Справа № 522/14093/22
Суддя: Ярема Х. С.
Дата ухвалення: 2023-01-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.01.2023

м. Одеса

Справа №522/14093/22

Провадження №2-а/522/377/22

Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Ярема Х.С.,

секретаря судового засідання КнішД.А.

за участю представника позивача Маркочева Н.В.

позивача - ОСОБА_1

представника відповідача Саркісян А.Р.

розглянув у судовому засіданні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області

про визнання протиправними та скасування рішення про примусове повернення в країну походження.

ВСТАНОВИВ:

1.21.10.2022 до суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області.

2.Позивач просить визнати протиправним та скасувати рішення Головного Управління Державної міграційної служби в Одеській області № 641 від 22.09.2022 про примусове повернення громадянина РФ ОСОБА_1 .

3.11.11.2022 відкрито провадження у справі.

4.07.12.2022 відповідач подав відзив на позов.

5. ОСОБА_1 позовобґрунтовує тим, що рішення від 22.09.2022 №641 про його примусове повернення є протиправним, оскільки у разі повернення до країни походження, він може зазнати переслідувань через його політичні переконання, а саме проукраїнську позицію, щодо належності Криму державі Україна, антивоєнну позицію щодо збройної агресії РФ щодо України, а інформація по країні походження в цілому підтверджує ризик переслідувань за політичні переконання, систематичні порушення прав людини. Ці обставини справи відповідачем при винесенні спірного рішення не враховані, отже, рішення прийнято з порушення ч1 1 ст. 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства». При цьому, ОСОБА_1 повідомляв міграційну службу про ці обставини, які було проігноровано. Також пояснив, що приблизно з 2018 року він разом з сім`єю (батько, мати та брат) прибули на територію України легально. Повертатися до країни постійного проживання заявник не бажає через відсутність постійного житла та родичів на Батьківщині, а також через політичні погляди, які суперечать владі РФ. Уся сім`я ОСОБА_2 зверталась до ГУ ДМС України в Одеській області з заявою про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту. Наразі ОСОБА_1 повторно звернувся за наданням статусу біженця, остаточне рішення ще не прийнято. Оригінал національного та закордонного паспортів знаходиться в особовій справі у міграційній службі до вирішення питання про надання статусу біженця.

6.ГУ ДМС України в Одеській області заперечує проти позову. Громадянин РФ ОСОБА_1 знаходиться на території України без законних на те підстав. Строк дії його довідки про звернення за захистом в Україні від 05.08.2019 сплив 05.09.2019. Рішенням від 15.08.2019 ОСОБА_1 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Починаючи з 06.09.2019 по 22.09.2022, коли позивач був виявлений як такий, що порушує правила перебування іноземців в Україні, із заявою про визнання його біженцем чи особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту в Україні не звертався, відповідного бажання під час опитування не виявив, жертвою торгівлі людьми себе не вважає та не вчинив жодних спроб для легалізації власного становища. Рішення про примусове повернення в країну походження ОСОБА_1 прийнято з урахуванням всіх обставин, що мають значення та відповідно до вимог чинного законодавства.

Судом встановлені наступні фактичні обставини справи.

7.13.06.2018 ОСОБА_3 , який є батьком позивача ОСОБА_1 , прибув на територію України разом з дружиною та дітьми автомобілем легально на підставі дійсного паспортного документу та дозволу на роботу. Батько на території РФ працював начальником відділу в Муніципальній автономній установі протягом 2006-2016 років.

8.Вдруге громадянин РФ ОСОБА_1 ( ОСОБА_4 ) ІНФОРМАЦІЯ_1 потрапив на територію України легально 09.05.2019 через КПП «Старокозаче» за паспортним документом громадянина РФ для виїзду за кордон серії № НОМЕР_1 терміном дії 25.11.2015 - 25.11.2025. Місце тимчасового перебування АДРЕСА_1 .

