Справа № 360/1801/22
Суддя: В.С. Шембелян
Дата ухвалення: 2023-01-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

Іменем України

20 січня 2023 року Справа № 360/1801/22

Луганський окружний адміністративний суд у складі судді Шембелян В.С., розглянувши в порядку письмового провадження за позовом адвоката Сьоміної Ольги Сергіївни в інтересах ОСОБА_1 до Луганської обласної прокуратури про визнання протиправною бездіяльності, стягнення вихідної допомоги, невиплаченої при звільненні,

ВСТАНОВИВ:

26 вересня 2022 року через модуль Електронний суд Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи до Луганського окружного адміністративного суду надійшли матеріали позовної заяви ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 (далі також позивач, представник позивача) до Луганської обласної прокуратури (далі також відповідач), в якій позивач з урахуванням уточненої позовної заяви просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність Луганської обласної прокуратури щодо не нарахування та невиплати позивачу вихідної допомоги при звільненні;

- стягнути з Луганської обласної прокуратури на користь позивача вихідну допомогу у розмірі 22 922,76 грн, невиплаченої при звільненні;

- стягнути з Луганської обласної прокуратури на користь позивача 472645,48 грн за 433 дні затримки виплати вихідної допомоги у зв`язку із звільненням за ініціативою роботодавця, тобто 1091,56 грн середньоденної заробітної плати за кожен день затримки розрахунку з 01.01.2021 по 26.09.2022, та по день винесення судового рішення.

В обґрунтування уточнених позовних вимог зазначено, що ОСОБА_1 з 26.11.2001 до 31.12.2020 працювала в органах прокуратури України на різних прокурорських посадах.

Наказом в.о. керівника Луганської обласної прокуратури № 2046к від 24.12.2020 позивача звільнено з посади прокурора Лисичанської місцевої прокуратури з 31.12.2020 на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру».

Крім того, зазначеним наказом відділу фінансування та бухгалтерського обліку Луганської обласної прокуратури доручено провести остаточний розрахунок та виплатити усі належні позивачу виплати при звільненні. Водночас, відповідачем на момент звільнення 31.12.2020 не здійснено повний розрахунок (виплату всіх належних позивачу сум) за час існування трудових відносин, а саме вихідної допомоги при звільнені у сумі 22 922,76 грн.

Листом від 22.02.2022 № 27-6вих-22 Луганська обласна прокуратура повідомила, що підстави для нарахування та виплати вихідної допомоги відсутні, оскільки позивача звільнено в порядку, визначеному Законом України «Про прокуратуру» та Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури», якими не передбачено виплату вихідної допомоги при звільнені.

Позивач вважає, що невиплата відповідачем вихідної допомоги при звільненні є протиправною бездіяльністю та просить позовні вимоги задовольнити.

Ухвалою суду від 03 жовтня 2022 року позовну заяву залишено без руху та надано строк на усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою суду від 21 жовтня 2022 року продовжено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви, визначений ухвалою суду про залишення позову без руху від 03.10.2022.

Ухвалою суду від 03 листопада 2022 року прийнято позовну заяву до розгляду після усунення її недоліків та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання.

Ухвалою суду від 05 січня 2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Ухвалою суду від 20 січня 2023 року вирішено перейти до розгляду справи № 360/1801/22 в порядку письмового провадження.

Від Луганської обласної прокуратури 17 листопада 2022 року надійшов відзив, в якому відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог з таких підстав.

Норми Закону № 1697-VІІ, які визначають умови і підстави звільнення прокурора з посади, є спеціальними по відношенню до інших нормативних актів, у тому числі Кодексу законів про працю України. Трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального Закону не врегульовані спірні правовідносини, або коли про застосування приписів трудового законодавства прямо йдеться у спеціальному законі. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 31.01.2018 у справі № 820/11 19/16, від 17.10.2018 у справі № 823/276/16 та від 26.11.019 № 824/19/16-а.

Позивача звільнено на підставі п. 9 ч. 1 статті 51 Закону № 1697-VІІ. Тобто звільнення позивача здійснено виключно з підстави, визначеної Законом № 1697-VII. З системного аналізу положень Закону № 1697-УІІ вбачається, що цей Закон не передбачає виплати вихідної допомоги у разі звільнення з підстави, визначеної пунктом 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII.

