Справа № 810/559/15
Суддя: Панова Г. В.
Дата ухвалення: 2023-01-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 січня 2023 року м. Київ № 810/559/15

Київський окружний адміністративний суд у складі колегії судді: головуючого-судді Панової Г.В., суддів Харченко С.В., Щавінського В.Р.,

при секретарі судового засідання Повх І.С.,

за участю представників сторін:

від позивача не з`явились,

від відповідача-1, 4 Роменська Є.П.,

від відповідача-2 - Щепанський А.М.,

від відповідача-3 не з`явились,

розглянув у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління МВС України в Київській області,

Міністерства внутрішніх справ України,

Управління ДАІ ГУ МВС у Київській області,

Головного управління Національної поліції в Київській області

про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на роботі та

стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі по тексту позивач, ОСОБА_1 ) з позовом до Головного управління МВС України в Київській області (далі по тексту відповідач-1, ГУ МВС України в Київській області), Міністерства внутрішніх справ України (далі по тексту відповідач-2, МВС України), Управління ДАІ ГУ МВС України у Київській області (далі по тексту відповідач-3, УДАІ ГУ МВС України у Київській області) про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, в якому з урахуванням уточненого адміністративного позову просить суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління МВС України в Київській області від 26 січня 2015 року № 41 о/с «По особовому складу» в частині звільнення капітана міліції ОСОБА_1 , інспектора з адміністративної практики з обслуговування міста Біла Церква та Білоцерківського району підпорядкованого Управлінню Державної автомобільної інспекції;

- визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства внутрішніх справ України від 16 січня 2015 року № 48о/с «По особовому складу» в частині звільнення капітана міліції ОСОБА_1 , інспектора з адміністративної практики з обслуговування міста Біла Церква та Білоцерківського району підпорядкованого Управлінню Державної автомобільної інспекції;

- поновити ОСОБА_1 на посаді інспектора з адміністративної практики Державної автомобільної інспекції з обслуговування міста Біла Церква та Білоцерківського району підпорядкованого Управлінню Державної автомобільної інспекції Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області з 26 січня 2015 року;

- стягнути з Управління Державної автомобільної інспекції ГУ МВС України в Київській області на користь ОСОБА_1 грошове забезпечення за весь час вимушеного прогулу, а саме з 27 січня 2015 року по день прийняття судового рішення з розрахунку 160,14 грн. за кожен робочий день вимушеного прогулу;

- зобов`язати Головне управління Національної поліції в Київській області розглянути питання про прийняття ОСОБА_1 на службу в органи Національної поліції відповідно до вимог статей перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію України».

Позовні вимоги обґрунтовані протиправністю прийняття оскаржуваних наказів в частині звільнення позивача з органів внутрішніх справ на підставі п. 10 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про очищення влади» від 16.09.2014 №1682-VІ та пунктів 62 «а», 66 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ з посади старшого інспектора з адміністративної практики відділення ДАІ з обслуговування міста Біла Церква та Білоцерківського району, підпорядкованого Управлінню Державної автомобільної інспекції ГУ МВС України у Київській області.

Як вказав позивач, звільнення на підставах, вказаних в наказі, до винесення і набрання законної сили вироком суду про притягнення позивача до кримінальної відповідальності, є передчасним та протиправним. Крім того, позивач зауважив, що приймаючи оскаржувані накази відповідачі не звернули увагу, що у разі звільнення позивача за вказаних в наказах обставин, позивач за одне і те саме правопорушення (складання протоколу про адміністративне правопорушення) буде двічі притягнутий до відповідальності, адже за даним фактом відносно позивача порушено кримінальне провадження.

Позивач наголосив, що в осорюваних наказах відсутнє посилання на вказаний пункт Кодексу законів про працю України, що свідчить про звільнення позивача без належних, правових підстав. При цьому, відповідачами порушено порядок проведення службового розслідування, зокрема, не отримано від позивача письмових пояснень, службове розслідування щодо обставин складання позивачем протоколу про адміністративне правопорушення на водія ОСОБА_2 про невиконанням ним вимог працівників міліції про зупинку транспортного засобу не проводилося.

Ухвалами Київського окружного адміністративного суду від 16.02.2015 відкрито провадження у справі, закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду колегією суддів у складі трьох суддів.

Протокольною ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 26.02.2015 суд залучив до участі у справі в якості співвідповідача Управління ДАІ ГУ МВС України у Київській області. Також судом на підставі ч.2 ст. 150 Кодексу адміністративного судочинства України оголошено перерву в судовому засіданні.

Протокольною ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 06.03.2015 суд прийняв до провадження уточнений адміністративний позов ОСОБА_1 .

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 06.03.2015 суд зупинив провадження у справі № 810/559/15 до вирішення Конституційним судом України справи за конституційним поданням 47 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частин третьої, шостої статті 1, частин першої, другої, третьої, четвертої, восьмої статті 3, пункту 2 частини п`ятої статті 5, пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про очищення влади».

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 23.08.2022 суд поновив провадження в адміністративній справі № 810/559/15. Також суд ухвалив подальший розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження, визначеними Кодексом адміністративного судочинства України в редакції Закону України від 03.10.2017 № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».

Відповідач-2 Міністерство внутрішніх справ України позов не визнало та подало до суду відзив на позовну заяву, в якому просило відмовити у задоволенні позову з тих підстав, що звільнення позивача відбулось на підставі та в установленому законом порядку, оскільки заборона, яка передбачена Законом України «Про очищення влади» поширюється на осіб начальницького складу ОВС, які обіймали посаду у період з 21 листопада 2013 року по 22 лютого 2014 року, та не були звільнені за власним бажанням з відповідної посади працівника правоохоронного органу, які складали та своєю дією сприяли складенню рапортів, протоколів про адміністративне правопорушення.

Відповідач-2 зауважив, що у матеріалах справи міститься обвинувальний акт прокуратури Київської області від 21.10.2014 у кримінальному провадженні № 0000020. Відповідно до зазначеного акта ОСОБА_1 обвинувачувався у тому, що перебуваючи на посаді інспектора ВДАІ Білоцерківського MB (з обслуговування м. Біла Церква та Білоцерківського району) Головного управління МВС України в Київській області та виконуючи свої обов`язки вніс до офіційного документу - протоколу про адміністративне правопорушення АГ2 № 120845 недостовірні відомості про вчинення гр. ОСОБА_2 адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 122-2 КУпАП, чим скоїв правопорушення (злочин), передбачений ч. 1 ст. 366 КК України. З огляду на викладене, відповідач-2 зауважив, що на позивача розповсюджується заборона, зазначена в частині третій статті 1 Закон України «Про очищення влади».

Додатково, відповідач-2 зауважив, що звільнення особи рядового і начальницького складу за вчинки, що дискредитують звання рядового і начальницького складу, є окремою підставою звільнення і не є видом дисциплінарного стягнення, передбаченого статтею 12 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України, отже, статті вказаного Статуту, які регулюють порядок проведення службового розслідування та порядок накладення та виконання дисциплінарних стягнень при звільненні особи за п. 66 Положення не застосовуються.

