Справа № 380/1818/22
Суддя: Сакалош Володимир Миколайович
Дата ухвалення: 2023-01-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа № 380/1818/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 січня 2023 року

м. Львів

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Сакалоша В.М. розглянув за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Львівського державного університету внутрішніх справ про визнання протиправною бездіяльність, зобов`язання вчинити дії,-

в с т а н о в и в:

на розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Львівського державного університету внутрішніх справ, з вимогами:

-визнати протиправною бездіяльність Львівського державного університету внутрішніх справ щодо незарахування позивачу (Олександру КОНДРАТЮКУ) до вислуги років, у тому числі і для призначення пенсії, служби в органах внутрішніх справ, поліції, періоду з 07.11.2015 по 03.03.2016 роботи на посаді професора кафедри оперативно-розшукової діяльності факультету № 2 Львівського державного університету внутрішніх справ;

-визнати протиправною бездіяльність Департаменту персоналу МВС України щодо не зарахування позивачу (Олександру КОНДРАТЮКУ) до вислуги років, у тому числі і для призначення пенсії, служби в органах внутрішніх справ, поліції, періоду з 07.11.2015 по 03.03.2016 роботи на посаді професора кафедри оперативно-розшукової діяльності факультету № 2 Львівського державного університету внутрішніх справ;

- зобов`язати Львівський державний університет внутрішніх справ зарахувати позивачу (Олександру КОНДРАТЮКУ) до вислуги років, у тому числі і для призначення пенсії, службу в органах внутрішніх справ, поліції, період роботи на посаді професора кафедри оперативно-розшукової діяльності факультету № 2 Львівського державного університету внутрішніх справ з 07.11.2015 по 03.03.2016;

-зобов`язати Львівський державний університет внутрішніх справ (із врахуванням до вислуги років поліцейського періоду з 07.11.2015 по 03.03.2016 роботи на посаді професора кафедри оперативно-розшукової діяльності факультету № 2 Львівського державного університету внутрішніх справ встановити позивачу (Олександру КОНДРАТЮКУ) надбавку за вислугу років в розмірі 50% та здійснити перерахунок і виплату розміру невиплаченої суми надбавки за попередні періоди з моменту досягнення позивачем 25 років календарної вислуги поліцейським (з 1 вересня 2021 року);

-зобов`язати Департамент персоналу МВС України враховувати прийняте судове рішення при наданні відповідних роз`яснень та відповідей по аналогічних випадках з метою унеможливлення введення в оману, а відтак і умисного порушення прав поліцейських, відряджених до закладів освіти із специфічними умовами навчання;

-зобов`язати Львівський державний університет внутрішніх справ враховувати прийняте судове рішення при наданні відповідних роз`яснень, відповідей, обчисленні стажу роботи по аналогічних випадках з метою унеможливлення введення в оману, а відтак і умисного порушення прав поліцейських, відряджених до закладів освіти із специфічними умовами навчання.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що проходив службу в органах внутрішніх справ та після ліквідації міліції виявив бажання продовжувати службу у рядах Національної поліції, зокрема шляхом переводу до Львівського державного університету внутрішніх справ (далі по тексту ЛьДУВС) на посаду професору кафедри оперативно-розшукової діяльності факультету №2, за строковим трудовим договором по 31 серпня 2016 року. Позивач вказав, що відповідачем протиправно відмовлено у зарахуванні до стажу служби у поліції період роботи з 07.11.2015 по 03.03.2016 у ЛьДУВС, оскільки, як вважає відповідач, у зазначений період позивач не працювала у лавах поліції. Позивач стверджує, що оскільки він з 07.11.2015 набув статусу поліцейського відрядженого до навчального закладу із залишенням на службі, а ЛьДУВС входить до сфери управління МВС України, то він має право на зарахування до стажу служби роботу у вказаному вищому навчальному закладі з 07.11.2015 по 03.03.2016. На думку позивача, визначення його стажу служби в поліції як 25 років здійснено із порушенням чинного законодавства.