Відповідач зазначає, що ОСОБА_1 звільнено з посади на підставі рішення про неуспішне проходженням атестації. Тобто, відповідно до підпункту 2 п.19 розд. II Закону № 113-ІХ юридичним фактом, що зумовив звільнення позивача на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру», є саме нереалізація нею свого права, передбаченого п.7, п.14 розділу II Закону № 113-ІХ, щодо успішного проходження атестації.

Оскільки, на думку відповідача, позивача звільнено з підстав та в порядку, передбачених Законом № 1697-VІІ, якими не передбачено виплату вихідної допомоги при звільненні, позивач не набула права на її отримання.

Відповідач також зазначає, що в даному випадку, з огляду на очевидну не співмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, періоду заборгованості щодо нарахованої до виплати суми, з урахуванням строку звернення позивача до суду (майже 21 місяць після звільнення), відповідач вважає, що розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 472645,48 грн є таким, що не відповідає обставинам цієї справи, які мають юридичне значення. Тому, на думку відповідача, стягнення середнього заробітку за час затримки виплати у запропонованому позивачем розмірі суперечить принципам розумності, справедливості та пропорційності.

Відповідач звертає увагу, що наказом прокурора області від 24.12.2020 № 2046к позивача звільнено з посади прокурора Лисичанської місцевої прокуратури Луганської області на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру» з 31.12.2020. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, Луганська обласна прокуратура письмово повідомила працівника перед виплатою зазначених сум, що підтверджується листом від 29.12.2020 №21-86 вих-20. Отже, станом на 31.12.2020 позивачу було достеменно відомо, що вихідної допомоги при звільненні згідно зі статтею 44 КЗпП України їй при остаточному розрахунку при звільненні нараховано та виплачено не було.

Отже, на думку сторони відповідача, виплата такої допомоги не пов`язана з виконанням працівником роботи, тому допомога не є частиною заробітної плати.

Відповідач також вважає, що позивачем пропущений строк звернення до суду, встановлений частиною п`ятою статтею 122 КАС України.

На підставі викладеного відповідач просив суд у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі.

Позивачем 12 грудня 2022 року подано відповідь на відзив Луганської обласної прокуратури, в якій наведено мотиви незгоди позивача з аргументами відповідача, що викладені у відзиві. Також позивачем зазначено, що відповідачем при відмові виплачувати вихідну допомогу здійснюється вільне тлумачення Закону № 1697-VII, що містить ознаки дискримінації. При цьому, на думку позивача, посилання відповідача на висновки Верховного Суду у справах від 31.01.2018 у справі № 820/1119/16, від 17.10.2018 у справі № 823/276/16 та від 26.11.2018 у справі № 824/19/16-а не можуть братися до уваги, оскільки прийняті вони до прийняття Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів щодо першочергових заходів із реформування органів прокуратури» від 19.09.2019 № 113-ІХ, а провадження у них відкрито до внесення відповідних змін до Закону України «Про прокуратуру», тобто щодо норм закону, що були чинними в його попередніх редакціях.

Позивач зазначає, що на даний час Верховний Суд сформував сталу практику щодо застосування норм права у спірних правовідносинах, зокрема щодо наявності права на виплату вихідної допомоги відповідно до статті 44 КЗпП України у разі звільнення прокурора на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру». Відповідний висновок викладений, зокрема, у постановах Верховного Суду від 23 грудня 2020 року у справі №560/3971/19, від 21 січня 2021 року у справі №260/1890/19, від 27 січня 2021 року у справі №380/1662/20, від 11 лютого 2021 року у справі №420/4115/20, від 18 лютого 2021 року у справі №640/23379/19, від 26 лютого 2021 року у справі №1.380.2019.006923, від 17 березня 2021 року у справі №420/4581/20, від 31 березня 2021 року у справі №640/25354/19, від 22 липня 2021 року у справі №300/2000/20, від 11 серпня 2021 року у справі №640/9375/20, від 1 жовтня 2021 року у справі № 260/1890/19.

Дослідивши матеріали справи та оцінивши докази відповідно до вимог статей 72-77, 90 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України), суд встановив такі обставини справи.

ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ), є внутрішньо переміщеною особою відповідно до довідки № 21.02.2018 № 92425224.

Наказом в.о. керівника Луганської обласної прокуратури від 24.12.2020 № 2046к позивача звільнено з посади прокурора Лисичанської міської прокуратури Луганської обласної прокуратури на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» з 31.12.2020. В наказі зазначено, що відділу фінансування та бухгалтерського обліку Луганської обласної прокуратури доручено провести остаточний розрахунок та виплатити усі належні позивачу виплати при звільненні.