Підготовче засідання, призначене у справі на 22.09.2022 знято з розгляду, наступне засідання призначене у справі на 06.10.2022.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 06.10.2022 суд залучив до участі у справі в якості співвідповідача Головне управління Національної поліції в Київській області (ідентифікаційний код 40108616; місцезнаходження: 01601, м. Київ, вул. Володимирська, 15) (далі по тексту відповідач-4, ГУ НП в Київській області) та прийняв до розгляду уточнений адміністративний позов ОСОБА_1 від 22.09.2022. Також суд встановив відповідачам 15-денний строк з дня отримання копії ухвали суду для надання письмових пояснень на уточнений адміністративний позов. Крім того, суд відклав підготовче засідання в адміністративній справі № 810/559/15 на 31 жовтня 2022 року.

ГУ НП в Київській області позов не визнало та подало до суду відзив на позовну заяву, в якому просило відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 з наступних підстав. Оскаржуваний позивачем наказ ГУМВС України в Київській області від 26.01.2015 № 41 о/с було прийнято на підставі наказу МВС України від 16.01.2015 № 48 о/с з дотриманням вимог чинного законодавства.

Відповідач-4 додав, що постановою Кабінету Міністрів України від 16.09.2015 № 730 «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ» не передбачено правонаступництво Головним управлінням Національної поліції в Київській області прав та обов`язків Головного управління МВС України в Київській області. При цьому, відповідно до п. 1.6 Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, затвердженої наказом МВС від 31.12.2007 № 499 (діяв на момент звільнення позивача зі служби), грошове забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ виплачується за місцем служби і виключно в межах асигнувань, затверджених кошторисом доходів і видатків органу, підрозділу, закладу чи установи МВС на грошове забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ.

Відповідач-4 наголосив, що позивач перебував у трудових відносинах саме з Управлінням Державної автомобільної інспекції ГУМВС України в Київській області, яка відповідно до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (код ЄДРПОУ - 24521910) на сьогоднішній день перебуває в стані припинення шляхом ліквідації та має власні рахунки. В трудових відносинах ані з ГУМВС України в Київській області, ані з ГУ НП в Київській області позивач не перебував, що у свою чергу свідчить про те, що належним відповідачем щодо заявлених позовним вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є УДАІ ГУМВС України в Київській області, тому позовні вимоги в частині стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу з ГУ НП в Київській області є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Разом з тим, відповідач-4 посилаючись на відсутність рішення суду про поновлення позивача на службі в міліції зазначив, що станом на даний час на позивача не поширюються дії Закону України «Про Національну поліцію» зазначає про передчасність вимог позивача про зобов`язання Головного управління Національної поліції в Київській області розглянути питання про прийняття ОСОБА_1 на службу в органи Національної поліції відповідно до вимог статей перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію України».

Позивач не погоджуючись з доводами відповідачів, викладеними у відзивах на позов подав до суду відповідь на відзив, у якій зазначив, що згідно пункту 1 Положення про Державну автомобільну інспекцію МВС України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України 14 квітня 1997 року №341, яке станом на час вирішення спору по суті є чинним, Державна автомобільна інспекція входить до системи органів МВС України. Роботодавцем позивача є УДАІ ГУ МВС України в Київській області, тому саме цим суб`єктом владних повноважень порушено право позивача на працю.

Позивач додав, що на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 02 вересня 2015 року № 641 утворено Національну поліцію України, яка у відповідності до статей 2, 23, 31 Закону України «Про Національну поліцію України», зокрема виконує повноваження (завдання), що виконувались ДАІ МВС України. При цьому, згідно з відомостями в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців на теперішній час, ГУ МВС України у Київській області та УДАІ ГУ МВС України в Київській області не ліквідовані, а перебувають у стані припинення. Встановлена законодавством можливість ліквідації державного органу (установи, організації) з одночасним створенням іншого, який буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи. Тож, у випадку незаконного звільнення працівника з роботи, його порушене право повинно бути відновлене шляхом поновлення його на посаді, з якої його було звільнено.

Разом з тим, позивач наголосив, що пунктами 9, 10 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію» визначено, що працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції. Посади, що пропонуються особам, зазначеним у цьому пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції.

Працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів.

На думку позивача, Закон України «Про Національну поліцію» прямо передбачив право вказаних вище осіб, бути прийнятими на службу до поліції на запропоновані посади шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції; звільненню підлягають виключно ті працівники міліції, які після пропонування нових посад відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції на запропоновані посади.

Відповідач-1 та відповідач-3 правом на подання до суду письмового відзиву на позов не скористалися.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 31.10.2022 суд закрив підготовче провадження у справі № 810/559/15 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління МВС України в Київській області, Міністерства внутрішніх справ України, Управління ДАІ ГУ МВС у Київській області, Головного управління Національної поліції в Київській області про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та призначив справу № 810/559/15 до судового розгляду по суті на 24.11.2022.

Судове засідання, призначене у справі на 24.11.2022 знято з розгляду, наступне судове засідання призначене у справі на 16.01.2023.

У судове засідання, призначене у справі на 16.01.2023 з`явилися уповноважені представники відповідачів - ГУ МВС України в Київській області, МВС України, ГУ НП в Київській області.

Позивач та відповідач-3 - Управління ДАІ ГУ МВС у Київській області у судове засідання не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду справи у передбачений законодавством строк.

Водночас, судом встановлено, що від позивача до суду надійшла заява про розгляд справи № 810/559/15 без участі позивача та його представника.

Присутні у судовому засіданні представники ГУ МВС України в Київській області, МВС України, ГУ НП в Київській області заперечували щодо задоволення позову ОСОБА_1 та просили відмовити останньому у задоволенні позову.

Заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Наказом МВС України від 16 січня 2015 року № 48о/с «По особовому складу», на підставі пункту 10 частини другої статті 3 Закону України «Про очищення влади» та пунктів 62 «а», 66 Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів Української PCP від 29 липня 1991 року №114, капітана міліції ОСОБА_1 (М-247590) інспектора з адміністративної практики відділення Державної автомобільної інспекції з обслуговування міста Біла Церква та Білоцерківського району, підпорядкованого управлінню Державної автомобільної інспекції, звільнено з органів внутрішніх справ у запас Збройних Сил (із постановленням на військовий облік) за скоєння вчинків, що дискредитують звання рядового і начальницького складу.

ГУ МВС України в Київській області прийняло наказ від 26 січня 2015 року № 41о/с «По особовому складу», яким відповідно до вимог пункту 10 частини другої статті 3 Закону України «Про очищення влади» та згідно з пунктами 62 «а», 66 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, капітана міліції ОСОБА_1 (М-247590) інспектора з адміністративної практики відділення Державної автомобільної інспекції з обслуговування міста Біла Церква та Білоцерківського району, підпорядкованого управлінню Державної автомобільної інспекції звільнено з органів внутрішніх справ у запас Збройних сил (із поставленням на військовий облік) за скоєння вчинків, що дискредитують звання рядового і начальницького складу.