Ухвалою судді від 28.01.2022 позовну заяву залишено без руху та встановлено десятиденний строк для усунення недоліків позовної заяви з дня одержання цієї ухвали шляхом подання до канцелярії суду чи надіслання на адресу суду (79018, м. Львів, вул. Чоловського, 2).

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 21.02.2022 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення учасників справи.

Відповідач правом на подання відзиву передбаченим статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України не скористався, свою позицію стосовно позову не висловив. Про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження повідомлений належним чином, оскільки ухвалу про відкриття провадження скеровано на офіційну електронну адресу відповідача, вказану у позовній заяві.

Відповідно до ч. 4 ст. 159 КАС України, оскільки суб`єкт владних повноважень не подав відзиву на позов без поважних причин, суд кваліфікує це як визнання позову.

Частиною 6 ст. 162 КАС України передбачено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

Як вбачається з матеріалів адміністративної справи, позивач ОСОБА_1 , проходив службу в органах внутрішніх справ з 01.09.1996 до 06.11.2015.

Згідно відомостей про роботу, трудова книжка НОМЕР_1 , позивач ( ОСОБА_2 ):

01.09.1996 прийнятий на службу в органи внутрішніх справ (наказ ЛІВО при НАВС № 94 о/с від 20.08.1996 р.);

06.11.2015 звільнений з органів внутрішніх справ 07.11.2015 р. (наказ ЛьвДУВС № 803 о/с від 06.11.2015);

07.11.2015 прийнятий на посаду професора кафедри оперативно- розшукової діяльності факультету № 2, за строковим трудовим договором по 31 серпня 2016 року (наказ ЛьвДУВС № 830 о/с від 11.11.2015);

04.03.2016 р. прийнятий на службу в Національну поліцію (наказ ЛьвДУВС № 106 о/с від 04.03.2016).

У спірний перехідний період (з 07.11.2015 по 03.03.2016) позивач продовжував працювати на посаді професора кафедри оперативно-розшукової діяльності факультету № 2 ЛьвДУВС.

Львівський державний університету внутрішніх справ знаходиться в сфері управління Міністерства внутрішніх справ України, листом від 05.01.2021 року позивач звернувся до Міністра внутрішніх справ України Арсена Авакова, з приводу роз`яснити чи буде період з 07.11.2015 по 03.03.2016 його роботи на посаді професора кафедри оперативно-розшукової діяльності факультету № 2 Львівського державного університету внутрішніх зарахований до стажу роботи (вислуги років) поліцейського.

04.02.2021 з Департаменту персоналу МВС України (за дорученням Міністра внутрішніх справ України) надійшла відповідь на звернення про те, що, «оскільки позивач перебуває на службі в поліції, а отож при звільненні зі служби та зверненні в установленому порядку за призначенням пенсії за вислугу років Закон не передбачає зарахування Вам (йому) до вислуги років час безперервної роботи з 07.11.2015 по 03.03.2016 на посаді професора кафедри оперативно-розшукової діяльності факультету № 2 ЛьДУВС».

Рапортом від 16.02.2021 року позивач звернувся до одного із керівників ЛьДУВС, який відповідає за роботу підрозділу кадрового забезпечення, працівники якого, зокрема, формують необхідні документи для подачі в Пенсійний фонд України, з проханням письмово повідомити про його вислугу років у календарному та пільговому обчисленні станом на 01.02.2021 року та окремо проінформувати чи буде період з 07.11.2015 по 03.03.2016 його роботи на посаді професора кафедри оперативно-розшукової діяльності факультету № 2 ЛьДУВС зарахований до стажу роботи (вислуги років) поліцейського.

Листом ЛьДУВС від 16.03.2021 р. № 19/6 позивача письмово проінформовано про те, що робота з 07.11.2015 по 03.03.2016 не підлягає зарахуванню до стажу служби в поліції, а відтак і не підлягає зарахуванню до вислуги років для призначення пенсії.