9.Наказом ГУ ДМС в Одеській області від 15.08.2019 №155 ОСОБА_1 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

10.Термін дії довідки про звернення за захистом в Україні серії №009841, виданої ОСОБА_1 05.08.2019, закінчився 05.09.2019.

11.Наказ від 15.08.2019 №155 ОСОБА_1 оскаржував в судовому порядку. Проте рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 05.12.2019, залишеним без змін постановою суду апеляційної інстанції від 04.03.2020, ОСОБА_1 було відмовлено в позові. А ухвалою Верховного Суду від 13.04.2020 у цій справі відмовлено у відкритті касаційного провадження.

12.22.09.2022 ГУ ДМС України в Одеській області було виявлено громадянина РФ ОСОБА_1 . За результатами проведеної перевірки та відібраних у ОСОБА_1 пояснень було встановлено, що на території України він перебуває незаконно, ухилився від виїзду з України після закінчення відповідного терміну перебування.

13.22.09.2022 за ухилення від виїзду після закінчення відповідного терміну перебування в Україні складено протокол про адміністративне правопорушення ПР МОД №008896 та постановою ПН МОД №008974 від 22.09.2022 притягнуто до адміністративної відповідальності.

14.22.09.2022 ГУ ДМС України в Одеській області прийнято рішення №641 про примусове повернення в країну походження громадянина РФ ОСОБА_1 та зобов`язано його покинути територію України у термін до 21.10.2022.

15.Після прийняття рішення №641 від 22.09.2022 ОСОБА_1 вдруге звернувся до міграційної служби за захистом. 31.10.2022 його документовано довідкою про звернення за захистом в Україні до 30.11.2022, продовжено до 18.05.2023.

Висновки суду.

16.Предметом оскарження є рішення суб`єкта владних повноважень про примусове повернення іноземця в країну походження, а його підставами порушення ч. 1 ст. 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», тобто відсутність оцінки ризиків під час прийняття рішення щодо можливості повернення в країну походження.

17.Заявник стверджує, що 22.09.2022 під час прийняття оскаржуваного рішення від доводив до відома міграційної служби обставини та ризики щодо неможливості його повернення в країну походження. Вважає, що за умови не надання суб`єктом владних повноважень оцінки повідомленому, прийнято протиправне рішення.

18.В свою чергу представник суб`єкта владних повноважень зазначив, що під час прийняття рішення ці обставини було перевірено. Підстав для неприйняття рішення про повернення не встановлено. Наполягав на тому, що станом на час прийняття рішення від 22.09.2022 ОСОБА_1 перебував на території України нелегально, а повторно за захистом звернувся лише після того, як було прийнято оскаржуване рішення.

19.Надаючи правову оцінку аргументам сторін суд виходить з наступного.

20.Пунктом 2 статті 25 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" передбачено, що іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування в Україні або які не можуть виконати обов`язок виїзду з України, не пізніше дня закінчення відповідного строку їх перебування у зв`язку з відсутністю коштів або втратою паспортного документа, можуть добровільно повернутися в країну походження або третю країну, у тому числі за сприяння міжнародних організацій.

21.Згідно з частиною 1 статті 26 Закону №3773-VI іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України.

22.Іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення (ч. 5 ст. 26 Закону №3773-VI).

23.Отже, іноземець або особа без громадянства підлягає примусовому поверненню в країну походження за рішенням уповноваженого на це органу виключно за умови наявності у його діях ознак порушення законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або якщо вони суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України.

24.Судом з`ясовано, що громадянин РФ ОСОБА_1 потрапив на територію України легально в 2019 році. Крім нього, на території України знаходиться уся його сім`я (батько, мати та брат).

25.Наказом ГУ ДМС в Одеській області від 15.08.2019 №155 ОСОБА_1 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Термін дії довідки про звернення за захистом в Україні закінчився 05.09.2019.

