Справа № 140/16020/21
Суддя: Плахтій Наталія Борисівна
Дата ухвалення: 2023-01-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2023 року ЛуцькСправа № 140/16020/21

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого-судді Плахтій Н.Б.,

розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Другого відділу державної виконавчої служби у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів), приватного виконавця Кошарського Олександра Володимировича про визнання дій протиправними, визнання протиправною та скасування постанови,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернувся з позовом до Другого відділу державної виконавчої служби у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) (далі відповідач1, Другий ВДВС), приватного виконавця Кошарського Олександра Володимировича (далі відповідач2, приватний виконавець) про визнання протиправними дій головного державного виконавця Арсенюк О.В. у ВП №51004862 при винесенні постанови від 29.10.2021 про повернення виконавчого документу стягувачу щодо не повідомлення про продовження стягнення виконавчого збору у повному обсязі за виконавчим документом за постановою від 14.05.2016 Другого ВДВС, виданою державним виконавцем Іщенко Г.С., про стягнення з ОСОБА_1 на користь держави виконавчого збору у розмірі 158933,06 грн; про визнання протиправною та скасування постанови у ВП №67700787 від 29.11.2021 про стягнення з боржника основної винагороди, виданої приватним виконавцем Кошарським О.В.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначає, що на виконанні в Другому ВДВС перебував виконавчий лист №161/12311/14-ц, виданий Луцьким міськрайонним судом Волинської області 25.04.2016, про стягнення з ОСОБА_1 на користь AT «Укрексімбанк» коштів у сумі 1589330,62 грн (ВП №51004862).

14.05.2016 у ВП №51004862 винесено постанову про стягнення з боржника ОСОБА_1 виконавчого збору в сумі 158933,06 грн.

29.10.2021 головний державний виконавець Арсенюк О.В. у ВП №51004862 винесла постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п.1 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження» (за письмовою заявою стягувача) та постановила вивести виконавчий збір в окреме провадження.

Крім того, 29.11.2021 приватним виконавцем Кошарським О.В. у ВП №67700787 винесено постанову про стягнення з боржника основної винагороди в сумі 357571,35 грн. При цьому виконавче провадження №67700787 здійснюється на підставі виконавчого листа №161/12311/14-ц, виданого 25.04.2016 Луцьким міськрайонним судом Волинської області, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» заборгованості за кредитним договором №86706С20 від 15.08.2006 в розмірі 122471,52 швейцарських франків, що складається з суми основного боргу 115471,03 швейцарських франків, заборгованості по відсотках 6048,26 швейцарських франків, пені за прострочення основного боргу 677,96 швейцарських франків, пені за простроченими відсотками 274,27 швейцарських франків.

Позивач вказує, що при прийнятті постанови від 29.11.2021 у ВП №67700787 приватний виконавець Кошарський О.В. не врахував наявність діючої у ВП №51004862 постанови про стягнення з ОСОБА_1 на користь держави виконавчого збору у розмірі 158933,06 грн, яка була виконана на суму 2662,59 грн. Відтак, на думку позивача, на даний час відбувається одночасне стягнення з нього виконавчого збору та основної винагороди, що призводить до подвійного стягнення за одним і тим самим виконавчим документом.

Також посилається на те, що в оскаржуваній постанові приватний виконавець не навів розрахунок основної винагороди.

При цьому зазначає, що в порушення вимог Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець при винесенні постанови від 29.10.2021 про повернення виконавчого документа стягувачу не повідомив про продовження стягнення виконавчого збору.

З наведених підстав позивач просить позов задовольнити.

Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 28.12.2021 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі за вказаним позовом та ухвалено розгляд справи проводити за правилами, визначеними Розділом 2 Глави 11 «Розгляд окремих категорій термінових адміністративних справ» Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України).

