Справа № 380/14287/22
Суддя: Бруновська Надія Володимирівна
Дата ухвалення: 2023-01-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Головуючий суддя у першій інстанції: Коморний О.І.

24 січня 2023 рокуЛьвівСправа № 380/14287/22 пров. № А/857/17118/22
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого-судді: Бруновської Н.В.

суддів: Хобор Р.Б., Шавеля Р.М.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 21 листопада 2022 року у справі № 380/14287/22 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Військовий інститут телекомунікацій та інформатизації імені Героїв Крут про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В :

14.10.2022р. ОСОБА_1 звернувся з позовом до Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Військовий інститут телекомунікацій та інформатизації імені Героїв Крут, у якому просив суд:

- визнати протиправними дії в частині відмови зарахувати навчання з 13.09.2001р. - 14.08.2005р. у Військовому інституті телекомунікацій та інформатизації Національного технічного університету України «Київський політехнічний інститут» до стажу військової служби та у строк служби в Збройних Силах України;

- зобов`язати провести перерахунок вислуги років, вважаючи початком проходження військової служби 13.09.2001р. та зарахувати до вислуги років військової служби весь період навчання у Військовому інституті телекомунікацій та інформатизації Національного технічного університету України «Київський політехнічний інститут» з 13.09.2001р. - 14.08.2005р..

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 21.11.2022р. позов задоволено.

Не погоджуючись із даним рішенням, апелянт, Західне регіональне управління Державної прикордонної служби України подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права.

Апелянт просить суд, рішення Львівського окружного адміністративного суду від 21.11.2022р. скасувати та прийняти нове рішення, яким в позові відмовити.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 проходить військову службу у Західному регіональному управлінні Державної прикордонної служби України, на посаді заступника начальника відділу організації оперативно-розшукової діяльності управління оперативно-розшукової діяльності.

13.09.2022рр. позивач звернувся до Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України з рапортом про зарахування навчання у Військовому інституті телекомунікацій та інформатизації Національного технічного університету України «Київський політехнічний інститут» з 13.09.2001р. - 24.06.2006р. у вислугу років.

16.09.2022р. відповідач, Західне регіональне управління Державної прикордонної служби України, листом №12/5866-22-Вих відмовив позивачу у зарахуванні періоду навчання у військовому інституті телекомунікацій та інформатизації Національного технічного університету України «Київський політехнічний інститут» з 13.09.2001р. - 24.06.2006р. у вислугу років, покликаючись на те, що в зазначений період часу позивач не перебував на посаді «курсант».

ч.2 ст.19 Конституції України встановлено, що органи державної влади, їх посадові особи повинні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» №2232-ХІІ від 25.03.1992р. (надалі Закон №2232-ХІІ).

ст. 8 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей (в редакції на час звернення позивача з заявою про зарахування навчання до вислуги років військової служби) час перебування громадян України на військовій службі зараховується до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

ч.6 ст.2 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу до видів військової служби відносить військову службу (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів).

Згідно пп. 3 ч.2 ст. 24 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу, початком проходження військової служби вважається день призначення на посаду курсанта вищого військового навчального закладу, військового навчального підрозділу закладу вищої освіти - для громадян, які не проходили військову службу, та військовозобов`язаних.

ч.1 ст.20 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу (у редакції чинній на час вступу позивача на навчання) передбачено, що на військову службу за контрактом приймаються громадяни, які відповідають вимогам проходження військової служби: призовники віком від 17 до 21 року, в тому числі ті, яким 17 років виповнюється у рік зарахування на навчання, а також військовослужбовці та військовозобов`язані віком від 18 до 23 років, які не мають військових звань офіцерського складу і виявили бажання навчатися у вищих військових навчальних закладах або вищих навчальних закладах, які мають військові навчальні підрозділи, - на військову службу курсантів (слухачів) вищих військових навчальних закладів або вищих навчальних закладів, які мають військові навчальні підрозділи.

Схожа за змістом норма міститься у Положенні про проходження військової служби (навчання) за контрактом у Збройних Силах України курсантами (слухачами) вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів вищих навчальних закладів, яке затверджене Указом Президента України від 07 листопада 2001 року № 1053/2001, відповідно до якої на військову службу (навчання) на посади курсантів (слухачів) до вищих військових навчальних закладів, підрозділів приймаються громадяни України за власним бажанням, які закінчили загальноосвітні навчальні заклади, пройшли відповідну попередню підготовку, склали вступні іспити, а також придатні до проходження військової служби за станом здоров`я і віком, зокрема призовники віком від 17 до 21 року, в тому числі ті, яким 17 років виповнюється в рік зарахування на навчання.

