Справа № 460/5939/20
Суддя: Соколов В.М.
Дата ухвалення: 2023-01-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2023 року

м. Київ

справа №460/5939/20

адміністративне провадження № К/9901/14892/21

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача Соколова В.М.,

суддів: Єресько Л.О., Загороднюка А.Г.,

розглянувши в порядку письмового провадження у суді касаційної інстанції адміністративну справу № 460/5939/20

за позовом ОСОБА_1 до Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії, провадження у якій відкрито

за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 07 квітня 2021 року (головуючий суддя - Курилець А.Р., судді: Кушнерик М.П., Мікула О.І.),

УСТАНОВИВ:

І. Короткий зміст позовних вимог

1. У серпні 2020 року ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернулася з позовом до Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону (далі - Спеціалізована прокуратура, відповідач), у якому, з урахуванням зміни позовних вимог, просив:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача, пов`язану з відмовою в нарахуванні та виплаті йому грошового забезпечення (заробітної плати) прокурора військової прокуратури Рівненського гарнізону, з 26 березня 2020 року, в порядку та в розмірах передбачених частинами другою, третьою, сьомою статті 81 Закону України від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII «Про прокуратуру» (далі - Закон № 1697-VII);

- зобов`язати відповідача провести перерахунок грошового забезпечення (заробітної плати) позивача з 26 березня 2020 року, у порядку та за алгоритмом визначеним частинами другою, третьою, сьомою статті 81 Закону № 1697-VII, з урахуванням положень: пункту 31 «Порядку виплати щомісячної надбавки за вислугу років прокурорам та іншим працівникам органів прокуратури», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2015 року № 1090 (далі - Порядок № 1090), додатку 16 до постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (далі - додаток 16 Постанови №704), пункту 2 «Про види, розміри і порядок надання компенсації громадянам у зв`язку з роботою, яка передбачає доступ до державної таємниці», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 червня 1994 року № 414 (далі - Постанова № 414), додатку 14 Постанови № 704 (з урахуванням приписів примітки);

- зобов`язати відповідача здійснювати виплати у такому ж розмірі і в подальшому.

2. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зауважує, що окреме положення пункту 26 розділу VІ «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону № 1697-VІІ зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) згідно з рішенням Конституційного Суду України № 6-р/2020 від 26 березня 2020 року. Відтак стверджує, що з дня ухвалення Конституційним Судом України вказаного рішення (26 березня 2020 року) відповідач протиправно не виплачує йому грошове забезпечення (заробітну плату) у розмірі визначеному статтею 81 Закону № 1697-VII та іншими нормативно-правовими актами, а у меншому розмірі. У зв`язку з цим, просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

ІІ. Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їхнього ухвалення

3. Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 09 жовтня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено повністю.

4. Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що заробітна плата прокурорів має визначатися виключно Законом № 1697-VІІ (статтею 81), а положення Закону України від 19 вересня 2019 року № 113-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» (далі - Закон № 113-ІХ), в частині, яка встановлює оплату праці відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №505 від 31 травня 2012 року «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури» (далі - Постанова №505), є таким, що суперечить частині другій статті 1311 Основного Закону України.

5. Судом зауважено, що жодних застережень щодо вказаного Рішення Конституційного Суду України №6-р/2020, яким визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), окреме положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону № 1697-VII зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, не містить натомість стосується розміру заробітної плати усіх прокурорів.

6. У даному випадку, на думку суду першої інстанції, критерієм для виплати заробітної плати у більшому розмірі не може бути проходження переатестації, оскільки виконувана робота та надані повноваження є однаковими та в одній і тій же установі, яка лише змінила назву. Отже, визначаючи позивачу розмір посадового окладу відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №505 від 31 травня 2012 року «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури» (далі - Постанова №505), а не статі 81 Закону № 1697-VII, посилаючись на зміни внесені Законом України № 113-ІХ, відповідач застосував до позивача очевидно дискримінаційну норму права та діяв усупереч принципу верховенства права.

7. Восьмий апеляційний адміністративний суд не погодився з наведеною позицією суду першої інстанції, постановою від 07 квітня 2021 року скасував указане рішення та прийняв нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовив повністю.

8. Відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції, дійшов висновку, що оскільки наразі окружні прокуратури створені не були, дія статті 81 Закону № 1697-VII у редакції, чинній у вказаний період, не поширюється на прокурорів військових прокуратур, а оплата праці таких працівників здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України, яка встановлює оплату праці працівників органів прокуратури (на той час такою постановою була Постанова №505).

9. Суд апеляційної інстанції урахував, що позивач переатестацію не пройшов, працює на посаді прокурора військової прокуратури Рівненського гарнізону, в той час як диспозиція статті 81 Закону № 1697-VII стосується Офісу Генерального прокурора, обласних та окружних прокуратур, а відтак, не поширюється на прокурорів регіональних та місцевих (військових) прокуратур.

10. Таким чином, на думку цього суду, відповідач, нараховуючи та виплачуючи позивачу заробітну плату - посадовий оклад прокурора військової прокуратури Рівненського гарнізону згідно Постанови № 505 діяв правомірно та в межах чинного законодавства.

11. Суд апеляційної інстанції не погодився з висновком суду першої інстанції про недотримання принципу юридичної визначеності, оскільки Законом № 113-ІХ було чітко визначено, що особи, які пройшли атестацію та були зараховані до нових структур органів прокуратури будуть отримувати вищу заробітну плату, ніж неатестовані працівники, що є гарантією забезпечення принципу справедливості.

12. Посилання позивача в частині, що стосується окладу за військове (спеціальне) звання, суд апеляційної інстанції не взяв до уваги з огляду на існуючу правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 11 лютого 2021 року у справі № 200/3774/20-а, згідно якої не має правових підстав для обчислення розміру окладу за посадою позивача та окладу за військовим званням із використанням величини мінімальної заробітної плати, а не прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року.

13. Також цей суд звернув увагу, що встановлені законодавством відмінності у визначенні розміру грошової винагороди тих прокурорів, які пройшли переатестацію, і тих, які її не проходили, не можна вважати дискримінаційними, оскільки ці відмінності були обумовлені легітимною й істотною метою, відповідали конституційним положенням, були об`єктивно виправданими, обґрунтованими та справедливими.

ІІІ. Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційної скарги та її рух у касаційній інстанції. Позиція інших учасників справи

14. Не погодившись з постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 07 квітня 2021 року, ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просить скасувати вказану постанову та залишити в силі рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 09 жовтня 2020 року.

15. Як на підставу оскарження судових рішень відповідач послався на пункт 1 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), зазначивши, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні не застосував правових висновків Конституційного Суду України викладених в рішенні від 26 березня 2020 року справа №6-р/2020 не урахував висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладені у постановах Верховного Суду від 28 січня 2021 року справа №808/1491/16, від 16 лютого 2021 року справа №320/950/19 (в частині позовних вимог, що стосується порушеного права позивача), від 18 лютого 2021 року у справі № 640/25034/19 (в частині безпідставного поновлення процесуальних строків на апеляційне оскарження) та ухвалі від 29 березня 2021 року справа №420/6951/19 (в частині допуску до розгляду справи неуповноважених представників відповідача).

16. Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача Соколова В.М., суддів Єресько Л. О., Загороднюка А.Г. ухвалою від 13 травня 2021 року відкрив касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою.

17. Від відповідача надійшов відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , у якому він просить залишити рішення суду апеляційної інстанцій без змін, як таке, що прийнято з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а касаційну скаргу - без задоволення.

18. Позивач надіслав до Верховного Суду доповнення до касаційної скарги у яких просить врахувати, що 17 травня 2021 року Восьмий апеляційний адміністративний суд залишив без змін рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 14 грудня 2020 року у справі №460/7602/20 яким задоволено його позов до Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону в частині, що стосується розміру та порядку розрахунку окладу за військове звання. Указане, на думку скаржника, додатково підтверджує про обґрунтованість його позовних вимог в цій частині та наявність підстав для скасування оскаржуваного судового рішення апеляційного суду у цій справі.

19. Ухвалою від 23 січня 2023 року Верховний Суд у складі судді Касаційного адміністративного суду Соколова В.М. провів необхідні дії з підготовки справи до касаційного розгляду та призначив її до розгляду в порядку письмового провадження за наявними матеріалами.