У відзиві на позовну заяву Другий ВДВС проти позову ОСОБА_1 заперечив та зазначив, що 23.04.2021 на адресу відділу надійшла заява стягувача про повернення виконавчого документа стягувачу без виконання, а саме: виконавчого листа Луцького міськрайонного суду Волинської області №161/12311/14-ц від 25.04.2016 про стягнення з ОСОБА_1 в користь ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» заборгованості в розмірі 1589330,62 грн.

29.10.2021 на підставі вказаної заяви державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу керуючись п.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження».

В межах даного виконавчого провадження 17.05.2016 державним виконавцем Другого ВДВС, у зв`язку з невиконанням у добровільному порядку виконавчого листа, винесено постанову про стягнення з ОСОБА_1 на користь держави виконавчого збору в розмірі 158933,06 грн.

29.10.2021 державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження за №67321605 з примусового стягнення виконавчого збору у розмірі 158933,06 грн та зазначено про часткове погашення виконавчого збору у розмірі 2662,59 грн.

Відповідач1 вказує, що всі дії державним виконавцем вчинені відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження», а тому просить в позові ОСОБА_1 відмовити.

Відповідач2 правом подачі відзиву на позовну заяву не скористався.

Ухвалою суду від 21.01.2022 провадження у даній справі було зупинено до набрання законної сили судовим рішенням Великої Палати Верховного Суду у справі №320/6215/19 у справі за позовом ОСОБА_1 до приватного виконавця виконавчого округу Київської області Голяченка Івана Павловича про визнання протиправною і скасування постанови (а.с.73-74).

18.01.2023 провадження у справі поновлено та призначено справу до судового розгляду на 11:00 24.01.2023 (а.с.94).

В судове засідання учасники справи не прибули, подали клопотання про розгляд справи за їхньої відсутності.

Частиною дев`ятою статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Перешкод для розгляду даної справи по суті за відсутності усіх учасників справи судом не встановлено, а тому розгляд справи здійснювався у письмовому провадженні.

Дослідивши письмові докази, суд приходить до таких висновків.

Судом встановлено, що рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02.12.2014 у справі №161/12311/14-ц суд стягнув з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» 122471,52 швейцарських франків заборгованості за кредитним договором №86706С20 від 15.08.2006, що в гривневому еквіваленті становить 1585676,62 грн. Також суд стягнув з позивача судові витрати в сумі 3654 грн.

На виконання вказаного рішення суду Луцьким міськрайонним судом Волинської області 25.04.2016 видано стягувачу виконавчий лист про стягнення заборгованості за кредитним договором та судових витрат у вищевказаних сумах (а.с.49-50), який пред`явлено до виконання до Другого ВДВС.

06.05.2016 державним виконавцем Другого ВДВС Іщенко Г.С. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №51004862 за виконавчим листом від 25.04.2016 №161/12311/14-ц (а.с.53).

17.05.2016 тим же виконавцем у межах ВП №51004862 винесено постанову про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі 158933,06 грн (а.с.48,54).

29.10.2021 головним державним виконавцем Другого ВДВС Арсенюк О.В., керуючись п.1 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження», на підставі заяви АТ «Державний-експортно-імпортний банк України» про повернення виконавчого документу без виконання винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу у ВП №51004862 (а.с.46). У даній постанові державний виконавець вирішив виконавчий збір вивести в окреме провадження. При цьому зазначив, що заборгованість на користь стягувача стягнута у розмірі 12975,81 грн, виконавчий збір перераховано у розмірі 2662,59 грн.

В той же день головним державним виконавцем Другого ВДВС Арсенюк О.В. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №67321605 за виконавчим документом постановою про стягнення з позивача виконавчого збору ВП 51004862 від 14.05.2016 (а.с.62).

Вказана постанова була надіслана позивачу рекомендованим листом з повідомленням про вручення та вручена йому особисто 16.11.2021, що підтверджується списком згрупованих поштових відправлень та інформацією із сайту Укрпошти щодо перевірки статусу відстеження рекомендованого листа №060 (а.с.63, 66).