Позивач, не погоджуючи з тим, що відповідачем протиправно відмовлено у зарахуванні до стажу роботи в поліції період з 07.11.2015 року по 03.03.2016 року та через неправильне нарахування грошового забезпечення перед звільненням, звернувся до суду із даним позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спірні відносини регулюються Законами України від 20.12.1990 №565-ХІІ "Про міліцію" (далі - Закон №565-ХІІ) та від 02.07.2015 №580-VIІI "Про Національну поліцію" (далі - Закон №580-VIІI), а також Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 №114 (далі - Положення).

Статтею 18 Закону № 565-ХІІ передбачено, що порядок та умови проходження служби в міліції регламентуються Положенням про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ, затвердженим Кабінетом Міністрів України.

На час розгляду даної адміністративної справи Закон України № 565-ХІІ втратив чинність, у зв`язку з набранням чинності законної сили Законом України №580-VIІI.

Так, відповідно до ст. 1 Закону №580-VIІI, національна поліція України - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку. Діяльність поліції спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України згідно із законом.

Відповідно до п.1 Розділу XI "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №580-VIІI він набирає чинності через три місяці з дня, наступного за днем його опублікування.

Пунктом 8 розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону №580-VIІI встановлено, що з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.

Порядок призначення на посади поліцейських працівників міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, визначений у пункті 9 розділу XI "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 580-УІІІ.

Так, працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування нього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції.

Вказані в цьому пункті особи можуть бути звільнені зі служби в органах внутрішніх справ до настання зазначеного в цьому пункті терміну на підставах, визначених Положенням про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ.

Відповідно до п. 64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік): через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі (пп. г); у зв`язку з переходом у встановленому порядку на роботу (службу) в інші міністерства, центральні органи виконавчої влади, установи, організації (пп. з).

28 грудня 2015 року набрав чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв`язку з прийняттям Закону України "Про Національну поліцію" відповідно до абзацу 3 частини третьої Прикінцевих та перехідних положень якого передбачено, що працівники міліції, які станом на 06 листопада 2015 року працювали у вищих навчальних закладах із специфічними умовами навчання, що належать до сфери управління Міністерства внутрішніх справ України, і виявили бажання проходити службу в Національній поліції на посадах, що заміщуються поліцейськими у таких навчальних закладах, можуть бути прийняті па службу до Національної поліції за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним Законом України "Про Національну поліцію", шляхом видання керівниками цих навчальних закладів (а стосовно керівників таких закладів - Міністром внутрішніх справ України) наказів про призначення на відповідні посади, що заміщуються поліцейськими. Зазначені особи набувають статусу поліцейських, відряджених до таких навчальних закладів із залишенням на службі в Національній поліції, і проходять службу в Національній поліції відповідно до Закону України "Про Національну поліцію".

Таким чином, працівник набуває статусу поліцейського, відрядженого до відповідного навчального закладу та залишається на службі в Національній поліції за умови, що станом на 06.11.2015 року така особа працювала у вищому навчальному закладі, що належить до сфери управління Міністерства внутрішніх справ України та виявила бажання проходити службу в Національній поліції на посадах, що заміщуються поліцейськими у таких навчальних закладах, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним Законом України "Про Національну поліцію".

Вказана правова позиція узгоджується з правовою позицією Верховного суду України, яка викладена в постанові від 11.07.2018 року по справі № 804/157/17.

Указом Президента України №691/2015 від 09 грудня 2015 року визначено перелік посад, які можуть бути заміщені поліцейськими в органах, установах та організаціях. В цьому переліку наявні, зокрема, вищі учбові заклади, що належать до сфери управління МВС України.

Так, засновником та органом управління Львівського державного університету внутрішніх справ є МВС України, а університет знаходиться у сфері управління Міністерства внутрішніх справ України, що підтверджується статутом Львівського державного університету внутрішніх справ,.

Доказів на спростування вказаних обставин відповідачем до суду не надано.