26.Наказ від 15.08.2019 №155 ОСОБА_1 оскаржував в судовому порядку. Судовими рішеннями ОСОБА_1 було відмовлено в позові та ухвалою Верховного Суду від 13.04.2020 у цій справі відмовлено у відкритті касаційного провадження.

27.Отже, 22.09.2022 міграційною службою було виявлено громадянина РФ ОСОБА_1 та встановлено, що на території України він перебуває незаконно, ухилився від виїзду з України після закінчення відповідного терміну перебування.

28.Тобто, на час прийняття оскаржуваного рішення від 22.09.2022 №642 ОСОБА_1 підпадав під ознаки нелегального мігранта. З цих підстав суд погоджується з доводами відповідача, що оскаржуване рішення в цій частині є правильними. Позивач та його представник також не заперечували, що зважаючи на закінчення терміну легального перебування на території України, заявник підлягає поверненню, так як добровільно не залишив територію України.

29.Поряд з цим суд зауважує, що підставами цього позову є порушення ч. 1 ст. 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

30.Оцінюючи правомірність оскаржуваного рішення на предмет дотримання ч. 1 ст. 31 Закону, суд бере до уваги таке.

31.Відповідно до ч. 1 ст. 31 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворені або видані чи передані до країн:

- де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань;

- де їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання;

- де їх життю або здоров`ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя;

- де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки.

32.Отже, рішення про примусове повернення в країну походження може бути прийнято за умови порушення іноземцем частиною 1 статті 26 Закону (тобто, порушення легального терміну перебування). Водночас Законом (стаття 31) встановлено обставини, за яких, навіть при наявності порушення легального терміну перебування, особу не може бути примусово повернуто чи примусово видворено або видано чи передано до країн.

33.Зазначене законодавче правило не може і не повинно сприйматись та застосовуватись органом, що приймає рішення про примусове повернення, формально.

34. Підтвердженням наведеного також слугує практика ЄСПЛ. Зокрема, в рішенні ЄСПЛ від 17.12.2004р. у справі «Педерсен і Бодсгор проти Данії» (Pedersen and Baadsgaard v. Denmark) зазначено, що здійснюючи наглядову юрисдикцію, суд, не ставлячи своїм завданням підміняти компетентні національні органи, перевіряє, чи відповідають рішення національних держаних органів, які їх винесли з використанням свого дискреційного права, положенням Конвенції та Протоколів до неї. Суд є правозастосовчим органом та не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень.

35.Так, в оскаржуваному рішенні № 641 від 22.09.2022 зазначено: «Під час отримання від особи пояснень не встановлено обставин, передбачених ст. ст. 30, 31 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства", які забороняють примусове повернення гр. РФ ОСОБА_1 . Крім того, відсутні підстави вважати, що після повернення до країни громадянської належності можуть бути порушені основні права та свободи гр. РФ ОСОБА_1 , у відповідності до критеріїв Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Конвенції проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження і покарань».

36.В судовому засіданні позивач та його представник пояснювали, що уся сім`я ОСОБА_2 приблизно з 2018 року приїхала на територію України.

37.Батько позивача - ОСОБА_3 , на території РФ працював начальником відділу в Муніципальній автономній установі протягом 2006-2016 років. В 2021 року батько звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту. Йому було відмовлено, але постановою Верховного Суду (справа № 420/8190/21) зобов`язано ДМС повторно розглянути заяву.

38.Позивач також звертався із заявою про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захистуДМС. Проте йому судовими рішеннями було відмовлено в скасуванні рішення міграційного органу про відмову в наданні зазначеного статусу. 22.09.2022 він повідомляв в чому існує небезпека його повернення в країну походження.

39.У той самий день 22.09.2022, коли було прийнято оскаржуване рішення щодо позивача, ГУ ДМС України в Одеській області було прийнято рішення про повернення ОСОБА_5 (мати позивача), яке також нею оскаржено оскільки вона з сім`єю після подій 2014 року переїхала в Україну та зайняла чітку проукраїнську позицію, існує ризик переслідування, у зв`язку з політичними переконаннями, а саме критика влади РФ, проукраїнська та антивоєнна позиція.