Як слідує з Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень, 29.11.2021 приватним виконавцем Кошарським О.В. відкрито виконавче провадження №67700787, у якому стягувачем є АТ «Державний-експортно-імпортний банк України», боржником ОСОБА_1

29.11.2021 приватним виконавцем Кошарським О.В. при примусовому виконанні виконавчого листа від 25.04.2016 у справі №161/12311/14-ц винесено постанову про стягнення з боржника основної винагороди ВП №67700787, пунктом 3 якої вирішено стягнути з ОСОБА_1 основну винагороду приватного виконавця у сумі 357571,35 грн.

Надаючи правову оцінку оскаржуваним постановам, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 2 червня 2016 року №1404-VIII (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частина перша статті 5 цього Закону передбачає, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Згідно із частиною першою статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, зокрема, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Частиною восьмою статті 27 цього Закону встановлено, що під час передачі виконавчого документа від органу державної виконавчої служби приватному виконавцю виконавчий збір не стягується, якщо він не був стягнутий на момент передачі.

У разі стягнення частини виконавчого збору на момент передачі виконавчого документа приватному виконавцю стягнута частина виконавчого збору поверненню не підлягає.

Відповідно до частин першої, четвертої статті 42 Закону України «Про виконавче провадження» кошти виконавчого провадження складаються з: 1) виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, або основної винагороди приватного виконавця; 2) авансового внеску стягувача; 3) стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження.

На стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження у разі необхідності примусового стягнення з боржника витрат виконавчого провадження виконавцем виноситься постанова про їх стягнення.

Статтею 45 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що розподіл стягнутих виконавцем з боржника за виконавчим провадженням грошових сум (у тому числі одержаних від реалізації майна боржника) здійснюється у такій черговості: 1) у першу чергу повертається авансовий внесок стягувача на організацію та проведення виконавчих дій; 2) у другу чергу компенсуються витрати виконавчого провадження, не покриті авансовим внеском стягувача; 3) у третю чергу задовольняються вимоги стягувача та стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків фактично стягнутої суми або основна винагорода приватного виконавця пропорційно до фактично стягнутої з боржника суми (крім виконавчих документів про стягнення аліментів); 4) у четверту чергу стягуються штрафи, накладені виконавцем відповідно до вимог цього Закону, та виконавчий збір або основна винагорода за виконавчими документами про стягнення аліментів.

Розподіл грошових сум у черговості, зазначеній у частині першій цієї статті, здійснюється в міру їх стягнення.

Основна винагорода приватного виконавця стягується в порядку, передбаченому для стягнення виконавчого збору.

Згідно з приписами частин першої - п`ятої статті 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» від 2 червня 2016 року №1403-VIII (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) за вчинення виконавчих дій приватному виконавцю сплачується винагорода.

Винагорода приватного виконавця складається з основної та додаткової.

Основна винагорода приватного виконавця залежно від виконавчих дій, що підлягають вчиненню у виконавчому провадженні, встановлюється у вигляді: 1) фіксованої суми - у разі виконання рішення немайнового характеру; 2) відсотка суми, що підлягає стягненню, або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.

Розмір основної винагороди приватного виконавця встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Основна винагорода приватного виконавця, що встановлюється у відсотках, стягується з боржника разом із сумою, що підлягає стягненню за виконавчим документом (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Якщо суму, передбачену в частині четвертій цієї статті, стягнуто частково, сума основної винагороди приватного виконавця, визначена як відсоток суми стягнення, виплачується пропорційно до фактично стягнутої суми (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Згідно з частиною сьомою статті 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» приватний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення основної винагороди, в якій наводить розрахунок та зазначає порядок стягнення основної винагороди приватного виконавця (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

На виконання приписів статті 31 цього Закону постановою Кабінету Міністрів України від 8 вересня 2016 року №643 затверджено Порядок виплати винагород державним виконавцям та їх розміри і розмір основної винагороди приватного виконавця (далі - Порядок №643).

