призовом на військову службу під час мобілізації на особливий період, зі збереженням місця роботи, посади і середнього заробітку на період проходження військової служби (на підставі частини третьої статті 119 КЗпП України). У зв`язку з цим, звертаємо увагу суду, що норми статті 119 КЗпП України (у редакції, чинній на час призову позивача на військову службу) та пункт 3 розділу 2 рішення Ради суддів України від 14.03.2022 № 10 (у початковій редакції) не містили поняття «суддівська винагорода», а використовувалось поняття «середній заробіток». З огляду на вищенаведене, на підставі довідки ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) від 27 квітня 2022 № 12/37 та поіменного списку військовозобов`язаних, які призвані і відібрані ІНФОРМАЦІЯ_2 від 27 квітня 2022 року № 518, з урахуванням положень Закону № 2102-ІХ, статті 39 закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», Указу Президента України від 24.02.2022 № 69/2022 «Про загальну мобілізацію», статті 119 КЗпП України, наказом Господарського суду Житомирської області від 27.04.2022 № 68-к ОСОБА_1 увільнено від роботи у зв`язку із призовом на військову службу під час мобілізації на особливий період зі збереженням за ним місця роботи, посади і середнього заробітку на період проходження військової служби. Таким чином, починаючи з 27.04.2022 до 18.07.2022 Господарський суд Житомирської області здійснював нарахування та виплату ОСОБА_1 середнього заробітку як судді, увільненому від роботи (здійснення правосуддя) у зв`язку із призовом на військову службу під час мобілізації у встановленому чинним законодавством порядку. Просить відмовити у задоволенні позову.

Станом на дату розгляду справи, відзив Державної судової адміністрації України, до суду не надходив.

Розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та виклику учасників справи (у письмовому провадженні), з особливостями, визначеними статтями 257-263 Кодексу адміністративного судочинства України, позовну заяву та відзив, повно і всебічно з`ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, перевіривши їх наявними в матеріалах справи і дослідженими доказами, суд дійшов наступних висновків.

Згідно з ч. 5 ст. 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Встановлено, що Указом Президента України від 31 липня 2012 року № 461/2012 «Про призначення суддів» ОСОБА_1 призначено строком на п`ять років суддею Господарського суду Житомирської області (а.с. 64).

На виконання зазначеного Указу наказом Господарського суду Житомирської області від 22 серпня 2012 року №50-к ОСОБА_1 зараховано на посаду судді Господарського суду Житомирської області з 22 серпня 2012 року з посадовим окладом згідно штатного розпису (а.с. 66).

Указом Президента України від 24.04.2019 №165/2019 позивача призначено на посаду судді Господарського суду Житомирської області (а.с. 68)

Наказом №35-к від 25.04.2019 призначено ОСОБА_1 на посаду судді Господарського суду Житомирської області з 24.04.2019 (а.с. 69).

Із 22.08.2019 ОСОБА_1 встановлено щомісячну доплату за вислугу років в розмірі 30 відсотків від посадового окладу (наказ Господарського суду Житомирської області від 20.08.2019 №76-к, а.с. 67).

У період із 13 серпня 2021 року по 17.04.2022 позивачу було надано відпустку для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (а.с.70, 71).

Згідно Наказу ІНФОРМАЦІЯ_1 від 27.04.2022 №142-ОС "Про особовий склад" капітана запасу ОСОБА_1 , який прибув для подальшого проходження служби за призовом під час мобілізації на особливий період, зараховано до списків особового складу комендатури на всі види забезпечення з 27 квітня 2022 року (а.с. 9).

Наказом Господарського суду Житомирської області від 27 квітня 2022 року №68-к ОСОБА_1 увільнено від роботи з 27.04.2022 у зв`язку з призовом на військову службу під час мобілізації на особливий період зі збереженням за ним місця роботи, посади і середнього заробітку на період проходження військової служби (а.с. 72).

Наказом Господарського суду Житомирської області №129-к від 25 липня 2022 року "Про зупинення нарахування середнього заробітку ОСОБА_1 ": із 19 липня 2022 року зупинено нарахування середнього заробітку ОСОБА_1 на період проходження ним військової служби; визнано таким, що втратив чинність у частині збереження середнього заробітку наказ від 27.04.2022 №68-к (а.с. 73).