IV. Установлені судами попередніх інстанцій обставини

20. Наказом військового прокурора Західного регіону України від 16 січня 2020 року № 34к, позивач з 16 січня 2020 року призначений на посаду прокурора військової прокуратури Рівненського гарнізону. На вказаній посаді проходить службу по даний час. Позивач має військове звання капітана юстиції.

21. У період з 26 березня 2020 року по даний час позивачу виплачується грошове забезпечення, виходячи із:

- посадового окладу, встановленого Постановою № 505;

- окладу за військовим званням - Постанова № 704;

- надбавки за вислугу років військовослужбовцям - Постанова;

- надбавки за виконання особливо важливої роботи - Постанова № 505;

- надбавки за роботу в умовах режимних обмежень - Постанова № 414;

- премії військовослужбовцям (щомісячної);

- індексація доходів - постанова Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078 «Про затвердження Порядку проведення індексації грошових доходів населення».

22. У липні 2020 року позивач звернувся до відповідача із заявою про виплату з 26 березня 2020 року грошового забезпечення відповідно до вимог статі 81 Закону № 1697-VII.

23. Листом від 04 серпня 2020 року № 18-203 вих-20 відповідач відмовив позивачу у такій виплаті.

24. Вважаючи, що відповідач протиправно виплачує грошового забезпечення (заробітну плату) у меншому розмірі ніж передбачено чинним законодавством, позивач звернувся до суду.

V. Нормативне регулювання та позиція Верховного Суду

25. Відповідно до частини першої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

26. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 341 КАС України).

27. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, передбачені пунктами 1, 4-7 частини третьої статті 353, абзацом другим частини першої статті 354 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги (частина третя статті 341 КАС України).

28. Спірним питанням у межах цього касаційного провадження є застосування частини третьої статті 81 Закону № 1697-VII з урахування рішення Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року №6-р/2020 до прокурорів, які не пройшли атестацію у період заходів реформування прокуратури.

29. Касаційне провадження у цій справі відкрите на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України, відповідно до якого підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

30. Згідно із доводами касаційної скарги в оскаржуваному судовому рішенні суд апеляційної інстанції не застосував правових висновків Конституційного Суду України викладених у рішенні від 26 березня 2020 року справа №6-р/2020 та не урахував висновків Верховного Суду у справах №808/1491/16, №320/950/19, № 640/25034/19 та №420/6951/19.

31. Надаючи оцінку вказаним доводам позивача, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд зазначає, що після подання касаційної скарги та відкриття касаційного провадження (13 травня 2021 року) у цій справі сформовано правову позицію з приводу застосування у подібних правовідносинах частини третьої статті 81 Закону № 1697-VII з урахуванням Рішення Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року №6-р/2020 до прокурорів, які не пройшли атестацію у період проведення заходів реформування прокуратури, запроваджених Законом № 113-ІХ, зокрема у постановах від 26 травня 2022 року у справі №540/1268/21, від 14 липня 2022 року у справі №240/1984/21, від 14 липня 2022 року у справі №160/13767/20.

32. Висновки й підходи, наведені Верховним Судом у цих постановах, є релевантними до обставин цієї справи, тож колегія суддів не вбачає підстав для їхнього неврахування і надалі зауважує таке.

33. Так, зокрема у постанові від 14 липня 2022 року у справі № 160/13767/20, Верховний Суд наголосив, що принцип законності вимагає, щоб органи державної влади мали дозвіл на вчинення певних дій та в наступному діяли виключно в межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України та законами України.

34. У цьому зв`язку Верховний Суд підкреслив, що правове регулювання оспорюваних позивачем питань щодо виплати заробітної плати, визначено спеціальним законодавчим актом - Законом № 113-ІХ, що набрав чинності 25 вересня 2019 року, яким передбачена переатестація прокурорів. Отже, на момент виникнення спірних правовідносин у цій справі, діяла нова редакція статті 81 Закону № 1697-VII.

35. Сам Закон № 113-ІХ визначає умови переведення прокурорів, процедуру проходження атестації і відповідно порядок оплати праці прокурорів на період проведення їх атестації.

36. Згідно з пунктом 3 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-IX до дня початку роботи Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур, окружних прокуратур їх повноваження здійснюють відповідно Генеральна прокуратура України, регіональні прокуратури, місцеві прокуратури. За прокурорами та керівниками регіональних, місцевих і військових прокуратур, прокурорами і керівниками структурних підрозділів Генеральної прокуратури України зберігається відповідний правовий статус, який вони мали до набрання чинності цим Законом при реалізації функцій прокуратури до дня їх звільнення або переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури. На зазначений період оплата праці працівників Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України, яка встановлює оплату праці працівників органів прокуратури.