Пунктом 19 цього Порядку визначено, що приватний виконавець, який забезпечив повне або часткове виконання виконавчого документа майнового характеру в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження», одержує основну винагороду у розмірі 10 відсотків стягнутої ним суми або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.

Так, спірні правовідносини у даній справі виникли у зв`язку зі стягненням з позивача за одним і тим же виконавчим документом виконавчого збору та винагороди приватного виконавця.

При цьому доводи позивача побудовані, головним чином, на аргументах про несправедливість подвійного стягнення винагород державному й приватному виконавцям за виконання одного й того ж виконавчого документа.

При вирішенні даного спору суд враховує правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 21.07.2022 у справі №320/6215/19, які полягають в наступному.

Аналіз положень Закону України «Про виконавче провадження» свідчить про те, що приватний виконавець здійснює примусове виконання рішень, зазначених у статті 3 цього Закону, яке розпочинає, зокрема, за заявою стягувача. У разі виконання рішень приватним виконавцем виконавчий збір не стягується. Натомість за вчинення виконавчих дій приватному виконавцю виплачується винагорода.

Водночас аналіз норм Закону України «Про виконавче провадження», які регулюють діяльність приватних виконавців, і статті 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» указує на те, що основна винагорода - це винагорода приватного виконавця за вчинення заходів примусового виконання рішення за умови, що такі заходи призвели до повного або часткового виконання рішення, та стягується з боржника в розмірі пропорційному до фактично стягнутої суми.

Наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 3 березня 2020 року у справі №260/801/19, від 10 вересня 2020 року у справі №120/1417/20-а, від 28 жовтня 2020 року у справі №640/13697/19.

Одночасно з цим, основна винагорода приватного виконавця і виконавчий збір у виконавчому провадженні, що здійснює державний виконавець, хоча й виступають формами винагороди виконавців, проте не є однаковими поняттями. Згідно з приписами статті 45 Закону України «Про виконавче провадження» спільним для цих форм винагороди є лише порядок стягнення. Що стосується підстав виникнення у приватного виконавця права на основну винагороду та розміру цієї винагороди, такі питання регулюється окремими правовими нормами.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 29 січня 2021 року у справі №640/13434/19, від 26 серпня 2021 року у справі №380/6503/20.

Крім цього, аналіз статті 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень та рішень інших органів» свідчить про те, що одночасно з відкриттям виконавчого провадження приватний виконавець повинен вирішити питання про стягнення основної винагороди і винесення постанови про стягнення основної винагороди разом з постановою про відкриття виконавчого провадження є обов`язком приватного виконавця.

Відповідна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 21 січня 2021 року у справі №160/5321/20, від 27 квітня 2021 року у справі №580/3444/20, від 3 червня 2021 року у справі №640/17286/20, від 26 серпня 2021 року у справі №380/6503/20.

Водночас саме лише існування такої постанови, винесеної одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження, не означає безумовного та гарантованого стягнення основної винагороди, не надає права приватному виконавцю стягувати визначену ним суму без здійснення фактичних дій з виконання судового рішення (пункт 52 постанови Верховного Суду від 26 травня 2022 року у справі №420/6845/18).

Також у своїй практиці Верховний Суд уже зауважував, що для правильної оцінки правомірності постанови про стягнення основної винагороди приватного виконавця, визначеної у виді відсотка, винесеної приватним виконавцем одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження, судам необхідно встановити предмет виконавчого провадження (стягнення сум чи передача майна за виконавчим документом).

Враховуючи, що на момент відкриття виконавчого провадження не завжди можливо визначити розмір фактично стягнутих сум чи остаточну вартість переданого майна за наслідками фактичного виконання приватним виконавцем, суди мають перевіряти механізм розрахунку, застосованого виконавцем при визначенні суми основної винагороди та наведеного ним у постанові про стягнення основної винагороди, винесеної одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження.