Згідно з відомостями Єдиного державного реєстру судових рішень позивач оскаржила до суду вказаний наказ про звільнення, і рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 17.06.2021 у справі № 360/483/21 наказ про звільнення ОСОБА_1 від 24.12.2020 № 2046 к та рішення кадрової комісії від 23.11.2020 № 37 було визнано протиправними та скасовано, позивача поновлено на рівнозначній посаді в Лисичанській окружній прокуратурі, стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу, виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та виплати середнього заробітку за один місяць у розмірі 14190,28 грн допущено до негайного виконання у цій частині.

Однак рішення суду в частині поновлення на роботі, хоча і було допущено судом до негайного виконання, фактично не було виконане відповідачем, наказу про поновлення її на службі не видавалось, що визнають сторони в заявах по суті справи.

Постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 07.12.2021 було скасоване рішення Луганського окружного адміністративного суду від 17.06.2021 у справі № 360/483/21 та в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Луганської обласної прокуратури, Офісу Генерального прокурора про визнання протиправним та скасування рішення кадрової комісії від 23.11.2020 № 37, наказу про звільнення від 24.12.2020 № 2046к, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовлено.

17.02.2022 ОСОБА_1 звернулась до Луганської обласної прокуратури із запитом про надання інформації щодо нарахування їй вихідної допомоги при проведенні остаточного розрахунку та про вирішення питання про нарахування та виплату вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку, який вона мала на час звільнення.

Листом від 22.02.2022 №27-6 вих-22 Луганська обласна прокуратура надала відповідь, в якій зокрема зазначено, що підстави для нарахування та виплати вихідної допомоги відсутні, оскільки її звільнено в порядку, визначеному Законами України «Про прокуратуру» та «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури», якими не передбачено виплату вихідної допомоги при звільнені.

Копії зазначених документів надані позивачем разом з позовом.

Вирішуючи адміністративну справу по суті заявлених вимог, надаючи оцінку обставинам (фактам), якими обґрунтовано вимоги і заперечення учасників справи, суд керується такими вимогами чинного законодавства.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Законом України «Про прокуратуру» від 14.10.2014р. №1697-VII (далі - Закон №1697-VII) забезпечуються гарантії незалежності прокурора, зокрема щодо особливого порядку його призначення на посаду, звільнення з посади, притягнення до дисциплінарної відповідальності тощо.

Статтею 4 Закону №1697-VII встановлено, що організація та діяльність прокуратури України, статус прокурорів визначаються Конституцією України, цим та іншими законами України, чинними міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Водночас, порядок розгляду трудових спорів деяких категорій працівників визначено статтею 222 Кодексу законів про працю України, в якій зазначено, що особливості розгляду трудових спорів суддів, прокурорсько-слідчих працівників, а також працівників навчальних, наукових та інших установ прокуратури, які мають класні чини, встановлюється законодавством.

Отже, особливості розгляду трудових спорів зокрема, питання проходження служби в органах прокуратури, звільнення з неї, права і обов`язки прокурорів, їх соціальні гарантії регулюються Законом №1697-VII.

Статтею 51 Закону №1697-VII передбачено загальні умови звільнення прокурора з посади, припинення його повноважень на посаді.

Так, відповідно до пункту 9 частини першої статті 51 Закону №1697-VII прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Законом України від 19.09.2019 №113-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» статтю 51 Закону №1697-VII доповнено частиною п`ятою, відповідно до якої на звільнення прокурорів з посади з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої цієї статті, не поширюються положення законодавства щодо пропозиції іншої роботи та переведення на іншу роботу при звільненні у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, щодо строків попередження про звільнення, щодо переважного права на залишення на роботі, щодо переважного права на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, щодо збереження місця роботи на період щорічної відпустки та на період відрядження.

Законом №1697-VII не врегульовано питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурорів у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Нормою, що регулює порядок виплати вихідної допомоги у разі звільнення, є стаття 44 Кодексу законів про працю України.