У відповідь на адвокатський запит, Господарський суд Житомирської області повідомив представника позивача, що Законом №2343 (набрав чинності з 19.07.2022) внесено зміни до частини третьої ст. 119 КЗпП, відповідно до яких було виключено положення щодо збереження заробітної плати працівникам, призваним на військову службу під час мобілізації, на особливий період. Відтак з 19.07.2022 ОСОБА_1 було припинено нарахування та виплату середньої заробітної плати (а.с. 18).

Державна судова адміністрація України, у відповідь на адвокатський запит від 23.09.2022 повідомила представника позивача, що відповідно до ст. 148 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", ДСА України здійснює функції головного розпорядника коштів Державного бюджету країни щодо фінансового забезпечення, зокрема, місцевих та апеляційних судів. У свою чергу, Господарський суд Житомирської області є розпорядником бюджетних коштів нижчого рівня, який відповідно до затверджених бюджетних асигнувань уповноважений на взяття бюджетних зобов`язань та здійснення платежів. зокрема, нараховує та виплачує суддівську винагороду суддям (а.с. 20).

Звертаючись до суду з позовною заявою, позивач вважає, що його права в частині ненарахування суддівської винагороди за спірний період є порушеними, а тому підлягають судовому захисту.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно вимог статті 126 Конституції України незалежність і недоторканність судді гарантуються Конституцією і законами України.

Статтею 130 Конституції України визначено, що держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Відповідно до частини першої статті 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів "№1402-VIII від 02.06.2016 (далі - Закон №1402-VIII), суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з частиною другою статті 135 Закону №1402-VIII суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

Пунктом 1 частини третьої статті 135 Закону №1402-VIII встановлено базовий розмір посадового окладу судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року

Згідно з частинами четвертою та п`ятою статті 135 Закону №1402-VIII до базового розміру посадового окладу, визначеного частиною третьою цієї статті, додатково застосовуються такі регіональні коефіцієнти: 1) 1,1 якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше сто тисяч осіб; 2) 1,2 якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше п`ятсот тисяч осіб; 3) 1,25 якщо суддя здійснює правосуддя у суді, що розташований у населеному пункті з кількістю населення щонайменше один мільйон осіб. Суддям виплачується щомісячна доплата за вислугу років у розмірі: за наявності стажу роботи більше 3 років 15 відсотків, більше 5 років 20 відсотків, більше 10 років 30 відсотків, більше 15 років 40 відсотків, більше 20 років 50 відсотків, більше 25 років 60 відсотків, більше 30 років 70 відсотків, більше 35 років 80 відсотків посадового окладу.

З аналізу частини другої статті 130 Конституції України та частини першої статті 135 Закону №1402-VIII вбачається, що розмір суддівської винагороди встановлюється виключно Законом України "Про судоустрій і статус суддів", що узгоджується з принципом незалежності судді, який відповідно до пунктів 7, 8 частини п`ятої статті 48 Закону №1402-VIII забезпечується окремим порядком фінансування та організаційного забезпечення діяльності судів, установленим законом і належним матеріальним та соціальним забезпеченням судді.

Згідно з частиною десятою статті 135 Закону №1402-VIII суддя, який не здійснює правосуддя (крім випадків тимчасової непрацездатності, перебування судді у щорічній оплачуваній відпустці), не має права на отримання доплат до посадового окладу.

Норми статті 119 КЗпП України (у редакції, чинній на час призову позивача на військову службу) та пункт 3 розділу 2 рішення Ради суддів України від 14.03.2022 №10 (у початковій редакції) не містили поняття «суддівська винагорода», а використовували поняття «середній заробіток».