Зрештою необхідно мати на увазі, що сума основної винагороди, визначена приватним виконавцем у постанові про її стягнення, винесеній одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження, не є сумою, яка гарантовано має бути стягнута за наслідками фактичного виконання виконавчого провадження у випадках неповного виконання або ж невиконання відповідного виконавчого документа.

Наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 21 січня 2021 року у справі №160/5321/20, від 8 липня 2021 року у справі №360/2855/20, від 24 грудня 2021 року у справі 200/3149/21-а.

На основі викладених норм та корпусу правових позицій Верховного Суду суд зазначив, що приватний виконавець разом з відкриттям провадження повинен був вирішити питання про стягнення основної винагороди.

Водночас у контексті перевірки механізму розрахунку винагороди суд встановив, що сума заборгованості позивача за рішенням суду склала: 122471,52 швейцарських франків заборгованості за кредитним договором, що на день відкриття виконавчого провадження приватним виконавцем на офіційним курсом НБУ (29.11.2021: 1 швейцарський франк 29,2724 грн) становило 3585035,32 грн та 3654 грн судового збору. Отже, загальна сума заборгованості за мінусом стягнутої державним виконавцем суми в розмірі 12975,81 грн становила 3575713,51 грн (3585035,32 грн + 3654 грн - 12975,81 грн).

Таким чином, дійшов висновку про правомірність визначення відповідачем2 у постанові про стягнення з боржника основної винагороди у сумі: 357571,35 грн (3575713,51 грн х

Суд зауважує, що відповідно до оскаржуваної постанови приватного виконавця останній здійснив лише розрахунок основної винагороди, а у разі здійснення ним повного або часткового виконання рішення, основна винагорода має бути стягнута з дотриманням пропорційності відповідно до стягнутого боргу.

Питання розміру основної винагороди приватного виконавця залежить від суми фактичної стягнутої ним суми, а не від суми зазначеної у виконавчому документі. Той факт, що приватний виконавець не роз`яснив цього учасникам виконавчого провадження в оспорюваній постанові не відміняє встановленого законом механізму стягнення основної винагороди приватного виконавця в залежності від фактично стягнутих ним сум.

Стосовно розв`язання питання подвійного стягнення плати державному і приватному виконавцям за виконання одного й того ж виконавчого документа, Верховний Суд у вищезгаданій постанові звернув увагу на таке.

Системний аналіз Закону України «Про виконавче провадження» свідчить про те, що цей закон не містить юридичної норми, яка необхідна для регламентації правовідносин, які виникли у даній справі.

Цей Закон містить прогалину у правовому регулюванні процедури стягнення з боржників виконавчого збору і основної винагороди за виконання одного й того ж виконавчого документа.

Так, з одного боку, Закон не визначає порядку, умов чи підстав для припинення стягнення виконавчого збору з боржників у випадку подальшого пред`явлення стягувачами виконавчого документа до виконання приватним виконавцям.

Натомість з іншого боку, норми законодавства, що стосуються умов і підстав стягнення винагороди приватними виконавцями, не містять приписів, які б обмежували їхні права на отримання винагороди за вчинення виконавчих дій у разі, коли виконавчий лист попередньо перебував на виконанні в державного виконавця.

Вирішення цієї проблеми зачіпає конвенційні та конституційні права особи, її інтереси, а також стосується забезпечення верховенства права під час здійснення виконавчого провадження.

Так, виконання судового рішення є складовою частиною судового розгляду і завершальною стадією судового провадження. Виконавче провадження, серед іншого, здійснюється з дотриманням такої засади як справедливість.

Стягнення з боржника виконавчого збору й основної винагороди за виконання одного судового рішення тягне за собою додаткові витрати. Ця обставина може розглядатися як накладання непропорційного і надмірного тягара на боржника, що зачіпає його право власності, гарантоване статтею 41 Конституції України і статтею 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист людських прав і основоположних свобод.