Не погоджуючись з вказаними наказами та вважаючи їх протиправними позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами суд виходить з такого.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частина друга статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачає, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, зокрема чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Правові та організаційні засади проведення очищення влади (люстрації) для захисту та утвердження демократичних цінностей, верховенства права та прав людини в Україні визначає Закон України «Про очищення влади».

Відповідно до пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про очищення влади» встановлено, що впродовж десяти днів з дня набрання чинності цим Законом керівник органу (орган), до повноважень якого належить звільнення та/або ініціювання звільнення з посади осіб, до яких застосовується заборона, зазначена в частині третій статті 1 цього Закону, на основі критеріїв, визначених частиною першою статті 3 цього Закону, на підставі відомостей, наявних в особових справах цих осіб:

1) звільняє цих осіб з посад або надсилає керівнику органу (органу), до повноважень якого належить звільнення з посади таких осіб, відповідні документи для їх звільнення не пізніше ніж на 10 робочий день з дня отримання таких документів;

2) інформує Міністерство юстиції України про їх звільнення з посад та надає відповідні відомості про застосування до таких осіб заборони, передбаченої частиною третьою статті 1 цього Закону, для їх оприлюднення на офіційному веб-сайті Міністерства юстиції України та внесення до Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України «Про очищення влади», у порядку та строки, визначені цим Законом.

Посилаючись на правомірність прийняття спірного наказу Міністерство внутрішніх справ зазначає, що на позивача розповсюджується заборона, зазначена в частині третій статті 1 Закону України «Про очищення влади», оскільки в матеріалах справ міститься обвинувальний акт прокуратури Київської області від 21.10.2014 у кримінальному провадженні № 0000020. Відповідно до зазначеного акта ОСОБА_1 обвинувачувався у тому, що перебуваючи на посаді інспектора ВДАІ Білоцерківського MB (з обслуговування м. Біла Церква та Білоцерківського району) Головного управління МВС України в Київській області та виконуючи свої обов`язки вніс до офіційного документу - протоколу про адміністративне правопорушення АГ2 № 120845 недостовірні відомості про вчинення гр. ОСОБА_2 адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 122-2 КУпАП, чим скоїв правопорушення (злочин), передбачений ч. 1 ст. 366 КК України. З огляду на викладене, відповідач-2 зауважив, що на позивача розповсюджується заборона, зазначена в частині третій статті 1 Закон України «Про очищення влади».

Вирішуючи питання відповідності ОСОБА_1 критеріям, визначеним пунктом 10 частини другої статті 3 Закону України «Про очищення влади», та наявності підстав для звільнення на підставі пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про очищення влади», слід зазначити наступне.

Як визначено у частині першій статті 1 Закону України «Про очищення влади» очищення влади (люстрація) - це встановлена цим Законом або рішенням суду заборона окремим фізичним особам обіймати певні посади (перебувати на службі) (далі - посади) (крім виборних посад) в органах державної влади та органах місцевого самоврядування.

Відповідно до частини другої статті 1 Закону України «Про очищення влади» очищення влади (люстрація) здійснюється з метою недопущення до участі в управлінні державними справами осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_3 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, і ґрунтується на принципах: верховенства права та законності; відкритості, прозорості та публічності; презумпції невинуватості; індивідуальної відповідальності; гарантування права на захист.

Протягом десяти років з дня набрання чинності цим Законом посади, щодо яких здійснюється очищення влади (люстрація), не можуть обіймати особи, зазначені у частинах першій, другій, четвертій та восьмій статті 3 цього Закону, а також особи, які не подали у строк, визначений цим Законом, заяви, передбачені частиною першою статті 4 цього Закону (ч. 3 ст. 1 Закону України «Про очищення влади»).

Приписами частини п`ятої статті 1 Закону України «Про очищення влади» обумовлено, що заборона, передбачена частиною третьою або четвертою цієї статті, може застосовуватися до особи лише один раз.

Пунктом 10 частини другої статті 3 Закону України «Про очищення влади» встановлено, що заборона, передбачена частиною третьою статті 1 цього Закону, застосовується до осіб, які обіймали посаду (посади) у період з 21 листопада 2013 року по 22 лютого 2014 року та не були звільнені в цей період, за власним бажанням з відповідної посади працівника правоохоронного органу, який складав та/або своєю дією сприяв складенню рапортів, протоколів про адміністративне правопорушення, повідомлень про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, обвинувальних актів стосовно осіб, звільнених від кримінальної або адміністративної відповідальності відповідно до Закону України «Про усунення негативних наслідків та недопущення переслідування та покарання осіб з приводу подій, які мали місце під час проведення мирних зібрань» від 29 січня 2014 року N 737-VII, Закону України «Про недопущення переслідування та покарання осіб з приводу подій, які мали місце під час проведення мирних зібрань, та визнання такими, що втратили чинність, деяких законів України» від 21 лютого 2014 року N 743-VII.

З огляду на викладене, суд зазначає, що заборона, передбачена частиною третьою статті 1 Закону України «Про очищення влади», та процедура звільнення за нормами пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень цього Закону, може бути застосована у відношенні до позивача за умови відповідності його наступним критеріям:

- обіймав посаду працівника правоохоронного органу у період з 21 листопада 2013 року по 22 лютого 2014 року;

- складав та/або своєю дією сприяв складенню рапортів, протоколів про адміністративне правопорушення, повідомлень про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, обвинувальних актів стосовно осіб, звільнених від кримінальної або адміністративної відповідальності відповідно до Закону України «Про усунення негативних наслідків та недопущення переслідування та покарання осіб з приводу подій, які мали місце під час проведення мирних зібрань», Закону України «Про недопущення переслідування та покарання осіб з приводу подій, які мали місце під час проведення мирних зібрань, та визнання такими, що втратили чинність, деяких законів України».

Дослідивши матеріали справи, суд встановив, що наказом МВС України від 16 січня 2015 року № 48о/с «По особовому складу» позивача звільнено зі служби з органів внутрішніх справ у запас Збройних Сил (із постановленням на військовий облік) за скоєння вчинків, що дискредитують звання рядового і начальницького складу на підставі пункту 10 частини другої статті 3 Закону України «Про очищення влади» та пунктів 62 «а», 66 Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів Української PCP від 29 липня 1991 року №114.

Нормами статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України обумовлено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Частиною другою статті 74 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Так, Міністерство внутрішніх справ посилаючись на правомірність прийняття спірного наказу Міністерство внутрішніх справ зазначає, що на позивача розповсюджується заборона, зазначена в частині третій статті 1 Закону України «Про очищення влади», оскільки в матеріалах справ міститься обвинувальний акт прокуратури Київської області від 21.10.2014 у кримінальному провадженні № 0000020.