Як вбачається із записів в послужному списку ОСОБА_1 , з 06.11.2015 року позивач згідно з. п. 9 розділу ХІ Закону України "Про Національну поліцію" та відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом ОВС звільнений у запас Збройних сил за п. 64 "з", у зв`язку з переходом у встановленому законом порядку на роботу (службу) в інші міністерства, центральні органи виконавчої влади (установи, організації).

При цьому, 07.11.2015 року позивач у зв`язку з прийняттям Закону України "Про Національну поліцію" та з метою залишення на службі в Національній поліції реалізував своє право та звернувся до Львівського державного університету внутрішніх справ із заявою про призначення на посаду професора кафедри оперативно-розшукової діяльності факультету № 2 Львівського державного університету внутрішніх справ.

Відповідно до запису в послужному списку, ОСОБА_1 07.11.2015 року призначено на посаду професора кафедри оперативно-розшукової діяльності факультету № 2 Львівського державного університету внутрішніх справ за переведенням, згідно наказу ЛьДУВС від 11.12.2015 року № 830.

Таким чином, підсумовуючи вищезазначене, враховуючи те, що ОСОБА_1 станом на 06.11.2015 року працювала у вищому навчальному закладі, що належить до сфери управління Міністерства внутрішніх справ України та, виявивши бажання проходити в подальшому службу в Національній поліції на посадах, що заміщуються поліцейськими у таких навчальних закладах, у законодавчо встановлений строк реалізував своє право та подав заяву про перехід у встановленому законом порядку на роботу до навчального закладу, який належить до сфери управління Міністерства внутрішніх справ України, в результаті чого ОСОБА_1 було призначено на посаду професора кафедри оперативно-розшукової діяльності факультету № 2 Львівського державного університету внутрішніх справ за переведенням, то суд доходить висновку, що позивач набував статусу поліцейського, відрядженого до відповідного навчального закладу та залишився на службі в Національній поліції, а тому до стажу роботи позивача, як поліцейського, слід також зарахувати період роботи у ЛьДУВС з 07.11.2015 року по 03.03.2016 року.

Окрім того, як вбачається із запису в послужному списку ОСОБА_1 відповідно до ч. 15 розділу ХІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про Національну поліцію" період роботи на посаді професора кафедри оперативно-розшукової діяльності факультету № 2 ЛьДУВС з 07.11.2015 року по 03.03.2016 року підлягає зарахуванню до вислуги років відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення військовослужбовців та осіб начальницького і рядового складу ОВС", а тому на позивача розповсюджуються положення Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб".

Вирішуючи справу по суті, суд також враховує, що відповідно до правової позиції Європейського суду у справі "Yvonne van Duyn v. Home Office" (Case 41/74 van Duyn v. Home Office) принцип юридичної визначеності означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатися на зобов`язання, взяті державою, навіть якщо такі зобов`язання містяться у законодавчому акті, який загалом не має автоматичної прямої дії. Така дія зазначеного принципу пов`язана з іншим принципом - відповідальності держави, який полягає у тому, що держава не може посилатися на власне порушення зобов`язань для запобігання відповідальності. При цьому, якщо держава чи будь-який її орган схвалили певну концепцію, така держава чи орган вважатимуться такими, що діють протиправно, якщо вони відступлять від такої політики чи поведінки, оскільки схвалення такої політики чи поведінки дало підстави для виникнення обґрунтованих сподівань у осіб (юридичних чи фізичних) стосовно додержання державою чи органом публічної влади такої політики чи поведінки.

Таким чином, якщо держава задекларувала певні правила поведінки при вивільненні працівників міліції (зокрема, створення територіальних органів впродовж місяця, з дня набрання чинності згаданим Законом), то вона зобов`язана вжити всіх заходів для забезпечення реалізації цих правил.

В іншому випадку, що має місце у спірних правовідносинах, держава не може посилатися на власне порушення зобов`язань для запобігання відповідальності.