37. Отже, правовий статус зазначених вище прокурорів, який вони мали до набрання чинності цим Законом, характеризується і державними гарантіями щодо виплати заробітної плати з відповідних джерел фінансування. Тобто правове регулювання оплати праці, яке існувало до прийняття спеціального Закону № 113-IX, здійснювалося у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України.

38. Системний аналіз приписів Закону № 113-ІХ дозволяє зробити висновок, що на зазначений період (тобто до дня звільнення або переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури) оплата праці працівників Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур здійснюється відповідно до постанови КМУ № 505, яка була чинною у спірному періоді.

39. Згідно з пунктами 1, 2, 6 постанови КМУ № 505 затверджено схеми посадових окладів працівників органів прокуратури згідно з додатками 1-5; надано право керівникам органів прокуратури у межах затвердженого фонду оплати праці: 1) установлювати: працівникам органів прокуратури посадові оклади відповідно до затверджених цією постановою схем посадових окладів, а також зазначено, що видатки, пов`язані з реалізацією цієї постанови, здійснюються в межах асигнувань на оплату праці, затверджених у кошторисах на утримання органів прокуратури. Упорядкування посадових окладів окремих працівників органів прокуратури здійснюється в межах затвердженого фонду оплати праці.

40. Водночас, ті прокурори, які переведені на посаду прокурора в обласні прокуратури, отримують заробітну плату згідно зі статтею 81 Закону №1697-VII зі змінами, внесеними Законом №113-ІХ.

41. Верховний Суд звертає увагу, що положеннями пункту 3 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-IX запроваджено різні підходи до оплати праці прокурорів залежно від проходження чи непроходження атестації.

42. Тому прирівняння посадового окладу позивача до посадових окладів прокурорів Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури за відсутності факту переведення його на посаду прокурора в ці установи, суперечить вимогам Закону № 113-ІХ.

43. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 26 травня 2022 року у справі № 540/1268/21 та від 14 липня 2022 року у справі № 240/1984/21.

44. Стосовно застосування рішення Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року у справі № 6-р/2020, яким було визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), окреме положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону №1697-VІІ зі змінами, застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, Верховний Суд у наведених справах зазначив таке.

45. Відповідно до юридичної позиції Конституційного Суду України, сформульованої у цьому рішенні (абзаці одинадцятий підпункту 2.2 пункту), заробітна плата прокурорів, як елемент організації та порядку діяльності прокуратури в розумінні статті 1311 Основного Закону України, має визначатися виключно законом.

46. Таким чином, Конституційний Суд України дав тлумачення статті 81 Закону №1697-VІІ зі змінами в розумінні статті 1311 Основного Закону України, яка водночас відповідно до іншого рішення Конституційного Суду України від 18 червня 2020 року №5-р (II)/2020 вказує на те, що за новим конституційним правопорядком прокуратуру як інститут, що виконує функцію кримінального переслідування, структурно вмонтовано в загальну систему правосуддя.

47. Конституція України, як неодноразово зазначив Верховний Суд у своїх постановах від 21 вересня 2021 року у справі № 160/6204/20, від 13 жовтня 2021 року у справі №560/4176/19, від 26 листопада 2021 року у справі № 200/14545/19-а, віднесла прокурорів у розділ правосуддя, змінила характер їх діяльності з загального нагляду на основну функцію кримінального обвинувачення та запровадила нові принципи в проведенні оцінювання прокурорів. Таке оцінювання було визначено на законодавчому рівні і стосувалось без винятку усіх прокурорів, які мали бажання продовжувати працювати у органах прокуратури.

48. Тобто Рішення Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року у справі №6-р/2020, на яке посилається позивач, стосується приписів статті 81 Закону № 1697-VІІ зі змінами, офіційне тлумачення яких здійснено в розумінні статті 131-1 Основного Закону України і пов`язане з організацією і порядком діяльності прокуратури нової якості - функцією кримінального обвинувачення та проведення кадрового перезавантаження через оцінювання прокурорів. А тому застосування статті 81 Закону № 1697-VII зі змінами в редакції Закону № 113-ІХ без обмежень у цій справі, пов`язується із фактом переведення прокурорів (після їхньої атестації) на посади в «новоутворені»/«оновлені» прокуратури (відповідно до Закону № 113-ІХ).