Відповідно до обвинувального акта прокуратури Київської області від 21.10.2014 у кримінальному провадженні № 0000020 ОСОБА_1 обвинувачувався у тому, що перебуваючи на посаді інспектора ВДАІ Білоцерківського MB (з обслуговування м. Біла Церква та Білоцерківського району) Головного управління МВС України в Київській області та виконуючи свої обов`язки вніс до офіційного документу - протоколу про адміністративне правопорушення АГ2 № 120845 недостовірні відомості про вчинення гр. ОСОБА_2 адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 122-2 КУпАП, чим скоїв правопорушення (злочин), передбачений ч. 1 ст. 366 КК України.

Як зазначено в обвинувальному акті, «…08.01.2014 з УДАІ ГУ МВС України в Київській області для прийняття заходів реагування до ВДАІ Білоцерківського MB (з обслуговування міста Біла Церква та Білоцерківського району) ГУ МВС України в Київській області надійшов рапорт командира взводу № 3 РДПС ДАІ із ЗС при УДАІ ГУ МВС України в Київській області Гусєва О.Г., відповідно до якого 29.12.2013 під час несення служби на 20 км а/д Київ-Овруч в с. Нові Петрівці близько 12 години 30 хвилин автомобіль «Хюндай», д.н.з. НОМЕР_1 , не виконав вимогу про зупинку, що надавалася за допомогою жезла та свистка, чим порушив п.2.4 ПДР України.

10.01.2014 інспектор ВДАІ Білоцерківського MB (з обслуговування міста Біла Церква та Білоцерківського району) ГУ МВС України в Київській області Лябах Ю.І. на підставі зазначеного рапорту, в порушення вимог ст. ст. 7, 245, 251 КУпАП, Інструкції з оформлення працівниками Державтоінспекції МВС матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, затвердженої наказом МВС України № 77 від 26.02.2009, не провівши перевірку фактів, викладених у рапорті, достовірно знаючи, що ОСОБА_2 29.12.2013 знаходився в м. Біла Церква Київської області, про що сам ОСОБА_2 вказав у поясненнях від 02.01.2014 та в протоколі про адміністративне правопорушення, вніс до протоколу про адміністративне правопорушення, який є офіційним документом, завідомо неправдиві відомості про те, що ОСОБА_2 , являючись власником автомобіля «Хюндай», д.н.з. НОМЕР_1 , 29.12.2013 близько 12 години 30 хвилин не виконав вимогу про зупинку, що надавалась за допомогою жезла та свистка на 20 км автодороги Київ-Овруч, чим порушив вимоги п. 2.4 Правил дорожнього руху, за що відповідальність передбачена ст. 122-2 КУпАП.

У подальшому вказаний протокол інспектором ВДАІ Білоцерківського MB (з обслуговування міста Біла Церква та Білоцерківського району) ГУ МВС України в Київській області Лябахом Ю.І. направлено до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області. Судом адміністративний матеріал щодо ОСОБА_2 двічі повертався на доопрацювання, та у подальшому постановою Білоцерківського міськрайонного суду від 28.02.2014 в притягненні ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за ст. 122-2 КУпАП відмовлено, в зв`язку з відсутністю події адміністративного правопорушення, баченого ст. 122-2 КУпАП.».

Водночас, як встановлено судом в ході розгляду даної справи, вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 24.01.2022 у справі №357/10458/17, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 23.06.2022, ОСОБА_1 визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 366 Кримінального кодексу України та виправдано його на підставі ст. 373 ч.1 п. 3 КПК України не доведено, що у діянні обвинуваченого ОСОБА_1 є склад кримінального правопорушення, передбаченого ст. 366 ч.1 Кримінального кодексу України.

Приписами частини першої, другої статті 532 Кримінального процесуального кодексу України обумовлено, що вирок або ухвала суду першої інстанції, ухвала слідчого судді, якщо інше не передбачено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Так, у вироку Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 24.01.2022 у справі №357/10458/17 суд зазначив, що «..Судом у судовому засіданні встановлено, що інспектор ВДАІ Білоцерківського МВ (з обслуговування м Біла Церква та Білоцерківського району) ГУ МВС України в Київській області Лябах Ю.І. дійсно 10 січня 2014 р. склав протокол про адміністративне правопорушення серія АГ2 № 120845 відносно ОСОБА_2 про вчинення ним правопорушення, передбаченого ст. 122-2 КУпАП, зазначивши у ньому відомості/інформацію, що містилась у рапорті командира взводу № 3 РДПС ДАІ із ЗС при УДАІ ГУ МВС України в Київській області Гусєва О.Г. від 30.12.2013 р., а саме: 29.12.2013 р. згідно з рапортом працівника ДПС О.Г. Гусєва відповідно до п.15.8 наказу МВС України № 111 29.12.2013 р. близько 12 години 30 хвилин не виконав вимогу про зупинку, що надавалась за допомогою жезла та свистка на 20 км а/д Київ-Овруч автомобілю Хюндай д.н. НОМЕР_2 , чим порушив п.2.4 ПДР України.

Судом у судовому засіданні встановлено, що інспектор ВДАІ Білоцерківського МВ (з обслуговування м Біла Церква та Білоцерківського району) ГУ МВС України в Київській області Лябах Ю.І. не був учасником подій, не сприймав їх особисто, не здійснював їх фіксування, а саме: викладених у рапорті командира взводу № 3 РДПС ДАІ із ЗС при УДАІ ГУ МВС України в Київській області Гусєва О.Г від 30.12.2013 р.».

Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у вироці від 24.01.2022 у справі № 357/10458/17 встановив «.. що прокурором у судовому засіданні не доведено, що:

1. 10 січня 2014 р. інспектор ВДАІ Білоцерківського МВ (з обслуговування міста Біла Церква та Білоцерківського району) ГУ МВС України в Київській області Лябах Ю.І.,

до складання,

під час складання зазначеного протоколу про адміністративне правопорушення серія АГ2 № 120845 відносно ОСОБА_2 про вчинення ним правопорушення, передбаченого ст. 122-2 КУпАП,

достовірно знав, що інформація, яка міститься у зазначеному рапорті командира взводу № 3 РДПС ДАІ із ЗС при УДАІ ГУ МВС України в Київській області Гусєва О.Г. від 30.12.2013 р. на ім`я начальника УДАІ ГУ МВС України в Київській області Деревянкіна С.О., а саме: доповідаю Вам, що 29.12.2013 під час несення служби на 20 км а/д Київ-Овруч в с. Нові Петрівці близько 12.30 автомобіль «Хюндай», н.з. НОМЕР_2 не виконав мою вимогу про зупинку, що надавалась за допомогою жезла та свистка, чим порушив п.2.4 ПДР України,

повністю або частково не відповідає дійсності, тобто є недостовірною;

2. 10 січня 2014 р. інспектор ВДАІ Білоцерківського МВ (з обслуговування міста Біла Церква та Білоцерківського району) ГУ МВС України в Київській області Лябах Ю.І.

