Справа № 320/5637/20
Суддя: Мельничук Володимир Петрович
Дата ухвалення: 2023-01-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 320/5637/20 Головуючий у І інстанції - Панченко Н.Д.
Суддя-доповідач - Мельничук В.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2023 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого-судді: Мельничука В.П.,

суддів: Лічевецького І.О., Оксененка О.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 08 червня 2022 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС України в Київській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення та податкової вимоги, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1 звернувся до Київського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління ДПС в Київській області, в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення ГУ ДФС у Київській області форми «Ф» від 09.10.2019 № 0-1027;

- визнати протиправною та скасувати податкову вимогу № 2207-50 від 16.01.2020.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення є протиправним та підлягає скасуванню, оскільки нежитлові будівлі, щодо яких визначено податкові зобов`язання, є нерухомістю сільськогосподарського товаровиробника, а тому звільнені від оподаткування податком на нерухомість, відмінну від земельної ділянки, в силу положень підпункту «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 08 червня 2022 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на порушення судом першої інстанції норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи по суті.

Доводи апеляційної скарги аналогічні, заявленим у позовній заяві, та містять посилання на неповне з`ясування обставин справи судом першої інстанції та невідповідність його висновків таким обставинам.

Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін з посиланням на те, що оскаржуване судове рішення відповідає нормам чинного законодавства.

Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, згідно з п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, яким передбачено, що суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на основі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 25) ОСОБА_1 є власником комплексу нежитлових будівель та споруд, який розташований за адресою: Київська область, Володарський район, с. Михайлівка, а саме: корівника, А загальною площею 450,4 кв.м; корівника Б загальною площею 1046 кв.м; побутового блоку В загальною площею 46 кв.м; корівника Г загальною площею 432,9 кв.м; корівника Д загальною площею 614,6 кв.м; насосної Е загальною площею 7,6 кв.м; вагової будки Ж загальною площею 19 кв.м; водонапірної башти 1, що підтверджується Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 (а.с. 23), Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно серії ССІ № 128503 (а.с. 24).

ОСОБА_2 з 27.07.2006 зареєстрований як фізична особа - суб`єкт підприємницької діяльності, основний вид діяльності: 68.20 - надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна, що підтверджується перевіреною судом інформацією з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (офіційний сайт Міністерства юстиції України: https://usr.minjust.gov.ua/content/free-search) та інформацією з бази даних АС Фіскальної служби України, що міститься в матеріалах справи.

09 жовтня 2019 року ГУ ДПС України в Київській області було прийнято податкове повідомлення-рішення № 0-1027, яким згідно з підпунктом 54.3.3 пункту 54.3 статті 54 ПК України та відповідно до підпункту 266.7.2 пункту 266.7 статті 266 ПК України Позивачу визначено податкове зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплаченого фізичним особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості за 2018 рік в розмірі 97 412,30 грн (а.с. 16).

16 січня 2020 року ГУ ДПС України в Київській області сформовано податкову вимогу № 2207-50, відповідно до якої станом на 15 січня 2020 року сума податкового боргу Позивача становить 97 412,30 грн (а.с. 17).

Головним управлінням ДПС у Київській області було прийнято вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 15.11.2021 № Ф-7417-17/6737, відповідно до якої станом на 31.10.2021 у Позивача наявна недоїмка зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірі 10 758,12 грн.

Не погоджуючись із вищевказаними податковим повідомленням-рішенням та податковою вимогою Відповідача, Позивач оскаржив їх в адміністративному порядку.

Рішенням ДПС України «Про залишення скарги без розгляду» від 24.04.2020 № 1800/М/99-00-08-05-04-09 скаргу Позивача залишено без розгляду. (а.с. 20-21).

Не погоджуючись із вищевказаними податковим повідомленням-рішенням, податковою вимогою Відповідача, Позивач звернувся з даним адміністративним позовом до адміністративного суду.

Відмовляючи у задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що аналізуючи приписи норми підпункту «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України, її застосування передбачає наявність двох умов, перша з яких - власник об`єкта нерухомості (будівлі, споруди) є сільськогосподарським товаровиробником, а друга - об`єкт нерухомості (будівля, споруда) призначений для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності.