З огляду на вищенаведене, на підставі поіменного списку військовозобов`язаних, які призвані і відібрані ІНФОРМАЦІЯ_2 від 27.04.2022 №518 та довідки ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) від 27.04.2022 №12/37, з урахуванням положень Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», Указу Президента України від 24.02.2022 №69/2022 «Про загальну мобілізацію», статті 119 КЗпП України, наказом Господарського суду Житомирської області від 27.04.2022 №68-к «Про увільнення від роботи ОСОБА_1 у зв`язку із призовом на військову службу під час мобілізації на особливий період », з 09.03.2022 позивача було увільнено від роботи з 27.04.2022 у зв`язку з призовом на військову службу під час мобілізації на особливий період зі збереженням за ним місця роботи, посади і середнього заробітку на період проходження військової служби (а.с. 72).

Як вбачається з довідки Господарського суду Житомирської області від 29.09.2022 №05-38/75/2022, суддівська винагорода позивача за період з 27 квітня 2022 року по 19 липня 2022 року виплачена у розмірі середньої заробітної плати (а.с. 19).

Суд зазначає, що наказ №68-к від 27.04.2022 є актом індивідуального характеру і саме з моменту набрання чинності Законом №2352-ІХ (яким внесені зміни до частини третьої статті 119 КЗпП України в частині збереження за працівниками, прийнятими на військову службу за призовом під час мобілізації, лише місця роботи (посади), тобто без збереження середнього заробітку), вказаний наказ вважається таким, що вичерпав свою дію його виконанням. Оскільки змінилось правове регулювання, яке слугувало підставою для видачі (прийняття) оскаржуваного наказу, то саме з цієї дати зазначений організаційно-розпорядчий акт відповідачем правомірно визнано таким, що втратив чинність.

Таким чином, починаючи з 27.04.2022 та до 18.07.2022 Господарський суд Житомирської області здійснював нарахування та виплату позивачу середнього заробітку як судді, увільненому від роботи (здійснення правосуддя) у зв`язку із призовом на військову службу під час мобілізації, у встановленому чинним законодавством порядку.

Враховуючи викладене, суд вважає, що позивачу суддівська винагорода, як судді Господарського суду Житомирської області у період із 27.04.2022 по 19.07.2022 була виплачена у розмірі, визначеному з урахуванням частини десятої статті 135 Закону №1402-VIII, а тому позовні вимоги в цій частині є безпідставними та не підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог за період з 19.07.2022, суд зазначає наступне.

З матеріалів справи вбачається, що з 19.07.2022 позивачу не виплачується не лише середній заробіток, а й суддівська винагорода, та листом від 29.09.2022 №05-40/7565/22 Господарський суд Житомирської області повідомив позивача про відсутність підстав для нарахування та виплати суддівської винагороди з 19.07.2022.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Згідно з частиною першою статті 135 Закону №1402-VIII суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до частини другої статті 135 Закону №1402-VIII суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

Пунктом 1 частини третьої статті 135 Закону №1402-VIII передбачено, що базовий розмір посадового окладу судді становить: судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

За приписами частини п`ятої статті 135 Закону №1402-VIII суддям виплачується щомісячна доплата за вислугу років у розмірі: за наявності стажу роботи більше 3 років - 15 відсотків, більше 5 років - 20 відсотків, більше 10 років - 30 відсотків, більше 15 років - 40 відсотків, більше 20 років - 50 відсотків, більше 25 років - 60 відсотків, більше 30 років - 70 відсотків, більше 35 років - 80 відсотків посадового окладу.

Згідно з частиною десятою статті 135 Закону №1402-VIII суддя, який не здійснює правосуддя (крім випадків тимчасової непрацездатності, перебування судді у щорічній оплачуваній відпустці), не має права на отримання доплат до посадового окладу.

При вирішенні цього спору суд також враховує висновки щодо застосування норм права, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.11.2022 у справі №990/4/2, які полягають у такому.

Під час здійснення правосуддя існують випадки, коли за певних умов суддя не може здійснювати правосуддя. Такі випадки поділяються на дві категорії.

До першої категорії належать випадки, коли нездійснення правосуддя обумовлене поведінкою самого судді, зокрема відсторонення судді від посади у зв`язку з притягненням до кримінальної відповідальності, при проведенні кваліфікаційного оцінювання та застосування до судді дисциплінарного стягнення у виді тимчасового відсторонення від здійснення правосуддя.