Своєю чергою, ця ситуація здатна підважити засади виконавчого провадження й атакувати такі стрижневі елементи верховенства права як правова визначеність і поважання людських прав.

Іншим аспектом цієї проблеми є балансування прав та інтересів учасників виконавчого провадження.

Так, указана проблема за колом осіб, головним чином, стосується прав та інтересів державних виконавців, приватних виконавців і боржників. Однак з-поміж інших учасників виконавчого провадження саме боржники перебувають у найбільш уразливому становищі, позаяк у зв`язку з неповнотою законодавчого регулювання зобов`язані платити двічі за виконання одного й того ж виконавчого документа.

Зрештою проблематика, яка зумовлена неповнотою законодавства, стосується й аспекту дієвого юридичного захисту індивідуальних людських прав від їх порушення суб`єктами владних повноважень та питання ефективного способу захисту, який повинен забезпечити поновлення порушеного права й бути адекватним наявним обставинам.

Така невизначеність законодавчого регулювання окреслених правовідносин має наслідком потребу застосування аналогії закону (права).

У цьому контексті насамперед Суд зауважив, що означене питання (про справедливість подвійного стягнення плати державному і приватному виконавцям за виконання одного й того ж виконавчого документа) полягає у тому, що несправедливим є не стягнення виконавчого збору чи основної винагороди як таких, а саме їхнє стягнення одночасно. Тобто у ракурсі поставленого питання справедливим є стягнення лише однієї з указаних сум.

Розв`язуючи це питання, Суд повторно зазначив, що виконавче законодавство не ставить право приватного виконавця на отримання основної винагороди у залежність від тієї обставини, що на примусовому виконанні в органах державної виконавчої служби перебуває постанова державного виконавця про стягнення виконавчого збору. Зрештою, як уже зазначалося, це право залежить від того чи виконане рішення в повному або частковому обсязі внаслідок дій приватного виконавця.

На противагу цьому, виконавче законодавство містить норму, у якій обумовлений випадок, коли виконавчий збір не стягується або припиняється стягуватися у зв`язку із участю приватного виконавця у процедурі виконання того ж самого виконавчого документа.

Так, частиною восьмою статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що «під час передачі виконавчого документа від органу державної виконавчої служби приватному виконавцю виконавчий збір не стягується, якщо він не був стягнутий на момент передачі.

У разі стягнення частини виконавчого збору на момент передачі виконавчого документа приватному виконавцю стягнута частина виконавчого збору поверненню не підлягає».

Поняття й процедура, що згадані у цій нормі, стосується інших правовідносин, ніж ті, що наведені в даній справі, позаяк у його випадку не було передачі виконавчого документа.

Однак, на відміну від решти положень виконавчого законодавства, тільки ця норма Закону України «Про виконавче провадження» регулює подібні суспільні правовідносини.

Так, вона містить правило стосовно неможливості подальшого стягнення виконавчого збору, якщо надалі виконавчий документ буде виконувати не державний, а приватний виконавець.

Логічний і цільовий способи уяснення частини восьмої статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» свідчать, що у вказаному випадку її приписи мають імперативний характер і встановлюють пряму заборону стягувати (перший абзац) або продовжувати стягнення виконавчого збору (другий абзац).

Указана норма спрямована на те, щоб не допустити одночасного стягнення з боржника виконавчого збору і основної винагород. Ця норма покликана уникнути подвійної плати боржником зазначених коштів. Тож її застосування дозволяє розв`язати спір стосовно справедливості подвійного стягнення плати державному і приватному виконавцям за виконання одного й того ж виконавчого документа.

За правилами частини шостої статті 7 КАС України, у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону).

На основі цього, Верховний Суд вважав, що для розв`язання означеної проблеми та з метою ефективного захисту прав й інтересів осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, до подібних правовідносин слід застосувати за аналогією закону частину восьму статті 27 Закону України «Про виконавче провадження».