Проте, Позивачем не надано жодних доказів, що він є сільськогосподарським товаровиробником та/або виробником сільськогосподарської продукції як і доказів утримання худоби.

За наведених обставин суд першої інстанції дійшов висновку, що Позивач не підпадає під статус сільськогосподарського товаровиробника, а належні йому на праві власності нежитлові приміщення саме у 2018 році є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, у зв`язку з чим податкове повідомлення-рішення є таким, що прийняте з урахуванням норм чинного законодавства.

Щодо позовної вимоги стосовно скасування податкової вимоги, то як вбачається із наявних матеріалів справи та підстав позову, дана вимога заявлена Позивачем як похідна, оскільки жодних обґрунтувань з цього приводу позов не містить, відтак відмова у задоволенні первинної позовної вимоги є підставою для відмови і похідної від неї вимоги.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, порядок їх адміністрування, права, обов`язки платників податків та зборів, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулюються Податковим кодексом України від 02.12.2010 № 2755-VI (далі по тексту - ПК України).

Пунктом 4.3 ст. 4 ПК України передбачено, що податкові періоди та строки сплати податків та зборів установлюються, виходячи з необхідності забезпечення своєчасного надходження коштів до бюджетів, з урахуванням зручності виконання платником податкового обов`язку та зменшення витрат на адміністрування податків та зборів.

При цьому, відповідно до п. 4.4 ст. 4 ПК України установлення і скасування податків та зборів, а також пільг їх платникам здійснюються відповідно до цього Кодексу Верховною Радою України, а також Верховною Радою Автономної Республіки Крим, сільськими, селищними, міськими радами у межах їх повноважень, визначених Конституцією України та законами України.

Відповідні повноваження, їх розмежування між Верховною Радою та місцевими радами, зокрема, щодо установлення місцевих податків, визначені ст. 12 ПК України.

Згідно ст. 8 ПК України в Україні встановлюються загальнодержавні та місцеві податки та збори. До загальнодержавних належать податки та збори, що встановлені цим Кодексом і є обов`язковими до сплати на усій території України, крім випадків, передбачених цим Кодексом. До місцевих належать податки та збори, що встановлені відповідно до переліку і в межах граничних розмірів ставок, визначених цим Кодексом, рішеннями сільських, селищних, міських рад та рад об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, у межах їх повноважень і є обов`язковими до сплати на території відповідних територіальних громад.

Відповідно до пп. 10.1 та 10.2 ст. 10 ПК України до місцевих податків належить податок на майно. Місцеві ради обов`язково установлюють єдиний податок та податок на майно (в частині транспортного податку та плати за землю).

Таким чином, податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, належить до місцевих податків, особливості введення якого передбачені ст. 12 ПК України.

За приписами п. 12.3 ст. 12 ПК України сільські, селищні, міські ради та ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів та податкових пільг зі сплати місцевих податків і зборів до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та/або зборів, та про внесення змін до таких рішень.

Встановлення місцевих податків та зборів здійснюється у порядку, визначеному цим Кодексом (пп. 12.3.1 п. 12.3 ст. 12 ПК України).

Підпунктом 12.3.2 пунктом 12.3 статті 12 ПК України визначено, що при прийнятті рішення про встановлення місцевих податків та/або зборів обов`язково визначаються об`єкт оподаткування, платник податків і зборів, розмір ставки, податковий період та інші обов`язкові елементи, визначенні статтею 7 цього Кодексу з дотриманням критеріїв, встановлених розділом XII цього Кодексу для відповідного місцевого податку чи збору.

Відповідно пп. 12.3.4 п. 12.3 ст. 12 ПК України рішення про встановлення місцевих податків та/або зборів офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 25 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та/або зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.