завідомо знаючи про неправдивість відомостей, що містяться у рапорті командира взводу № 3 РДПС ДАІ із ЗС при УДАІ ГУ МВС України в Київській області Гусєва О.Г.,

вніс ці відомості до протоколу про адміністративне правопорушення серія АГ2 № 120845.

Суд констатує, що інспектор ВДАІ Білоцерківського МВ (з обслуговування міста Біла Церква та Білоцерківського району) ГУ МВС України в Київській області Лябах Ю.І. при внесені відомостей до протоколу про адміністративне правопорушення серія АГ2 № 120845 відносно ОСОБА_2 про вчинення ним правопорушення, передбаченого ст. 122-2 КУпАП, зазначив у ньому відомості/інформацію, що містилась у рапорті командира взводу № 3 РДПС ДАІ із ЗС при УДАІ ГУ МВС України в Київській області Гусєва О.Г. від 30.12.2013 р., а саме: 29.12.2013 р. згідно з рапортом працівника ДПС О.Г. Гусєва відповідно до п.15.8 наказу МВС України № 111 29.12.2013 р. близько 12 години 30 хвилин не виконав вимогу про зупинку, що надавалась за допомогою жезла та свистка на 20 км а/д Київ-Овруч автомобілю Хюндай д.н. НОМЕР_2 , чим порушив п.2.4 ПДР України.

Прокурором в судовому засіданні не доведено психічне ставлення ОСОБА_1 до вчиненої дії та її наслідків, виражене у формі прямого умислу.

Судом встановлено, що прокурором не доведено, що ОСОБА_1 достовірно знав, що вносить до протоколу про адміністративне правопорушення серія АГ2 № 120845 завідомо неправдиві відомості: 29.12.2013 р. згідно з рапортом працівника ДПС О.Г.Гусєва відповідно до п.15.8 наказу МВС України № 111 29.12.2013 р. близько 12 години 30 хвилин не виконав вимогу про зупинку, що надавалась за допомогою жезла та свистка на 20 км а/д Київ-Овруч автомобілю Хюндай д.н. НОМЕР_2 , чим порушив п.2.4 ПДР України.

Судом встановлено, що прокурором в судовому засіданні не доведено винуватість ОСОБА_1 у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ст. 366 ч.1 КК України, форму вини у виді прямого умислу, тобто обставину, яка підлягала доказуванню у кримінальному провадженні п.2 ч.1 ст. 91 КПК України.

Суд констатує, що прокурором в судовому засіданні не доведено, що в діянні обвинуваченого ОСОБА_1 є склад кримінального правопорушення, передбаченого ст. 366 ч.1 КК України, оскільки не доведено, що ОСОБА_1 достовірно знав, що вносить до протоколу про адміністративне правопорушення серія АГ2 № 120845 завідомо неправдиві відомості: 29.12.2013 р. згідно з рапортом працівника ДПС О.Г. Гусєва відповідно до п.15.8 наказу МВС України № 111 29.12.2013 р. близько 12 години 30 хвилин не виконав вимогу про зупинку, що надавалась за допомогою жезла та свистка на 20 км а/д Київ-Овруч автомобілю Хюндай д.н. НОМЕР_2 , чим порушив п.2.4 ПДР України.

Суд констатує, що прокурором не доведена наявність у діянні ОСОБА_1 складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 366 ч.1 КК України, а саме винуватість обвинуваченого ОСОБА_1 у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ст. 366 ч.1 КК України у формі прямого умислу, тобто усвідомлення ним суспільно небезпечного характеру своїх дій, передбачені його суспільно небезпечних наслідків і бажанні їх настання.».

Приписам частини шостої статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України обумовлено, що вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

При цьому, суд зазначає, що у вироці Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 24.01.2022 у справі № 357/10458/17 відображено відомості про те, що постановою Білоцерківського міськрайонного суду від 28.01.2014 р. про повернення адміністративної справи щодо ОСОБА_2 начальнику ВДАІ Білоцерківського МВ для усунення недоліків; Розписка Полонського А.М. від 28.01.2014 р. про отримання копії постанови від 28.01.2014 р.; постановою Білоцерківського міськрайонного суду від 21.02.2014 р., у якій вказано, що постановою суду від 28.01.2014 р. вказаний матеріал повертався до ВДАІ Білоцерківського МВ для усунення недоліків. Під час підготовки справи до розгляду встановлено, що порушення та неповнота, на які було вказано у постанові суду від 28.01.2014 р. не усунуто, вказівки суду не виконані. Суд постановив: повернути адміністративну справу щодо ОСОБА_2 начальнику ВДАІ Білоцерківського МВ для усунення недоліків.

Частиною другою статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Постановою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 28.02.2014 закрито справу про вчинення ОСОБА_2 адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 122-2 КУпАП, за відсутністю події вказаного адміністративного правопорушення.

Суд звертає увагу на те, що матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження того, що ОСОБА_2 є особою, звільненою від кримінальної або адміністративної відповідальності відповідно до Закону України «Про усунення негативних наслідків та недопущення переслідування та покарання осіб з приводу подій, які мали місце під час проведення мирних зібрань», Закону України «Про недопущення переслідування та покарання осіб з приводу подій, які мали місце під час проведення мирних зібрань, та визнання такими, що втратили чинність, деяких законів України».

Таким чином, відповідач, на якого покладено обов`язок доказування в адміністративному процесі, не надав суду жодних доказів, які б підтверджували наявність правових підстав для застосування до позивача в якості підстави для звільнення пункту 10 частини другої статті 3 Закону України «Про очищення влади», зокрема, матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження складення позивачем чи сприяння складенню рапортів, протоколів про адміністративне правопорушення, повідомлень про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, обвинувальних актів стосовно осіб, звільнених від кримінальної або адміністративної відповідальності відповідно до Закону України «Про усунення негативних наслідків та недопущення переслідування та покарання осіб з приводу подій, які мали місце під час проведення мирних зібрань», Закону України «Про недопущення переслідування та покарання осіб з приводу подій, які мали місце під час проведення мирних зібрань, та визнання такими, що втратили чинність, деяких законів України».

Суд зазначає, що відповідно до частини чотирнадцятої статті 5 Закону України «Про очищення влади» звільнення проводиться за наслідками висновку проведеної перевірки.

При цьому, єдиним виключенням є пункт 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про очищення влади», який установлює, що впродовж десяти днів з дня набрання чинності цим Законом керівник органу (орган), до повноважень якого належить звільнення та/або ініціювання звільнення з посади осіб, до яких застосовується заборона, зазначена в частині першій статті 1 цього Закону, на основі критеріїв, визначених частиною першою статті 3 цього Закону. Особи за зазначеними критеріями звільняються без проведення перевірки.