Конституційний Суд України у Рішенні від 7 травня 2002 року № 8-рп/2002 зазначав, що Конституція України гарантує кожному судовий захист його прав у межах конституційного, цивільного, господарського, адміністративного і кримінального судочинства України. Норми, що передбачають вирішення спорів, зокрема про поновлення порушеного права, не можуть суперечити принципу рівності усіх перед законом та судом і у зв`язку з цим обмежувати право на судовий захист. Правове регулювання Конституцією України та спеціальними законами України спеціального статусу посадових осіб не означає, що на них не можуть не поширюватися положення інших законів щодо відносин, не врегульованих спеціальними законами.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 17 лютого 2015 року у справі № 21-8а15, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Аналогічна позиція неодноразово була висловлена і Верховним Судом, зокрема, у постановах від 31 січня 2018 року у справі № 803/31/16, від 30 липня 2019 року у справі № 804/406/16, від 8 серпня 2019 року у справі № 813/150/16.

КЗпП України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини (стаття 1 Кодексу).

Статтею 40 КЗпП України встановлено що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої даної статті).

Відповідно до частини четвертої статті 40 КЗпП України особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частини першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.

Згідно зі статтею 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» було внесено зміни також і до КЗпП України, а саме: статтю 32 доповнено частиною п`ятою такого змісту: «Переведення прокурорів відбувається з урахуванням особливостей, визначених законом, що регулює їхній статус»; статтю 40 доповнено частиною п`ятою такого змісту: «Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус»; частину дев`яту статті 252 після слів «дисциплінарної відповідальності та звільнення» доповнено словами і цифрами «а також положення частин другої і третьої статті 49-4 цього Кодексу».

Внесені Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» зміни до КЗпП України не визначають особливостей регулювання трудових відносин прокурорів, а лише передбачають, що ці особливості встановлюються спеціальним законом.

При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум (ст.116 КЗпП України).

Аналогічний правовий підхід застосовано Верховним Судом у постанові від 01.10.2021 року у справі №260/1890/19.

Таким чином, суд дійшов висновку, що частиною п`ятою статті 51 Закону №1697-VII та частиною четвертою статті 40 КЗпП України передбачений виключний перелік випадків коли до правовідносин щодо звільнення прокурорів не застосовуються норми КЗпП України. Разом з тим, у такий виключний перелік не включено питання виплати вихідної допомоги при звільненні прокурора, а отже мають бути застосовані положення статті 44 КЗпП України при вирішенні спірного питання.

Такі самі правові висновки зробив Верховний Суд у постанові від 23 грудня 2020 року у справі №560/3971/19.

Що стосується посилання відповідача на правову позицію, викладену, зокрема, у постанові Верховного Суду від 31.01.2018 у справі № 820/1119/16, відповідно до якої враховуючи те, що прокурора звільнено з підстав та в порядку, передбачених Законом № 1697-VII, яким не передбачено виплати вихідної допомоги при звільненні, він не набув права на її отримання, суд у цій справі зауважує зазначає, що Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 30.01.2019 у справі № 755/10947/17 зазначала, що незалежно від того чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду.

Отже, з огляду на сталу практику Верховного Суду у цій категорії спорів та враховуючи правову позицію, викладену Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 30.01.2019 у справі № 755/10947/17, суд у цій справі враховує правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду від 24.06.2021 у справі № 420/4887/20.

Підсумовуючи вказане, суд констатує, що Законом України "Про прокуратуру" не врегульовано питання виплати вихідної допомоги при звільненні, у зв`язку з чим спірні правовідносин регулюються саме КЗпП України, оскільки відповідних норм не містить спеціальне законодавство.

Тому суд дійшов висновку, що у день фактичного звільнення позивача із займаної посади їй належала до виплати вихідна допомога у розмірі середнього місячного заробітку, яка в той же час відповідачем не нараховувавалась і не виплачувалася позивачу, що в свою чергу свідчить про протиправну бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати їй такої допомоги при звільненні.

Суд відхиляє аргументи відповідача, що у позивача відсутнє право на отримання вихідної допомоги, оскільки вони не узгоджуються із вимогами законодавства України про працю, тому незалежно від наявності відповідного наказу прокуратури, відповідач повинен був під час звільнення дотримуватись вимог чинного законодавства України, провести звільнення працівника у порядку, визначеному законом з виплатою всіх гарантованих законодавством коштів, в тому числі і вихідної допомоги.

Враховуючи, що позивачу не була виплачена належна їй вихідна допомога у день звільнення, позовні вимоги про її стягнення є правомірними.