Згідно з пп. 12.3.5 п. 12.3 ст. 12 ПК України у разі, якщо до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосування місцевих податків та або зборів, сільська, селищна, міська рада або рада об`єднаних територіальних громад, створена згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, не прийняла рішення про встановлення відповідних місцевих податків та/або зборів, що є обов`язковими згідно з нормами цього Кодексу, такі податки та/або збори справляються виходячи з норм цього Кодексу із застосуванням ставок, які діяли до 31 грудня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосування таких місцевих податків та/або зборів.

Відповідно до п. 12.4 ст. 12 ПК України до повноважень сільських, селищних, міських рад та рад об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, щодо податків та зборів належать, крім іншого:

12.4.1. встановлення ставок місцевих податків та зборів в межах ставок, визначених цим Кодексом;

12.4.2. визначення переліку податкових агентів згідно із статтею 268 цього Кодексу;

12.4.3. прийняття рішення про встановлення місцевих податків та зборів, зміну розміру їх ставок, об`єкта оподаткування, порядку справляння чи надання податкових пільг, яке тягне за собою зміну податкових зобов`язань платників податків та яке набирає чинності з початку бюджетного періоду.

Пунктом 12.5 ст. 12 ПК України визначено, що офіційно оприлюднене рішення про встановлення місцевих податків та/або зборів, а також зміну розміру їх ставок, об`єкта оподаткування, порядку справляння чи надання податкових пільг або про внесення змін до таких рішень є нормативно-правовим актом з питань оподаткування місцевими податками та зборами, який набирає чинності з урахуванням строків, передбачених підпунктом 12.3.4 цієї статті.

Підстави та порядок обчислення та справляння податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, передбачено статтею 266 ПК.

Згідно з пп. 266.1.1 п. 266.1 ст. 266 ПК України платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Підпунктом 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 ПК України встановлено, що об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі, його частка.

Базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі, його часток. База оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі, їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема, документів на право власності (пп. 266.3.1, пп. 266.3.2 п. 266.3 ст. 266 ПК України).

За приписами пп. 266.5.1 п. 266.5 ст. 266 ПК України ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної або міської ради в залежності від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 кв. метр бази оподаткування.

Позивачем в апеляційній скарзі зазначено, що достатньою підставою для надання податкової пільги є саме специфіка об`єкту оподаткування - наявність спеціального статусу будівлі, а саме статусу будівлі сільськогосподарського призначення. При цьому, будь-які інші умови (застереження) для застосування відповідної податкової пільги (наприклад використання будівлі спеціальним суб`єктом, використання будівлі з метою провадження виробничої діяльності тощо) чинним податковим законодавством не передбачено.

Проте, відповідно до пп. 266.2.2 «ж» п. 266.2 ст. 266 ПК України (в редакції, яка діяла до 1 січня 2019 року) не є об`єктом оподаткування: будівлі, споруди сільськогосподарських товаровиробників, призначені для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності.

Законом України від 23 листопада 2018 року № 2628-VIII, який набрав чинності 1 січня 2019 року, внесено зміни до ПК України й підпункт «ж» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України викладено в такій редакції: не є об`єктом оподаткування будівлі, споруди сільськогосподарських товаровиробників (юридичних та фізичних осіб), віднесені до класу «Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства» (код 1271) Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, та не здаються їх власниками в оренду, лізинг, позичку.

З аналізу наведених вище норм підпункту 266.2.2 «ж» пункту 266.2 статті 266 ПК України вбачається, що її застосування передбачає наявність двох умов, перша з яких - власник об`єкта нерухомості (будівлі, споруди) є сільськогосподарським товаровиробником, а друга - об`єкт нерухомості (будівля, споруда) призначений для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності. Залежно від періоду застосовувалася додаткова умова - безпосереднє використання власником (без здачі в оренду лізинг, позичку).

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 16 грудня 2021 року у справі № 160/9061/20, від 27 січня 2022 року у справі № 820/4188/17.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що об`єкти нерухомості - корівник, побутовий блок, насосна, вагова будка, водонапірна башта, які належать Позивачу на праві власності та щодо яких Відповідачем прийнято рішення про донарахування податкових зобов`язань, є будівлями, призначеними для використання у сільськогосподарській діяльності.