Таким чином, звільнення на підставі положень Закону України «Про очищення влади» передбачає обов`язкову процедуру, яка полягає у проведенні перевірки особи та можливість її звільнення за результатами такої перевірки, крім випадків, визначених пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про очищення влади», відповідно до якого особи, які підпадають під зазначені критерії, звільняються без проведення перевірки.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що звільнення ОСОБА_1 на підставі пункту 10 частини другої статті 3 Закону України «Про очищення влади» є незаконним.

Крім того, однією з підстав звільнення ОСОБА_1 , в оскаржуваних наказах зазначено пункт 62 «а», 66 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, а саме: за скоєння вчинків, що дискредитують звання рядового і начальницького складу, з приводу чого суд зазначає таке.

Відповідно до п. 62 «а» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 №114 (далі - Положення № 114) звільнення осіб рядового і начальницького складу зі служби провадиться, зокрема, у запас Збройних Сил (з постановкою на військовий облік), якщо звільнені особи не досягли граничного віку, встановленого Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» для перебування в запасі осіб, які мають військові звання і за станом здоров`я придатні до військової служби.

Пунктом 66 Положення № 114 визначено, що особи рядового і начальницького складу, які скоїли вчинки, що дискредитують звання рядового і начальницького складу, звільняються з органів внутрішніх справ. При цьому звільнення проводиться з урахуванням вимог пункту 62 цього Положення.

Проте, відповідач не надав жодних доказів, які б підтверджували скоєння позивачем вчинків, що дискредитують звання рядового і начальницького складу.

Проведення перевірки насамперед має за мету, визначену у статті 1 Закону України «Про очищення влади», а саме: виявити осіб, що брали участь в управлінні державними справами, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини.

Результати такої перевірки підлягають викладенню у висновку, який є обов`язковим, як і ознайомлення з ним особи, щодо якої проводилась перевірка. Такий висновок може бути оскаржений до суду відповідно до статті 5 Закону України «Про очищення влади».

Суд встановив, що підставою для застосування до позивача пункту 66 Положення стало вчинення позивачем діяння, передбаченого пунктом 10 частини другої статті 3 Закону України «Про очищення влади».

Проте, у зв`язку з відсутністю перевірки, проведеної відповідно до Закону України «Про очищення влади», неможливо вважати факт вчинення такого діяння встановленим в порядку, передбаченому законом.

Позивача звільнено з органів внутрішніх справ на підставі п. 10 ч. 2 ст. 3 Закону №1682-VII без проведення перевірки, передбаченої цим законом.

Проте, Закон України «Про очищення влади» передбачає процедуру звільнення без проведення перевірки тільки за ч. 1 ст. 3 цього Закону.

Таким чином, суд дійшов висновку про протиправність звільнення позивача на підставі п. 10 ч. 2 ст. 3 Закону № 1682-VII, оскільки відповідачем не було дотримано процедуру звільнення з органів внутрішніх справ, а саме: не було проведено перевірки.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 24.01.2018 у справі №820/1573/15.

Крім того, як підтверджено матеріалами справи, спірні накази про звільнення позивача, крім посилання на п. 10 ч. 2 ст. 3 Закону № 1682-VII, містять також посилання на п. 66 Положення №114 як підставу звільнення.

Суд зауважує, що в залежності від підстави звільнення, для особи настають різні юридичні наслідки, оскільки при застосуванні Закону № 1682-VII до особи застосовуються інші обмеження та відповідно наслідки, чим при звільненні за вчинення діяння, що дискредитує звання рядового і начальницького складу (п. 66 Положення №114). Законодавство не передбачає одночасне застосування до особи наслідків звільнення за різними підставами.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 24.01.2018 у справі № 809/934/15.

Згідно з положеннями статті 1, статті 3, частини другої статті 6, частин першої та другої статті 8 Конституції України Україна є демократичною, правовою державою, у якій визнається і діє принцип верховенства права; Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основ Конституції України і повинні відповідати їй; норми Конституції України є нормами прямої дії; органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України; відповідно до Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; держава відповідає перед людиною за свою діяльність; утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Відповідно до статті 22 Конституції України конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Статтею 43 Конституції України зокрема передбачено, що держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.

Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Як зазначив Конституційний Суд України у абзаці третьому підпункту 6.1.1 підпункту 6.1 пункту 6 мотивувальної частини рішення від 29 січня 2008 року №2-рп/2008 у справі за конституційним поданням 52 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) Закону України «Про особливості звільнення з посад осіб, які суміщають депутатський мандат з іншими видами діяльності» та конституційним поданням 89 народних депутатів України про офіційне тлумачення положень пункту 2 частини другої статті 90 Конституції України, статті 5 Закону України «Про особливості звільнення з посад осіб, які суміщають депутатський мандат з іншими видами діяльності» (справа про звільнення народних депутатів України з інших посад у разі суміщення), визначене статтею 43 Конституції України право на працю є природною потребою людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом.

Наведені конституційні гарантії щодо реалізації права на працю, відповідно, поширюються і на публічну службу.

Законом України «Про очищення влади» визначено правові та організаційні засади проведення очищення влади (люстрації) для захисту та утвердження демократичних цінностей, верховенства права та прав людини в Україні.

Як зазначено вище, відповідно до частини другої статті 1 Закону України «Про очищення влади» очищення влади (люстрація) здійснюється з метою недопущення до участі в управлінні державними справами осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_3 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, і ґрунтується на принципах: верховенства права та законності; відкритості, прозорості та публічності; презумпції невинуватості; індивідуальної відповідальності; гарантування права на захист.

За загальний визначенням під поняттям «принцип» (від лат. principium - начало, основа) розуміється головне, важливе, суттєве, неодмінне.

Принципи права - це основні ідеї, вихідні положення, які закріплені в законі, мають загальну значущість, вищу імперативність (веління) і відображають суттєві положення права.

Виходячи з наведеного, вбачається, що частиною першою та другою статті першої Закону України «Про очищення влади» визначено базові, основоположні принципи очищення влади та надано визначення терміну «очищення влади», виходячи з яких і застосовуються інші норми цього Закону до конкретних обставин та осіб у їх системному взаємозв`язку з принципами їх застосування, тобто дотримання вказаних принципів є передумовою застосування наслідків, передбачених цим Законом.

При цьому, відповідно до частини другої статті 61 Конституції України, юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

Відповідно до статті 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях.

Згідно із Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Протоколу №1 та Протоколів №№2, 4, 7 та 11 до Конвенції» Україна повністю визнає обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції.

Відповідно до пункту 12 резолюції Парламентської Асамблеї ради Європи №1096 (1996) люстрація або інші адміністративні заходи, які запроваджує держава, будуть сумісними з принципами демократичної та правової держави лише якщо дотримано критеріїв стосовного того, щоб принцип вини був індивідуальним, а не колективним, і мав бути встановлений у кожному конкретному випадку.