Згідно з Конституцією України та Законом України "Про міжнародні договори і угоди", чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

17 липня 1997 року Україна прийняла Закон України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції" за №475/97-ВР.

Пунктом 1 цього Закону визначено, що Україна повністю визнає на своїй території дію статті 25 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року щодо визнання компетенції Європейської комісії з прав людини приймати від будь-якої особи, неурядової організації або групи осіб заяви на ім`я Генерального Секретаря Ради Європи про порушення Україною прав, викладених у Конвенції, та статті 46 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції.

23 лютого 2006 року Верховна Рада України прийняла Закон України "Про виконання та застосування практики Європейського суду з прав людини". Згідно з цим законом, при розгляді справ судами України, Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) та практика Європейського суду з прав людини повинні використовуватися як джерела права. Дане положення спрямоване на реалізацію вищевказаної конституційної норми і норм Закону України "Про міжнародні договори та угоди".

Відтак, Конвенція є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України. При цьому на законодавчому рівні діє принцип примату норм міжнародного права у випадку, якщо вони суперечать нормам національного законодавства України.

Таким чином, норми Конвенції та практика Європейського суду з прав людини повинні застосовуватися національними судами, так само, як внутрішнє законодавство, і як норми прямої дії.

Частиною 1 статті 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Так, в справі "Будченко проти України" у своїх зауваженнях заявник доводив, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини концепція "майна" не обмежувалась існуючим майном, але також могла охоплювати активи, включаючи вимоги, стосовно яких можна було би довести, що заявник принаймні мав "законні сподівання" щодо отримання можливості ефективного володіння правом на власність (див. рішення у справі "Ганс-Адам II проти Німеччини". Суд нагадав, що якщо у Договірній державі є чинне законодавство, яким виплату коштів передбачено як право на соціальні виплати (обумовлені чи не обумовлені попередньою сплатою внесків), таке законодавство має вважатися таким, що передбачає майнове право, що підпадає під дію статті 1 Першого протоколу, відносно осіб, які відповідають її вимогам. У цій справі заявник працював у гірничій промисловості приблизно тринадцять років. Чинне на час подій законодавство звільняло його від оплати за спожиту електроенергію та природний газ. Суд зазначає, що право заявника на таке звільнення було підтверджено національними органами влади та, зокрема, національними судами. Отже, заявник мав визнаний майновий інтерес за статтею 1 Першого протоколу. Суд також зазначав, що, тим не менш, у задоволенні вимог заявника щодо звільнення його від сплати було відмовлено, оскільки не існувало механізму реалізації відповідного законодавчого положення, а це становить втручання у право заявника за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Суд нагадав, що найважливішою вимогою статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання органу влади у мирне володіння майном має бути законним. Цей принцип означає, що застосовні положення національного законодавства є достатньо доступними, чіткими та передбачуваними у їх застосуванні (див. рішення у справі "Бейелер проти Італії").

У справі "Кечко проти України" Суд зауважив, що скарга заявника до національних органів влади щодо періоду між 1 січня та 23 червня 1999 року базувалась на спеціальних та чинних на той період часу положеннях національного законодавства. Надбавка до заробітної плати повинна була бути виплаченою відповідно до єдиної об`єктивної умови - період часу, протягом якого заявник працював вчителем. Оскільки заявником була дотримана умова 10-річного стажу, то можна сказати, що він має якщо не право, то законні сподівання на отримання зазначених коштів.