Згідно зі статтею 27 Закону України "Про оплату праці" порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Обчислення середнього заробітку працівників здійснюється відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100, з наступними змінами та доповненнями (далі Порядок №100).

Згідно з абзацом першим п.2 розділу ІІ Порядку №100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Абзацом третім п.2 розділу ІІ Порядку №100 передбачено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Відповідно до пункту 5 цього Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Відповідно до абзацу першого п.8 розділу IV Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Абзацом другим цієї ж норми передбачено, що у разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим або другим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

З урахуванням викладеного, суд звертає увагу, що для розрахунку середньомісячної заробітної плати необхідно застосовувати останні два місяці перед звільненням позивача.

Оскільки позивач була звільнена з 31.12.2020 згідно з наказом Луганської обласної прокуратури від 24.12.2020 № 2046к, то останні два місяці перед звільненням є жовтень-листопад 2020 року.

Відповідно до довідки Луганської області прокуратури від 21.02.2022 № 21-65 вих-22, копія якої надана до суду позивачем разом з позовом, сума середньоденної заробітної плати позивача складає 1091,56 гривень.

Відтак, середня місячна заробітна плата позивача складає 28380,56 грн (кількість робочих днів у жовтня-листопаді 2020 року (26) / два останні місяці перед звільненням позивача х 1091,56 грн).

При визначені розміру вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку суд виходить з довідки Луганської області прокуратури від 21.02.2022 № 21-65 вих-22 згідно якої середньомісячний заробіток позивача становить 28380,56 грн, а тому суд не погоджується з сумою визначеною позивачем у розмірі 22922,76 грн, яка нею розрахована.

Тому суд дійшов висновку, що право позивача на виплату вихідної допомоги при звільненні в сумі 28380,56 грн дійсно порушене протиправною бездіяльністю відповідача, яка триває з наступного дня після звільнення позивача на підставі наказу з 01.01.2021 по сьогоднішній день.

Станом на 01.01.2021 діяла редакція ч.2 ст. 233 Кодексу законів про працю України, яка передбачала, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

При цьому офіційне тлумачення положення частини другої статті 233 КЗпП України було наведено в Рішенні Конституційного Суду № 8-рп/2013 від 15.10.2013, пункт 1 якого визначає, що в аспекті конституційного звернення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України у системному зв`язку з положеннями статей 1, 12 Закону України "Про оплату праці" від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР зі змінами необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Отже на момент звільнення позивача право її звернення до суду з вимогою про стягнення всіх належних їй при звільненні сум не було обмежене будь-яким строком.

В той же час сума виплати середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні за своєю правовою природою не охоплюється змістом законодавчих норм щодо оплати праці, тому вимога щодо стягнення такої суми середнього заробітку є окремою та самостійною позовною вимогою, тому мала бути заявлена своєчасно та в межах строку, передбаченого вимогами ч.5 ст.122 КАС України, яка визначала, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Отже позивач пропустила строк звернення до суду з такою вимогою.

Однак, 19.07.2022 набув чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 1 липня 2022 року № 2352-IX, яким внесено ряд важливих змін до діючого законодавства про працю.

Зокрема, змін зазнали норми законодавства щодо порядку звернення громадян до суду у разі виникнення трудових спорів в частині строків таких звернень.

Так, приписами частини 1 статті 233 Кодексу законів про працю України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Відповідно до частини 2 статті 233 Кодексу законів про працю України із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

Отже станом 26 вересня 2022 року на дату звернення позивача до суду з вимогами про стягнення сум, що належать працівникові при звільненні, чинною є саме процесуальна норма законодавства, яка визначає тримісячний строк для звернення до суду з такими вимогами з дня одержання позивачем письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені їй при звільненні.

Тому позивач своєчасно (26.09.2022) звернулась до суду з позовною вимогою про виплату допомоги при звільненні, тобто, протягом трьох місяців з 19.07.2022, з початку застосування вказаного строку, передбаченого частиною 2 статті 233 КЗпП України стосовно вимог щодо стягнення сум, не сплачених працівнику під час звільнення.

Тому така вимога має бути задоволена судом.