Застосування частини восьмої статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» до спірних правовідносин дало Верховному Суду підстави зробити такий висновок: у разі коли державний виконавець повернув виконавчий лист за заявою стягувача і розпочав стягнення виконавчого збору, а після цього стягувач пред`явив цей лист до виконання приватному виконавцю, який у свою чергу відкрив виконавче провадження й виніс постанову про стягнення основної винагороди у розмірі 10 відсотків від фактично стягнутих сум, то надалі виконавчий збір не стягується.

У разі стягнення частини виконавчого збору на момент відкриття приватним виконавцем провадження з виконання того ж самого виконавчого документа стягнута частина виконавчого збору не повертається.

Застосування аналогії закону дозволило Суду також зробити висновок, що у такому випадку належний та ефективний спосіб захисту, здатний відновити й захистити права боржника, полягає у закінченні виконавчого провадження зі стягнення виконавчого збору.

Правовою основою для закінчення виконавчого провадження зі стягнення виконавчого збору у подібному випадку слід розглядати як загальні підстави, перелік яких наведений у частині першій статті 39 Закону України «Про виконавче провадження», так і частину восьму статті 27 цього Закону, яка у таких обставинах має характер спеціальної підстави для закінчення виконавчого провадження.

Зважаючи на вжиті у частині восьмій статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» часові маркери для її застосування: <… під час передачі виконавчого документа… >, <… на момент передачі виконавчого документа приватному виконавцю…>, то застосування аналогії закону до правовідносин дозволяє виснувати, що право на захист виникає з дня відкриття приватним виконавцем виконавчого провадження з виконання того самого документа, який раніше був на виконанні у державного виконавця.

Водночас строк на оскарження у такому випадку пов`язується не з винесенням постанови про стягнення виконавчого збору, а з діями державного виконавця щодо стягнення виконавчого збору, вчиненими після відкриття приватним виконавцем виконавчого провадження з виконання того ж самого виконавчого листа.

Зрештою, враховуючи положення частини восьмої статті 27, частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження», до способів судового захисту у подібних ситуаціях можна віднести, серед іншого, визнання дій, бездіяльності протиправними; зобов`язання закінчити виконавче провадження зі стягнення виконавчого збору. Способи такого роду не суперечать закону, є адекватними обставинам і здатні забезпечити ефективний захист права боржника на припинення стягнення з нього виконавчого збору.

Указаний підхід до правозастосування дає змогу подолати невизначеність законодавчого регулювання, не атакувавши конвенційні й конституційні права особи та знайшовши справедливий баланс прав й інтересів учасників виконавчого провадження на основі волі законодавця, закладеної у нормі, що регулює подібні суспільні правовідносини.

Таким чином, за правовим висновком Верховного Суду у спірних правовідносинах належним та ефективним способом захисту, який здатний відновити й захистити права боржника при одночасному стягненні виконавчого збору та основної винагороди приватного виконавця, є закінчення виконавчого провадження зі стягнення виконавчого збору.

При вирішенні даного спору, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Статтею 13 Конвенції про захист людських прав і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права і свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Водночас під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Окрім цього, адміністративне судочинство спрямоване на захист порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин і задоволеними в адміністративному судочинстві можуть бути лише ті вимоги, які відновлюють порушені права чи інтереси особи в сфері публічно-правових відносин. При зверненні до суду позивачу необхідно обирати такий спосіб захисту, який би міг відновити його становище і захистити порушене, на його думку, право. Застосування конкретного способу захисту права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних відносин (предмет і підстави позову), характер порушеного права позивача і можливість його захисту в обраний ним спосіб, зокрема, встановити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Своєю чергою, відсутність порушеного права або неправильний спосіб захисту встановлюються при розгляді справи по суті і є підставою для прийняття судом рішення про відмову у задоволенні позову.