Друга категорія охоплює випадки, коли суддя не здійснює правосуддя через обставини, що не залежать від нього особисто або не обумовлені його поведінкою. Наприклад, припинення роботи суду у зв`язку з військовими діями, стихійним лихом, нездійснення суддею правосуддя у разі ліквідації, реорганізації суду, перебуванням судді у відрядженні, тимчасова непрацездатність, перебування у різного роду відпустках (основна, додаткова, соціальна), у зв`язку з мобілізацією відповідно до вимог Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Відповідно до статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Держава в свою чергою забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів; розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій (стаття 130 Основного Закону України).

Судді здійснюють правосуддя шляхом реалізації судової влади в межах повноважень, якими вони наділені відповідно до Основного Закону України та закону про судоустрій. Судді виконують свої обов`язки на професійній основі, мають однаковий юридичний статус, основу якого становлять спільні елементи, незалежно від місця суду в системі судоустрою чи від адміністративної посади, яку суддя обіймає в суді. Однаковість юридичного статусу усіх суддів обумовлена, зокрема, наявністю єдиного порядку набуття статусу судді, сукупністю прав та обов`язків судді, єдністю юридичних гарантій, які надають суддям можливість бути неупередженими, об`єктивними, безсторонніми та незалежними. Із набуттям статусу судді пов`язане й набуття передбачених Конституцією та законами України гарантій незалежності, на чому неодноразово наголошував Конституційний Суд України у своїх рішеннях.

Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 03.06.2013 №3-рп/2013 зазначав: «Визначені Конституцією та законами України гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу...Такими гарантіями є надання їм за рахунок держави матеріального забезпечення (суддівська винагорода, пенсія, щомісячне довічне грошове утримання тощо)...» (абзац п`ятий підпункту 2.2 пункту 2 мотивувальної частини).

Невід`ємним елементом статусу суддів, зокрема, є надання їм за рахунок держави матеріального забезпечення. У більшості випадків, коли суддя не здійснює правосуддя (окрім випадків застосування до судді дисциплінарного стягнення), йому (судді) виплачується суддівська винагорода. Отримання від держави матеріального забезпечення, зокрема суддівської винагороди, нерозривно пов`язує цю особу з її статусом судді.

Суд при вирішенні цієї справи враховує також рішення Конституційного Суду України від 04.12.2018 №11-р/2018, яким, зокрема, визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення частини десятої статті 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року №2453-VI у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12 лютого 2015 року №192-VIII, за яким «суддя, який не здійснює правосуддя (крім випадків тимчасової непрацездатності, перебування судді у щорічній оплачуваній відпустці), не має права на отримання доплат до посадового окладу», для цілей застосування окремих положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 2 червня 2016 року №1402-VIII, зі змінами, а саме:

- частини першої статті 55 щодо нездійснення суддею правосуддя у зв`язку з неможливістю здійснення правосуддя у відповідному суді, припиненням роботи суду у зв`язку зі стихійним лихом, військовими діями, заходами щодо боротьби з тероризмом або іншими надзвичайними обставинами та з неприйняттям, з незалежних від судді причин, у встановлені строки рішення про його відрядження до іншого суду;

- частини восьмої статті 56, частин першої, другої статті 89 щодо нездійснення суддею правосуддя у зв`язку з обов`язковим проходженням підготовки у Національній школі суддів України для підтримання кваліфікації;

- частини третьої статті 82, частин шостої, сьомої статті 147 щодо нездійснення суддею правосуддя у зв`язку з неприйняттям, з незалежних від судді причин, у встановлені строки рішення про переведення судді на посаду судді до іншого суду того самого або нижчого рівня у випадках реорганізації, ліквідації або припинення роботи суду, в якому такий суддя обіймає посаду судді».