Так, пп. 14.1.235 п. 14.1 ст. 14 ПК України визначено, що сільськогосподарський товаровиробник для цілей глави 1 розділу XIV цього Кодексу - юридична особа незалежно від організаційно-правової форми або фізична особа - підприємець, яка займається виробництвом сільськогосподарської продукції та/або розведенням, вирощуванням та виловом риби у внутрішніх водоймах (озерах, ставках та водосховищах) та її переробкою на власних чи орендованих потужностях, у тому числі власновиробленої сировини на давальницьких умовах, та здійснює операції з її постачання.

Таким чином визначення сільськогосподарський товаровиробник, яке міститься у підпункті 14.1.235 пункту 14.1 статті 14 ПК України, застосовується для цілей глави розділу ХІV цього Кодексу «Спрощена система оподаткування, облік та звітність», проте в даній адміністративній справі предметом є сплата податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки (розділ ХІІ «Податок на майно»).

Відповідно до пунктів 5.2, 5.3 статті 5 ПК України у разі якщо поняття, терміни, правила та положення інших актів суперечать поняттям, термінам, правилам та положенням цього Кодексу, для регулювання відносин оподаткування застосовуються поняття, терміни, правила та положення цього Кодексу. Інші терміни, що застосовуються у цьому Кодексі і не визначаються ним, використовуються у значенні, встановленому іншими законами.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про стимулювання розвитку сільського господарства на період 2001 - 2004 років» від 18 січня 2001 року № 2238-III сільськогосподарський товаровиробник - фізична або юридична особа, яка займається виробництвом сільськогосподарської продукції, переробкою власновиробленої сільськогосподарської продукції та її реалізацією.

З метою визнання осіб такими, що займаються сільськогосподарською діяльністю, законодавцем вживається також поняття «виробники сільськогосподарської продукції».

Так, відповідно до приписів статті 1 Закону України «Про сільськогосподарський перепис» від 23 вересня 2008 року № 575-VI виробники сільськогосподарської продукції - це юридичні особи всіх організаційно-правових форм господарювання та їх відокремлені підрозділи, фізичні особи (фізичні особи - підприємці, домогосподарства), які займаються сільськогосподарською діяльністю, передбаченою класифікацією видів економічної діяльності, мають у володінні, користуванні або розпорядженні землі сільськогосподарського призначення чи сільськогосподарських тварин.

Системний аналіз наведених норм права дає підстави вважати, що поняття сільськогосподарський товаровиробник не суперечить його визначенню у підпункті 14.1.235 пункту 14.1 статті 14 ПК України, яке має чітко обмежену сферу застосування. Як наслідок, для інших випадків мають бути застосовані субсидіарно норми інших законів у відповідності до положень пункту 5.3 статті 5 ПК України.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 26 листопада 2020 року у справі № 560/168/19.

Позивачем також в апеляційній скарзі зазначено, що вказаний комплекс будівель, належний йому на праві приватної власності, відноситься до будівель сільськогосподарського призначення, розташований на землях сільськогосподарського призначення, а відтак не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. Також Позивачем зазначено, що таке нерухоме майно використовується ним для вирощування та утримання худоби.

Водночас будь-яких доказів, що Позивач є сільськогосподарським товаровиробником та/або виробником сільськогосподарської продукції, та що зазначене нерухоме майно використовується ним для вирощування та утримання худоби, ані суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції надано не було.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що ОСОБА_2 з 27.07.2006 зареєстрований як фізична особа - суб`єкт підприємницької діяльності з видом діяльності за КВЕД: 68.20 - надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна, що підтверджується інформацією з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Позивач як орендодавець протягом 2017-2018 року уклав договори оренди складських приміщень, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , що має загальну площу: 1) 133,40 кв.м (орендар - ФОП ОСОБА_3 , договір оренди від 01.01.2018) (а.с. 26-29); 2) 200 кв.м (орендар - ФОП ОСОБА_4 , договір оренди від 01.11.2018) (а.с. 30-34); 3) 340 кв.м та 15 кв.м (орендар - ФОП ОСОБА_5 , договір оренди від 01.09.2018) (а.с. 35-36); 4) 180 кв.м (орендар - ОСОБА_6 , договір оренди від 01.03.2017) (а.с. 37-38); 5) 98 кв.м та 11 кв.м (орендар - ФОП ОСОБА_7 , договір оренди від 01.09.2017) (а.с. 39-40); 6) 91 кв.м (орендар - ОСОБА_6 , договір оренди від 01.09.2017) (а.с. 41-42); 7) 300 кв.м (орендар - ФОП ОСОБА_8 , договір оренди від 01.09.2017) (а.с. 43-44); 8) 29,5 кв.м та 15 кв.м (орендар - ПП «Перепелиця-Автомакс», договір оренди від 01.11.2017) (а.с. 45-46).