В абз.4 ч.2 ст.25 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу (у редакції чинній на час вступу позивача на навчання) передбачено, що громадяни, які прийняті на військову службу і навчаються у вищих військових навчальних закладах або вищих навчальних закладах, де є військові навчальні підрозділи, і не мають звань прапорщиків або мічманів та офіцерського складу, є курсантами, а ті, які мають такі звання, - слухачами.

Отже, в силу правових норм чинного законодавства України, які діяли на час вступу позивача на навчання до вищого військового навчального закладу, статус курсанта отримували призовники віком від 17 до 21 року, в тому числі ті, яким 17 років виповнюється в рік зарахування на навчання.

Апеляційний суд встановив те, що ОСОБА_1 на час вступу на навчання до вищого військового навчального закладу відповідав цим вимогам, зокрема, був призовником, мав повних 17 років, не мав звань прапорщиків або мічманів та офіцерського складу.

Колегія суддів звертає увагу апелянта на те, що з 13.09.2001р. (наказ від 13.09.2001р. №22 про зарахування на посаду курсанта) ОСОБА_1 навчався на денному відділенні Військового інституту телекомунікацій та інформатизації Національного технічного університету України «Київський політехнічний інститут», та закінчив навчання у званні лейтенант 24 червня 2006 року (наказ від 24 червня 2006 року №117), що підтверджується архівною довідкою Галузевого державного архіву Міністерства оборони України №179/1/4957 від 02.09.2022.

Крім того, про отримання позивачем у Військовому інституті телекомунікацій та інформатизації Національного технічного університету України «Київський політехнічний інститут» вищої освіти свідчать диплом бакалавра серії НОМЕР_1 , виданий 15.07.2005р. та диплом спеціаліста серії НОМЕР_2 , виданий 24.06.2006р.

Разом з тим, колегія суддів вважає за необхідне додатково звернути увагу апелянта на те, що відповідно до Переліку вищих навчальних закладів, що входять до єдиної системи військової освіти, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.12.1997р. №1410 (зі змінами), до переліку вищих військових навчальних закладів (далі - ВВНЗ) належить, зокрема, Київський військовий інститут управління і зв`язку (колишня назва ВВНЗ - військовий інститут телекомунікацій та інформатизації Національного технічного університету України «Київський політехнічний інститут» теперішня назва ВВНЗ - Військовий інститут телекомунікацій та інформатизації ім. Героїв Крут.

Отже, Національний технічний університет України «Київський політехнічний інститут», в якому навчався позивач, є військовим навчальним закладом в розумінні Закону №2232-XII, тому строк його навчання має бути зараховано у загальний строк військової служби, оскільки навчання в такому військово-навчальному закладі є проходженням військової служби згідно з переліком її видів, що визначений у ст.2 Закону №2232-XII.

В свою чергу, оскільки Національний технічний університет України «Київський політехнічний інститут» віднесено до переліку вищих навчальних закладів, що входять до єдиної системи військової освіти, це свідчить про наявність правових підстав для віднесення періоду навчання позивача з 13.09.2001р. - 14.08.2005р. до проходження військової служби, та зарахування його до вислуги років.

Колегія суддів одночасно відхиляє покликання апелянта на наказ Військового інституту телекомунікацій та інформатизації Національного технічного університету України «Київський політехнічний інститут» від 12.07.2001р. № 2122-с, оскільки свідчить про зарахування позивача на навчання студентом 1 курсу, а наказ від 13.09.2001р. № 22, який вказаний в архівній довідці, про присвоєння посади курсанта після зарахування на навчання студентом.

Тобто, вказані накази мають різне юридичне значення, і свідчать про факти, які мали місце у різний проміжок часу.

Зважаючи на вищевикладене, наказ від 12.07.2001р. № 2122-с, як доказ не може бути взятий до уваги окремо та бути підставою для відмови у зарахуванні позивачу часу навчання у вищому військовому навчальному закладі.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для задоволення позову, оскільки суб`єкт владних повноважень в особі Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України діяв не у спосіб визначений законами та Конституцією України.

Інші доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою апелянта з висновками суду першої інстанцій по їх оцінці, тому не можуть бути прийняті апеляційною інстанцією.

Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Також, п.41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

ст.316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Із врахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним, доводи апеляційної скарги зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують і при ухваленні оскарженого судового рішення порушень норм матеріального та процесуального права ним допущено не було, тому, відсутні підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 21 листопада 2022 року у справі № 380/14287/22- без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Н. В. Бруновська
судді Р. Б. Хобор
Р. М. Шавель
Повне судове рішення складено 24.01.2023р.