У справі "Суханов та Ільченко проти України" Суд, який є керівним у інтерпретації закону, відповідно до обставин справи з`ясував, що скарги мають бути розглянуті відповідно до 1 статті першого Протоколу, а саме: кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які, на її думку, є необхідними для здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Окремо посилаючись на виплати соціальної допомоги, стаття 1 першого Протоколу не обмежує держав-учасників щодо наявності або конкретної форми схеми соціального захисту, або вибору типу чи розміру пільг, що надаються за цими схемами. Однак, якщо у державі - учаснику існує законодавство, що передбачає виплати у вигляді пільг на соціальне забезпечення, незважаючи на те, чи виплачуються такі пільги за певних умов або у вигляді попередніх виплат, таке законодавство має розглядатись як таке, що формує майнове право, яке гарантується статтею 1 першого протоколу для осіб, які задовольняють його вимоги. Суд визначив, що заяву заявників із вимогою виплати доплати до пенсії, яку не оскаржує відповідач, необхідно розглядати у рамках 1 статті першого протоколу. Доплата до пенсії у даному випадку може розглядатись як "майно" у розумінні відповідного положення Протоколу. Питанням залишається той факт чи заяви заявників стосовно того, що вони мають право на відповідний розмір доплати складають право власності у розумінні даного положення, і якщо так, то чи порушує невиплата доплати право власності заявників.

Водночас, Суд нагадав, що за певних обставин "законні очікування" стосовно отримання "власності" можуть гарантуватись 1 статтею першого Протоколу. Хоча, у випадках, коли заява стосується права власності, особу, якій воно гарантовано, можна вважати як таку, яка має "законні очікування", якщо у національному законодавстві існують достатні підстави для таких очікувань, наприклад якщо існує прецедент національних судів, що підтверджує їх існування (див. Копецьки проти Словаччини). Однак законні очікування не виникають у випадках, коли існує суперечливість стосовно інтерпретації та застосування національного законодавства і скарги заявників постійно відхиляються національними судами (див. Анхойзер-Буш Інк проти Португалії). Суд також відзначив, що перша і найбільш важлива вимога 1 статті першого Протоколу полягає у тому, що будь-яке втручання органів влади у право мирно володіти своїм майном має бути законним, і переслідувати законну мету "в інтересах суспільства". Будь яке втручання має бути пропорційним переслідуваній меті. Іншими словами, має бути досягнуто "справедливого співвідношення" між інтересами суспільства і вимогами щодо захисту прав людини.

Враховуючи вищенаведене, суд доходить висновку, що в розумінні пункту 1 статті 1 Протоколу №1 до Конвенції майнові права позивача перебувають у безпосередній залежності від обсягу зарахованого стажу, а тому ОСОБА_1 при подальшому перебуванні на службі в Національній поліції шляхом відрядження у вищий навчальний заклад, який знаходиться у сфері управління МВС України, після звільнення зі служби в Національній поліції, мав сподівання на врахування в стаж безперервної служби в поліції період роботи у такому вищому навчальному закладі, що, в свою чергу може вплинути на рівень підтримання певного державного соціального забезпечення.

Водночас, слід враховувати, що згідно ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Таким чином, враховуючи вищезазначені норми права та необхідність обрання найбільш ефективного та співмірного способу відновлення порушення прав та законних інтересів позивача, суд вважає, що належним способом захисту прав позивача є зобов`язання Головного управління Національної поліції в Харківській області зарахувати ОСОБА_1 в стаж безперервної служби в поліції період з 07.11.2015 року по 03.03.2016 року.

Стосовно позовних вимог про зобов`язання провести перерахунок і виплату грошового забезпечення позивачу з урахуванням 50% надбавки за стаж служби в поліції, суд зазначає, що вказані позовні вимоги задоволенню не підлягають, виходячи з наступних підстав та мотивів.

Згідно правової позиції щодо визначення стажу служби в поліції для встановлення надбавки за вислугу років, надання додаткової оплачуваної відпустки чи одноразової грошової допомоги, що висловив Верховний Суду у постанові від 19 листопада 2019 року по справі №520/903/19 вбачається, що обчислення стажу служби в поліції врегульовано статтею 78 Закону України "Про Національну поліцію", частина 2 якої містить перелік посад (періодів служби), які зараховуються до стажу служби в поліції. У пункті 32 Верховний суд зазначив: "при вирішенні питання щодо обчислення стажу служби в поліції, який дає право на встановлення поліцейському надбавки за вислугу років, надання додаткової оплачуваної відпустки слід застосовувати приписи ч.2 ст.78 Закону України "Про Національну поліцію", якою встановлено вичерпний перелік складових (посад, періодів служби) такого стажу служби в поліції".