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що Позивач не підпадає під статус сільськогосподарського товаровиробника, а належні йому на праві власності об`єкти нерухомого майна, зокрема: корівник, А загальною площею 450,4 кв.м; корівник Б загальною площею 1046 кв.м; побутовий блок В загальною площею 46 кв.м; корівник Г загальною площею 432,9 кв.м; корівник Д загальною площею 614,6 кв.м; насосна Е загальною площею 7,6 кв.м; вагова будка Ж загальною площею 19 кв.м, є об`єктами оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, у зв`язку із чим Відповідачем правомірно визначено суму податкових зобов`язань, з чим погоджується колегія суддів.

Позивачем в апеляційній скарзі також зазначено, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення прийняте 09 жовтня 2019 року, тобто після 01 липня року, що настає за базовим податковим (звітним) періодом (роком), що є порушенням вимог податкового законодавства України.

Проте, Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2018 році» від 07 грудня 2017 року № 2245-VIII року було доповнено пункт 266.10 статті 266 Податкового кодексу України підпунктом 266.10.3, відповідно до якого податкове зобов`язання з цього податку може бути нараховано за податкові (звітні) періоди (роки) в межах строків, визначених п.102.1 ст.102 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 102.1 статті 102 Податкового кодексу України контролюючий орган, крім випадків, визначених пунктом 102.2 цієї статті, має право провести перевірку та самостійно визначити суму грошових зобов`язань платника податків у випадках, визначених цим Кодексом, не пізніше закінчення 1095 дня (2555 дня у разі проведення перевірки контрольованої операції відповідно до статті 39 цього Кодексу), що настає за останнім днем граничного строку подання податкової декларації, звіту про використання доходів (прибутків) неприбуткової організації, визначеної пунктом 133.4 статті 133 цього Кодексу, та/або граничного строку сплати грошових зобов`язань, нарахованих контролюючим органом, а якщо така податкова декларація була надана пізніше, - за днем її фактичного подання. Якщо протягом зазначеного строку контролюючий орган не визначає суму грошових зобов`язань, платник податків вважається вільним від такого грошового зобов`язання (в тому числі від нарахованої пені), а спір стосовно такої декларації та/або податкового повідомлення не підлягає розгляду в адміністративному або судовому порядку.

Норма, встановлена підпунктом 266.10.3 пункту 266.10 статті 266 Податкового кодексу України набула чинності з 01.01.2018 року.

З урахуванням викладеного, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що податкове повідомлення-рішення прийнято Відповідачем з урахуванням норм чинного законодавства, а саме в межах строку давності, визначеного пунктом 102.1 статті 102 ПК України.

Таким чином, оскаржуване податкове повідомлення-рішення Відповідача є правомірним та таким, що не підлягає скасуванню.

Оскільки судом першої інстанції вірно встановлено правомірність податкового повідомлення-рішення Відповідача від 09.10.2019 № 0-1027, колегія суддів погоджується з тим, що відсутні правові підстави для визнання протиправною та скасування податкової вимоги від 16.01.2020№ 2207-50, як похідної позовної вимоги.

Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Положеннями ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Розглянувши доводи ОСОБА_1 , викладені в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства України, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування не вбачається, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись статтями 241, 242, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 08 червня 2022 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та не підлягає касаційному оскарженню, відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя: В.П. Мельничук

Судді: І.О. Лічевецький

О.М. Оксененко