У пунктах 62, 63 Проміжного висновку щодо Закону України «Про очищення влади» (Закон «Про люстрацію») від 16 грудня 2014 року №788/2014 (СDL-АD (2014)044) Венеціанська комісія зазначила, що відповідно до Керівних принципів, люстрація має бути спрямована тільки проти осіб, які відіграли важливу роль у вчиненні серйозних порушень прав людини або які обіймали керівну посаду в організації, відповідальній за серйозні порушення прав людини; ніхто не може бути предметом люстрації виключно через особисті думки і переконання; свідомі співробітники можуть бути люстровані тільки якщо їх дії насправді нанесли шкоду іншим, і вони знали або повинні були знати про це. Крім того, особи, які були молодшими за 18 років під час відповідних дій, добровільно відмовилися від членства, зайнятості або представництва у відповідній організації до переходу до демократичного режиму, або які діяли з примусу, повинні бути звільнені від люстрації.

Нарешті, як зазначено в статті 1.2 Закону «Про люстрацію», «люстрація має бути заснована на принципі індивідуальної (не колективної) відповідальності».

З наведеного вбачається, що люстрація застосовується до осіб, які, перебуваючи на конкретній посаді в органах державної влади, відігравали важливу роль у вчиненні серйозних порушень прав людини, обіймали керівну посаду в організації, відповідальній за серйозні порушення прав людини, вчинили певні правопорушення у наведеному контексті.

Отже, люстрація є видом юридичної відповідальності, а отже, при її проведенні має бути дотриманий індивідуальний характер такої відповідальності, тобто вина працівника має бути доведена в кожному конкретному випадку.

Разом із тим, під час розгляду справи, відповідачами не надано доказів того, що позивач своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснював заходи (та/або сприяв їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_3 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, тобто у даному випадку, відповідачем не доведено дотримання основоположних принципів очищення влади, визначених Законом України «Про очищення влади».

Як встановлено вище, в оскаржуваних наказах до позивача застосовано положення Закону України «Про очищення влади» та пункту 66 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ щодо звільнення з органів внутрішніх справ у запас Збройних сил ( із поставленням на військовий облік) за скоєння вчинків, що дискредитують звання рядового і начальницького складу.

Проте, у разі наявності підстав для звільнення, передбачених Законом України «Про очищення влади», підлягає застосуванню саме цей спеціальний Закон, але при цьому повинна бути дотримана процедура звільнення передбачена Законом.

У разі, якщо діяння підпадає під дію пункту 66 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, то відповідачу необхідно було застосовувати саме цю норму при звільненні позивача.

В той же час, в залежності від підстави звільнення, для особи настають різні юридичні наслідки. Законодавство не передбачає одночасне застосування до особи наслідків звільнення за різними підставами.

Відповідно до ч. 9. ст. 18 Закону України «Про міліцію» від 20.12.1999 №565-ХІІ та пункту 22 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України № 114 від 29.07.1991, працівники міліції мають право створювати професійні спілки.

Приписом ст. 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» № 1045-XIV від 15.09.1999 визначено порядок надання згоди на розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця.

Зокрема, статтею 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» виборний орган первинної профспілкової організації на підприємстві, в установі або організації: дає згоду або відмовляє у дачі згоди на розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця з працівником, який є членом діючої на підприємстві, в установі, організації профспілки, у випадках, передбачених законом.

Згідно із відомостями довідки виданої Київської обласної профспілкової організації атестованих працівників органів внутрішніх справ України вих.№ 33 від 09.02.2015 ОСОБА_1 дійсно є членом Професійної спілки атестованих працівників органів внутрішніх справ України і перебуває на обліку в Київській обласній організації профспілки атестованих працівників органів внутрішніх справ України.

З огляду на викладене, суд зазначає, що звільнення позивача, який є членом вищевказаної професійної спілки має бути здійснене з дотриманням роботодавцем вказаних норм, однак відповідачами не надано до суду доказів погодження звільнення позивача з профспілковим органом.

Враховуючи встановлені судом обставини, суд дійшов висновку, що наказ Міністерства внутрішніх справ України від 16 січня 2015 року № 48о/с «По особовому складу» в частині звільнення капітана міліції ОСОБА_1 , інспектора з адміністративної практики з обслуговування міста Біла Церква та Білоцерківського району, підпорядкованого Управлінню Державної автомобільної інспекції є протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

Також суд зазначає, що визнанню протиправним та скасуванню підлягає наказ Головного управління МВС України в Київській області від 26 січня 2015 року № 41 о/с «По особовому складу» в частині звільнення капітана міліції ОСОБА_1 , інспектора з адміністративної практики з обслуговування міста Біла Церква та Білоцерківського району, підпорядкованого Управлінню Державної автомобільної інспекції.

Відповідно до частини першої статті 235 Кодексу законів про працю України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Згідно пункту 1 Положення про Державну автомобільну інспекцію МВС України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України 14 квітня 1997 року №341, яке станом на час вирішення спору по суті є чинним, Державна автомобільна інспекція (Державтоінспекція) є головним органом, на який покладається забезпечення безпеки дорожнього руху в Україні, що входить до системи органів Міністерства внутрішніх справ України.

До складу Державтоінспекції входять департамент Державтоінспекції МВС, управління (відділи) Державтоінспекції головних управлінь, управлінь МВС України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, Центр безпеки дорожнього руху та автоматизованих систем, спеціальний підрозділ дорожньо-патрульної служби особливого призначення при департаменті Державтоінспекції МВС, відділи (відділення) Державтоінспекції з обслуговування адміністративних територій міст, районів, районів у містах, підрозділи дорожньо-патрульної служби та центри надання послуг, пов`язаних з використанням автотранспортних засобів.

Як було встановлено судом та не заперечується сторонами, ОСОБА_1 був звільнений з посади інспектора з адміністративної практики відділення ДАІ з обслуговування міста Біла Церква та Білоцерківського району, підпорядкованого Управлінню Державної автомобільної інспекції.

На підставі постанови Кабінету Міністрів України від 02 вересня 2015 року № 641 утворено Національну поліцію України, яка у відповідності до статей 2, 23, 31 Закону України «Про Національну поліцію України», зокрема виконує повноваження (завдання), що виконувались ДАІ МВС України.

При цьому, згідно з відомостями в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців на теперішній час, ГУ МВС України у Київській області та УДАІ ГУ МВС України в Київській області не ліквідовані, а перебувають у стані припинення.

Суд зауважує, що у випадку незаконного звільнення працівника з роботи, його порушене право повинно бути відновлене шляхом поновлення його на посаді, з якої його було звільнено, відтак суд вважає за необхідне поновити ОСОБА_1 на посаді інспектора з адміністративної практики Державної автомобільної інспекції з обслуговування міста Біла Церква та Білоцерківського району, підпорядкованого Управлінню Державної автомобільної інспекції Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області, з 26 січня 2015 року.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання Головного управління Національної поліції в Київській області розглянути питання про прийняття ОСОБА_1 на службу в органи Національної поліції відповідно до вимог статей перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію України» суд зазначає наступне.

Пунктами 9, 10 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію» визначено, що працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції. Посади, що пропонуються особам, зазначеним у цьому пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції.

Працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів.