Характер і зміст спірних правовідносин свідчать про те, що звернувшись до суду з позовною вимогою про визнання протиправною і скасування постанови у ВП №67700787 від 29.11.2021 про стягнення з боржника основної винагороди, ОСОБА_1 обрав неналежний спосіб захисту порушеного, на його думку, права. Оскаржувана постанова є правомірною і не може бути скасована, тож захистити відповідне право в обраний позивачем спосіб не можливо.

З урахуванням висновків Верховного Суду щодо застосування аналогії закону, належним та ефективним способом захисту такого права є закінчення виконавчого провадження зі стягнення виконавчого збору.

На основі вищевикладеного, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 до відповідача2.

Щодо позовних вимог, заявлених до відповідача1, то суд зазначає наступне.

Законом України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року №606-XIV, який втратив свою чинність у зв`язку з набранням 5 жовтня 2016 року чинності Законом України «Про виконавче провадження» від 2 червня 2016 року №1404-VIII, процедура стягнення виконавчого збору була врегульована наступним чином.

Так, відповідно до вимог частини першої статті 28 Закону №606-XIV у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню чи поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом.

Таким чином, постанова про стягнення виконавчого збору виносилась виконавцем після закінчення десятиденного терміну, визначеного статтею 25 Закону №606-XIV, для добровільного виконання рішення майнового характеру.

З матеріалів справи слідує, що виконавче провадження №51004862 відкрите державним виконавцем Другого ВДВС 06.05.2016 та у постанові про відкриття зазначено про необхідність добровільного виконання боржником рішення у строк 13.05.2016 (а.с.53).

Оскільки боржник в добровільному порядку не виконав рішення, тому 17.05.2016 державний виконавець виніс постанову про стягнення виконавчого збору у ВП №51004862 (а.с.48).

За правилами частини 6 статті 28 Закону №606-XIV у разі завершення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 47, пунктами 2 і 8 частини першої статті 49 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня після завершення (закінчення) такого виконавчого провадження відкриває виконавче провадження за постановою про стягнення виконавчого збору.

При цьому частина четверта статті 27 Закону №1404-VIII передбачає, що державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Відповідно до частини третьої статті 40 Закону №1404-VIII разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Згідно з пунктом 7 Розділу XIII Прикінцеві та перехідні положення Закону №1404-VIII виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.

Отже, аналізуючи норми, що регулюють порядок здійснення виконавчого провадження, слід дійти висновку, що в разі повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п.1 ч.1 ст.37 Закону №1404-VIII державний виконавець виносить постанову про стягнення виконавчого збору (якщо її не було винесено), яку виконує у визначеному цим законом порядку, або ж у разі наявності постанови про стягнення виконавчого збору виносить постанову про відкриття виконавчого провадження з її виконання.

Постанова про повернення виконавчого документа стягувачу винесена у виконавчому провадженні №.10.2021 (а.с.46). Даною постановою державний виконавець правомірно вивів виконавчий збір в окреме провадження та виніс постанову від 29.10.2021 про відкриття виконавчого провадження №67321605 з виконання постанови про стягнення виконавчого збору, копія якою надіслана позивачу та ним отримана(а.с.62-66).

Таким чином, твердження ОСОБА_1 про те, що він не був повідомлений про виведення виконавчого збору в окреме провадження, не відповідають дійсності, оскільки ним отримано постанову про відкриття вже іншого виконавчого провадження з виконання постанови про стягнення з нього виконавчого збору.

З врахуванням вищевикладеного суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову до відповідача1 з огляду на необґрунтованість заявлених позовних вимог в цій частині та недоведеність порушення державним виконавцем вимог Закону №1404-VIII.

Аналізуючи вищевикладене та беручи до уваги наявні у матеріалах справи докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що у задоволенні адміністративного позову слід відмовити повністю.

Керуючись статтями 243-246, 287 Кодексу адміністративного судочинства України, на підставі Закону України «Про виконавче провадження», суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а у разі апеляційного оскарження з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня його підписання.

Головуючий-суддя Н.Б.Плахтій