40.Отже, позивач ОСОБА_1 пояснював, що не бажає жити на території РФ, вважає цю країну тоталітарною, де права людини грубо нехтуються. Його сім`я відкрито висловлює громадянську позицію щодо належності Криму державі Україна. Зокрема те, що батько позивача в соціальних мережах висловлювався відносно анексії Криму, та наголошував, що Крим є частиною України. Також треба врахувати інформацію по країні походження щодо загальнопоширеного насильства, зокрема порушення кримінальних справ для заборони свободи вираження поглядів, зловживання застосуванням антитерористичного законодавства, інтернет цензури. Всі ці фактори підтверджують обґрунтованість побоювань позивача. Вважає, що існує реальний ризик його переслідувань через політичні переконання. Також у позові посилається на певні інтернет джерела, які свідчать про тотальне порушення РФ прав та свобод людини.

41.Співставляючи пояснення позивача, підстави його позову з оскаржуваним рішенням в частині перевірки міграційною службою обставин, передбачених ч. 1 ст. 31 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства", суд приходить до висновку, що орган, який прийняв оскаржуване рішення взагалі не дотримувався послідовного підходу при оцінці інформації щодо ризиків повернення заявника в країну походження. Зокрема, в рішенні не відображено (хоча б узагальнено) пояснень і підстав, що повідомляв ОСОБА_1 під час співбесіди і чому орган їх за результатами перевірки відхилив. Тобто, відповідач обмежився лише формальним посиланням у рішенні, що з пояснень не встановлено обставин, передбачених ст. ст. 30, 31 Закону, відсутні підстави вважати, що після повернення до країни громадянської належності можуть бути порушені основні права та свободи у відповідності до критеріїв Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Конвенції проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження і покарань. Також ні в оскаржуваному рішенні, ні у відзиві на позов, не розглядається жодне джерело інформації по країні походження, про які зазначає ОСОБА_1 .

42.Суд особливу увагу звертає й на те, що зазначення в рішенні про примусове повернення повідомлених іноземцем обставин за ст. 31 Закону є важливим з огляду на те, що під час співбесіди особа може повідомити одні обставини, а звернувшись до суду з позовом про оскарження рішення про примусове повернення, може наводити зовсім інші обставини.

43.Проте суд повинен перевірити лише законність такого рішення з усіх підстав, що існували на час його прийняття. Повідомлення особою інших обставин щодо неможливості повернення в країну походження виходить за межі прийнятого рішення, яке перевіряється судом. Пояснення заявника мають прийматись, навіть у разі відсутності документального підтвердження, у разі, якщо, ці пояснення є логічно послідовними та вірогідними.

44.Крім того, суд не є тим органом, що повинен самостійно вперше перевіряти повідомлені заявником обставини. Завданням суду є надати правову оцінку тим фактичним підставам, про які він повідомляв, а орган в свою чергу відхилив, і перевірити законним було неврахування повідомлених обставин чи ні.

45.Як підсумок з встановленого, суд виходить з того, що ОСОБА_1 повідомляв певні обставини, а міграційна служба обмежилась лише зазначенням, що таких не встановлено. При цьому, з рішення не вбачається, які це були обставини, пояснення, не кажучи про причини відмови. Тому суд вважає, що рішення № 641 від 22.09.2022 прийнято без дотримання ч. 1 ст. 31 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства", непропорційно, без дотримання необхідного балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи та цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення.

46.Таким чином, позов є обгрунтованим та підлягає задоволенню.

47.Керуючись ст. ст. 1, 2, 5, 8-10, 77, 241-246, 250, 268, 269, 271, 288 КАС України суд, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення № 641 від 22.09.2022 про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 ( ОСОБА_4 ).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом. Рішення може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Повний тест виготовлено 24.01.2023.

Суддя Х.С. Ярема