Законом України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" (далі - Закон 2262-ХІЇ) визначено умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом.

Статтею І2 Закону 2262-ХІІ визначено осіб, які мають право на пенсійне забезпечення на умовах цього Закону. Так, в абзаці 1 статті І2 Закону 2262-ХІІ визначено, що право на пенсійне забезпечення на умовах цього Закону мають звільнені зі служби особи.

В пункті "ж" статті І2 Закону 2262-ХІІ до таких осіб віднесено державних службовців та працівників навчальних, медичних закладів та науково-дослідних установ Міністерства внутрішніх справ України або поліції з числа колишніх працівників міліції, які станом на день опублікування Закону України "Про Національну поліцію" проходили службу в органах внутрішніх справ та мали календарну вислугу не менше п`яти років і продовжили роботу в Міністерстві внутрішніх справ України або поліції (їх територіальних органах, закладах та установах) на посадах, що заміщуються державними службовцями відповідно до Закону України "Про державну службу", а в навчальних, медичних закладах та науково-дослідних установах - на будь-яких посадах.

Частиною 3 статті 17 Закону 2262-ХІІ до вислуги років осіб, зазначених у пункті "ж" статті І2 цього Закону, додатково зараховується час безперервної роботи (з дня призначення після звільнення зі служби в органах внутрішніх справ (міліції) на посадах у Міністерстві внутрішніх справ України або Національній поліції (їх територіальних органах, закладах та установах), що заміщуються державними службовцями, а в навчальних, медичних закладах та науково-дослідних установах - на будь- яких посадах.

З наведеного вбачається, що законодавець дозволив враховувати стаж роботи в навчальних закладах до стажу служби в міліції для призначення пенсії особам, які звільнилися зі служби в міліції та продовжили працювати в навчальному закладі МВС і цей стаж повинен враховуватися тільки у разі звільнення з роботи в навчальному закладі МВС на пенсію, а не для цілей збільшення розміру грошового забезпечення працюючого поліцейського чи збільшення розміру грошової допомоги при звільненні.

Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи вищевикладене, суд доходить висновку про часткове задоволення адміністративного позову ОСОБА_1 .

Витрати зі спалти судового збору підлягають розподілу відповідно до частини 3 статті 139 КАС України.

Керуючись статтями 14, 243-246, 258, 262, 293, 295-296 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

в и р і ш и в:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Львівського державного університету внутрішніх справ щодо незарахування ОСОБА_1 до вислуги років, у тому числі і для призначення пенсії, служби в органах внутрішніх справ, поліції, періоду з 07.11.2015 по 03.03.2016 роботи на посаді професора кафедри оперативно-розшукової діяльності факультету № 2 Львівського державного університету внутрішніх справ.

Визнати протиправною бездіяльність Департаменту персоналу МВС України щодо не зарахування позивачу ОСОБА_1 до вислуги років, у тому числі і для призначення пенсії, служби в органах внутрішніх справ, поліції, періоду з 07.11.2015 по 03.03.2016 роботи на посаді професора кафедри оперативно-розшукової діяльності факультету № 2 Львівського державного університету внутрішніх справ.

Зобов`язати Львівський державний університет внутрішніх справ зарахувати позивачу ОСОБА_1 до вислуги років, у тому числі і для призначення пенсії, службу в органах внутрішніх справ, поліції, період роботи на посаді професора кафедри оперативно-розшукової діяльності факультету № 2 Львівського державного університету внутрішніх справ з 07.11.2015 по 03.03.2016.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 992 (дев`ятсот дев`яносто дві) грн. 40 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Львівського державного університету внутрішніх справ ().

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення, з урахуванням п.3 розділу VІ Прикінцевих положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Сакалош В.М.