При цьому, у рішенні Конституційного Суду України від 04.12.2018 №11-р/2018 зазначено, що питання оплати праці судді, зокрема отримання чи неотримання ним доплат до посадового окладу, в одних випадках нездійснення ним правосуддя законодавчо врегульовані, а саме: відсторонення судді від посади у зв`язку з притягненням до кримінальної відповідальності, тимчасове відсторонення від здійснення правосуддя у випадку застосування до судді дисциплінарного стягнення, відрядження судді для роботи у Вищій раді правосуддя, Вищій кваліфікаційній комісії суддів України (у разі призначення судді членом цих органів), Раді суддів України, а також за заявою судді відрядження для роботи у Національній школі суддів України, мобілізація. Щодо інших випадків, коли суддя не здійснює правосуддя, зокрема з незалежних від нього причин або через обставини, що не обумовлені його поведінкою, відповідного законодавчого регулювання немає, а отже, за положенням частини десятої статті 133 Закону № 2453 у редакції Закону №192 у таких випадках суддя не має права на отримання доплат до посадового окладу.

Проте, якщо позбавлення судді права на отримання доплат до посадового окладу може бути визнане доцільним та виправданим, зокрема, у випадку притягнення його до кримінальної чи дисциплінарної відповідальності, наслідком якого є відсторонення судді від посади чи від здійснення правосуддя, то позбавлення судді цього права, коли він не здійснює правосуддя через обставини, що не залежать від нього особисто або не обумовлені його поведінкою, як випливає зі змісту положення частини десятої статті 133 Закону №2453 у редакції Закону №192, є несправедливим, невиправданим та необґрунтованим. Застосований законодавцем у положенні частини десятої статті 133 Закону №2453 у редакції Закону №192 підхід до об`єднання усіх випадків, коли суддя, який не здійснює правосуддя, не має права на отримання доплат до посадового окладу, не можна визнати виправданим, справедливим та домірним, оскільки такий підхід не враховує особливостей кожної категорії підстав нездійснення правосуддя, ступеня обумовленості таких підстав поведінкою судді та інших законодавчо визначених обставин, а отже, невиправдано призводить до звуження обсягу гарантій незалежності суддів у виді зниження рівня їх матеріального забезпечення.

Крім того, Рада суддів України у рішенні від 19.04.2019 №21 «Про право суддів здійснювати правосуддя після спливу строку відсторонення та на отримання доплат до посадового окладу з дня ухвалення Рішення Конституційним Судом України від 04.12.2018 № 11-р/2018» висловила позицію про те, що суддя, який не здійснює правосуддя через обставини, що не залежать від нього особисто або не обумовлені його поведінкою, має право на отримання доплат до посадового окладу з дня ухвалення Рішення Конституційним Судом України від 04 грудня 2018 року №11-р/2018 у справі №1-7/2018(4062/15).

Отже, з урахуванням конституційних гарантій незалежності суддів, пріоритетності норм Конституції України та Закону №1402-VIII над іншими нормами законодавства, суд дійшов висновку, що з 19.07.2022 (тобто, з моменту набрання чинності Законом №2352-ІХ, яким внесені зміни до частини третьої статті 119 КЗпП України в частині збереження за працівниками, прийнятими на військову службу за призовом під час мобілізації, лише місця роботи і посади, але без збереження середнього заробітку) суддям, увільненим від виконання обов`язків з відправлення правосуддя у зв`язку із призовом на військову службу під час мобілізації, суддівська винагорода має виплачуватися у повному обсязі.

Зважаючи на те, що суддя Господарського суду Житомирської області ОСОБА_1 не здійснює правосуддя внаслідок проходженням військової служби у Збройних Силах України, виконує конституційний обов`язок із захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, беручи до уваги конституційні гарантії незалежності суддів, пріоритетності норм Конституції України та Закону України "Про судоустрій і статус суддів" над іншими нормами законодавства України, суд дійшов висновку, що позивачу підлягає виплаті суддівська винагорода у повному обсязі.

Отже, позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Суд звертає увагу на ту обставину, що в матеріалах адміністративної справи відсутні доказів, що 17.10.2022 позивачу було нараховано та виплачену суддівську винагороду.

Разом з тим, суд зауважує, що захисту підлягає лише порушене право, а не те, яке може бути порушено у майбутньому.