При цьому Закон України «Про Національну поліцію» прямо передбачив право вказаних вище осіб, бути прийнятими на службу до поліції на запропоновані посади шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції; звільненню підлягають виключно ті працівники міліції, які після пропонування нових посад відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції на запропоновані посади.

З підстав, наведених вище, враховуючи факт незаконного звільнення позивача з посади та прийняття судом рішення у даній справі про зобов`язання поновити ОСОБА_1 на посаді з якої його було звільнено - інспектора з адміністративної практики Державної автомобільної інспекції з обслуговування міста Біла Церква та Білоцерківського району, підпорядкованого Управлінню Державної автомобільної інспекції Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області, суд вважає що вимога про зобов`язання ГУ НП в Київській області розглянути питання про прийняття ОСОБА_1 на службу в органи Національної поліції відповідно до вимог статей перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію України» є передчасною вимогою, враховуючи відсуність на час розгляду справи правовідносин між позивачем та Національною поліцією України.

Частиною другою статті 235 Кодексу законів про працю України обумовлено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Відповідно до пункту 24 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ у разі незаконного звільнення або переведення на іншу посаду особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають поновленню на попередній посаді з виплатою грошового забезпечення за час вимушеного прогулу або різниці в грошовому забезпеченні за час виконання службових обов`язків, але не більш як за один рік.

Якщо заява про поновлення на службі розглядається більше одного року не з вини особи рядового, начальницького складу, така особа має право на отримання грошового забезпечення за весь час вимушеного прогулу.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі по тексту Порядок № 100).

Абзацом першим-третім пункту 2 Порядку № 100 обумовлено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або для виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації чи у фізичної особи - підприємця або фізичної особи, які в межах трудових відносин використовують працю найманих працівників, менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку. Якщо працівника прийнято (оформлено) на роботу не з першого числа місяця, проте дата прийняття на роботу є першим робочим днем місяця, то цей місяць враховується до розрахункового періоду як повний місяць.

У всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Згідно із пунктом 5 Порядку № 100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Пунктом 8 Порядку № 100 передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

При обчисленні середньої заробітної плати за два місяці, виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, середньоденна заробітна плата визначається шляхом ділення суми, розрахованої відповідно до абзацу п`ятого пункту 4 цього Порядку, на число робочих днів за останні два календарні місяці, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, згідно з графіком підприємства, установи, організації.

У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим або другим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Враховуючи, що позивача звільнено 26 січня 2015 року, відповідно, сума виплат за два календарні місяці роботи, для розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу повинна обчислюватись виходячи з виплат за листопад та грудень 2014 року.

Згідно з довідкою Управління державної автомобільної інспекції Головного управління Міністерства внутрішніх справ України Київській області від 09.02.2015 № 28 про доходи видану ОСОБА_1 , за листопад 2014 року позивачу нараховано заробітну плату 2999,07 грн, за грудень 2014 року 3886,92 грн.

Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Частиною другою статті 74 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Інших документів, які б підтверджували розмір середньомісячного грошового забезпечення у справі не міститься.

Розмір середньоденної заробітної плати позивача складає 6885,99 грн. (2999,07 грн.+ 3886,92 грн.) /61календарний день (30 днів листопада 2014 та 31 день грудень 2014) =112,89 грн.

Суд зауважує, що кількість днів вимушеного прогулу визначається з дня звільнення та до винесення судом рішення про поновлення на роботі незаконного звільненого працівника, в даному випадку з 26 січня 2015 року по 16 січня 2023 року становить 2913 днів (2015 рік 340 днів, 2016 рік 366 днів, 2017 рік -365 днів, 2018 рік 365 днів, 2019 -365 днів, 2020 рік 366 днів, 2021 рік 365 днів, 2022 рік 365 днів, 2023 рік 16 днів).

З урахуванням викладеного, на користь позивача підлягає стягненню сума грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, розрахована наступним чином: 112,89 грн. х 2913 календарних днів, що становить у загальному розмірі 328 848,57 грн, яка підлягає стягненню з Управління Державної автомобільної інспекції Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області, оскільки позивач перебував у трудових стосунках саме з УДАІ ГУМВС України в Київській області.

Беручи до уваги викладене, суд дійшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог та наявність підстав для задоволення останніх частково.

Рішення в частині поновлення позивача на посаді та виплати грошового забезпечення за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць слід допустити до негайного виконання, так як відповідно до п.п. 2, 3 ч. 1 ст. 371 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць та про поновлення на посаді у відносинах публічної служби підлягають негайному виконанню.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України та частини третьої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з вимогами статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визначаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку, що позов необхідно задовольнити частково.

Відповідно до частини третьої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Під час звернення до суду позивачем не було сплачено судовий збір, оскільки він звільнений від сплати судового збору за подання даного позову до суду, відтак судові витрати в частині сплати судового збору розподілу не підлягають.

Керуючись статтями 9, 14, 73-78, 90, 143, 242-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

1. Адміністративний позов задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління МВС України в Київській області від 26 січня 2015 року № 41 о/с «По особовому складу» в частині звільнення капітана міліції ОСОБА_1 , інспектора з адміністративної практики з обслуговування міста Біла Церква та Білоцерківського району, підпорядкованого Управлінню Державної автомобільної інспекції.

3. Визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства внутрішніх справ України від 16 січня 2015 року № 48о/с «По особовому складу» в частині звільнення капітана міліції ОСОБА_1 , інспектора з адміністративної практики з обслуговування міста Біла Церква та Білоцерківського району, підпорядкованого Управлінню Державної автомобільної інспекції.

4. Поновити ОСОБА_1 на посаді інспектора з адміністративної практики Державної автомобільної інспекції з обслуговування міста Біла Церква та Білоцерківського району, підпорядкованого Управлінню Державної автомобільної інспекції Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області, з 26 січня 2015 року.

5. Стягнути з Управління Державної автомобільної інспекції ГУ МВС України в Київській області на користь ОСОБА_1 грошове забезпечення (середній заробіток) за час вимушеного прогулу, з 26.01.2015 по 16.01.2023 у розмірі 328 848 (триста двадцять вісім тисяч вісімсот сорок вісім) грн. 57 коп. без урахування обов`язкових податків та зборів.

6. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

7. Допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді інспектора з адміністративної практики Державної автомобільної інспекції з обслуговування міста Біла Церква та Білоцерківського району, підпорядкованого Управлінню Державної автомобільної інспекції Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області, з 26 січня 2015 року

8. Допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення з Управління Державної автомобільної інспекції ГУ МВС України в Київській області на користь ОСОБА_1 грошове забезпечення (середній заробіток) за весь час вимушеного прогулу в межах одного місяця в розмірі 3386 (три тисячі триста вісімдесят шість) грн. 70 коп. без урахування обов`язкових податків та зборів.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Головуючий - суддя Панова Г. В.

Судді: Харченко С.В.

Щавінський В.Р.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 23.01.2023 року.