Однак позивач не зазначила поважних причин як підстави для поновлення строку звернення до суду з вимогою про стягнення з Луганської обласної прокуратури середньоденної заробітної плати в розмірі 1091,56 грн за кожен день затримки розрахунку з 01.01.2021 по 25.02.2022, та по день винесення судового рішення, оскільки не вказала, які саме обставини заважали позивачу заявити такі вимоги протягом місяця з дня звільнення - з 01.01.2021 по 01.02.2021, тому суд дійшов висновку про те, що передбачений ч.5 ст.122 КАС України строк пропущено без поважних причин, тому позов в частині таких вимог слід залишити без розгляду.

Саме таке застосування процесуального законодавства щодо строків звернення до суду, в залежності від предмету позовної вимоги, дозволяє дотриматися належного балансу в реалізації прав та обов`язків між учасниками спірних правовідносин та здатне запобігти зловживанню ними, на думку суду.

Згідно з вимогами частини 3 статті 123 КАС України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Отже наявні підстави для залишення без розгляду позовних вимог в частині

Щодо позовної вимоги позивача про негайне виконання рішення суду щодо стягнення з відповідача суми боргу в частині виплати ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні, суд дійшов таких висновків.

Статтею 371 КАС України наведено вичерпний перелік судових рішень, які виконуються негайно, а саме 1) присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів - у межах суми стягнення за один місяць; 2) присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць; 3) поновлення на посаді у відносинах публічної служби; 4) припинення повноважень посадової особи у разі порушення нею вимог щодо несумісності; 5) уточнення списку виборців; 6) усунення перешкод та заборону втручання у здійснення свободи мирних зібрань; 7) накладення арешту на активи, що пов`язані з фінансуванням тероризму та стосуються фінансових операцій, зупинених відповідно до рішення, прийнятого на підставі резолюцій Ради Безпеки ООН, зняття арешту з таких активів та надання доступу до них.

Зважаючи на вищевикладену норму статті КАС України, суд констатує що в даному випадку сума вихідної допомоги відповідачем ще не нарахована, і така має разовий характер, оскільки не відноситься до періодичних виплат, які виплачуються працівнику під час роботи та підлягає виплаті разово, саме підчас звільнення працівника, що в свою чергу виключає можливість стягнення її у межах суми стягнення за один місяць і відповідно виключає підстави для негайного звернення судового рішення до негайного виконання, а тому в цій частині позовних вимог слід відмовити.

Згідно з частиною першою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною першою статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (частини перша та друга статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України).

Частинами першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Сторонами суду не наведено інших специфічних, доречних та важливих аргументів, які суд зобов`язаний оцінити, виконуючи свої зобов`язання щодо пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та оцінка яких має безпосередній вплив на прийняття судом рішення в цій справі.

За практикою Європейського суду з прав людини пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. Руїз Торія проти Іспанії (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.1994, Серія A, № 303-A, параграф 29). Водночас, відповідь суду повинна бути достатньо детальною для відповіді на основні (суттєві) аргументи сторін.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність вказаних вище доказів окремо, а також достатність і взаємний зв`язок цих доказів у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

В той же час, положеннями частини 3 статті 139 КАС України визначено, що при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем сплачено судовий збір у розмірі 992,40 грн відповідно до копії квитанції, наданої разом з позовом, № 0.0..1 від 13.10.2022.

Відтак, оскільки позовні вимоги задоволено частково, то на переконання суду з відповідача слід стягнути 496,20 грн сплаченого позивачем судового збору.

Керуючись статями 2, 3, 5, 9, 14, 73-78, 90, 143, 173-183, 242-246, 250, 255, 295, 371 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Уточнені вимоги ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Луганської обласної прокуратури (місцезнаходження: 93400, Луганська область, місто Сєвєродонецьк, вулиця Богдана Ліщини, будинок 27, код за ) про визнання протиправною бездіяльності, стягнення вихідної допомоги, невиплаченої при звільненні задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Луганської обласної прокуратури щодо невиплати ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні.

Стягнути з Луганської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу при звільненні в розмірі 28 380,56 грн (двадцять вісім тисяч триста вісімдесят гривень 56 копійок).

Позовну вимогу ОСОБА_1 до Луганської обласної прокуратури про стягнення середньоденної заробітної плати за кожен день затримки розрахунку при звільненні залишити без розгляду.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Луганської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 496 (чотириста дев`яносто шість) гривень 20 коп.

Роз`яснити позивачу право подати до суду докази понесених витрат на правничу допомогу адвоката у визначений частиною сьомою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства строк.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого статтею 295 КАС України, всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Першого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя В.С. Шембелян