З огляду на викладене, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню без зазначення кінцевої дати, оскільки відповідачем не надано до суду доказів, що спірні правовідносини є триваючими.

Щодо вимоги встановити звернення рішення суду до негайного виконання на підставі п.1 ч.2 ст. 371 КАС України

У відповідності до пункту 2 частини першої статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України, негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України суд, який ухвалив рішення, за заявою учасників справи або з власної ініціативи може ухвалою в порядку письмового провадження або зазначаючи про це в рішенні звернути до негайного виконання рішення, у разі стягнення всієї суми боргу при присудженні платежів, визначених пунктами 1 і 2 частини першої цієї статті.

З аналізу вищевикладеного випливає, що негайно виконуються рішення про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць, тобто умовою для негайного виконання судового рішення є задоволення вимог позивача про стягнення певної суми заробітної плати, з якої можна виокремити її місячний розмір.

Враховуючи наведені норми слід відмовити позивачу у зверненні рішення суду до негайного виконання.

Щодо судових витрат.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, тому судові витрати відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України в частині судового збору розподілу не підлягають.

Водночас статтею 132 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат пов`язаних з розглядом справи, належать, в тому числі, витрати на професійну правничу допомогу.

За змістом положень статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співрозмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Таким чином, при визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, до предмета доказування у питанні компенсації понесених у зв`язку з розглядом справи витрат на правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом в постанові від 15.03.2019 по справі №826/7778/17.

У постанові від 24.01.2019 у справі №910/15944/17 Верховний Суд зауважив, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

На підтвердження витрат на правову допомогу в розмірі 15000 грн представник позивача надав:

- договір №20/09-ДН-АО від 20.09.2022 про надання правової допомоги;

- заяву №1-ДН від 20.09.2022 на надання юридичних послуг за договором про надання правничої допомоги №20/09-ДН-АО від 20.09.2022. У п. 2.1 заявки №1-ДН вказано, що вартість надання послуг згідно цієї заявки обраховується у формі гонорару успіху та складає 15000,00 грн (а.с. 39);

- акт №1-ДН приймання юридичних послуг згідно договору про надання правової допомоги №20/09-ДН-АО від 20.09.2022 та заявки №1-ДН від 20.09.2022 (а.с. 40).

Відповідно до пунктів 1, 2 частини 1 статті 19 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" видами адвокатської діяльності є, зокрема: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру.

Частиною шостою статті 134 КАС України передбачено, що у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до ч.7 ст.134 КАС України, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Суд звертає увагу, що відповідач був обізнаний про наявність клопотання про стягнення судових витрат на правничу допомогу в розмірі 15000,00 грн, проте клопотання про необґрунтованість їх розміру не подавав та у відзиві на позовну заяву не заявлено щодо зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката.

Згідно вимог ч. 3 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

З огляду на зміст спірних правовідносин та їх правове регулювання, суд дійшов висновку, що з огляду на зміст та обсяг наданих послуг, а також часткове задоволення позовних вимог судом, слід стягнути на користь позивача 7500 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Частиною першою та другою статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Положеннями статті 90 КАС України визначено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Керуючись статтями 9, 72-77, 90, 242-246, 255, 258 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП/ЄДРПОУ: НОМЕР_2 ) до Господарського суду Житомирської області, (майдан Путятинський 3/65, м.Житомир, 10002, РНОКПП/), Державної судової адміністрації України (вул. Липська, 18/5, м.Київ, 01601, РНОКПП/) про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії, - задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Господарського суду Житомирської області щодо невиплати судді Господарського суду Житомирської області ОСОБА_1 з 19.07.2022 суддівської винагороди.

Зобов`язати Господарський суд Житомирської області здійснити нарахування та виплату судді Господарського суду Житомирської області ОСОБА_1 з 19 липня 2022 року суддівську винагороду з відрахуванням відповідних податків та інших обов`язкових платежів.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Господарського суду Житомирської області на користь ОСОБА_1 документально підтверджені судові витрати у сумі 7500 ( сім тисяч п`ятсот ) гривень 00 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.В. Лавренчук