49. Тож за висновком Верховного Суду у вказаних справах, до прокурора, який не пройшов успішно атестацію та не переведений за її наслідками на посаду в Офіс Генерального прокурора, обласну чи окружну прокуратури, застосуванню підлягають приписи абзацу 3 пункту 3 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-IX, зі змісту якого слідує, що на період до дня звільнення або переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури оплата праці прокурорів, які не завершили процедуру атестації, здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України, яка встановлює оплату праці працівників органів прокуратури, а саме постанови КМУ № 505.

50. Судом апеляційної інстанції у цій справі установлено, що позивач переатестацію не пройшов, працює на посаді прокурора військової прокуратури Рівненського гарнізону.

51. Отже, позивач не є прокурором, який успішно пройшов атестацію, а тому у спірних правовідносинах застосуванню підлягають приписи абзацу 3 пункту 3 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-IX, зі змісту якого слідує, що на період до дня звільнення або переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури оплата праці прокурорів, які не завершили процедуру атестації, здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України, яка встановлює оплату праці працівників органів прокуратури, а саме: Постанови № 505.

52. При цьому, суд касаційної інстанції при вирішенні спірних правовідносин уважає за необхідне урахувати вже сформовані Верховним Судом за подібних правовідносин висновки щодо застосування вказаних норм матеріального права.

53. Доводи, викладені у касаційній скарзі про те, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні не застосував правових висновків Конституційного Суду України викладених в рішенні від 26 березня 2020 року справа №6-р/2020 та висновків викладених у постановах Верховного Суду у справах № 808/1491/16 та № 320/950/19, не знайшли підтвердження.

54. Щодо посилання позивача на необхідність також урахувати висновки викладені Верховним Судом в ухвалі від 29 березня 2021 року справа №420/6951/19 (в частині допуску до розгляду справи неуповноважених представників відповідача) необхідно зауважити, що відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах, а не ухвалах Верховного Суду.

55. Не можуть бути також ураховані доводи касаційної скарги про неврахування висновків викладених Верховним Судом у справі № 640/25034/19 (в частині поновлення процесуальних строків), оскільки: по-перше у справі № 640/25034/19, на яку посилається скаржник, Судом надавалась оцінка строків звернення до суду, тоді як у цій справі скаржник вказує про безпідставне, на його думку, поновлення строку апеляційного оскарження рішення суду апеляційної інстанції; по-друге: питання про поважність причин пропуску процесуального строку оцінюються судом на власний розсуд (в залежності від доводів учасників справи щодо поважності причин пропуску строку та наданих на їх підтвердження доказів), в кожному конкретному випадку, тому позиція застосована у справі № 640/25034/19 не є релевантною до цієї справи.

56. Колегія суддів вважає, що судом апеляційної інстанції вірно звергнуто увагу (в частині що стосується окладу за військове (спеціальне) звання) на існуючу правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 11 лютого 2021 року у справі № 200/3774/20-а, згідно якої: не має підстав для обчислення розміру окладу за посадою позивача та окладу за військовим званням із використанням величини мінімальної заробітної плати, а не прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року. Також зазначено, що примітка до нормативно-правового акту носить інформаційний характер та не може містити норм права.

57. Колегія суддів вважає, що рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 14 грудня 2020 року у справі №460/7602/20 яким задоволено позов ОСОБА_1 до Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону в частині що стосується розміру та порядку розрахунку окладу за військове звання, не підлягає врахуванню при вирішенні спірних правовідносин, оскільки постановою Верховного Суду від 27 вересня 2022 року, судові рішення у справі №460/7602/20 скасовано та у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

58. Підсумовуючи наведене, Верховний Суд уважає правильним висновок суду апеляційної інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 і доводи касаційної скарги такий висновок не спростовують.

59. Відповідно до частини першої статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

60. Ураховуючи, що оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції, переглянута судом касаційної інстанції в передбачених статтею 341 КАС України межах, прийнята з додержанням норм матеріального права, касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а постанова Восьмого апеляційного адміністративного суду від 07 квітня 2021 року - без змін.

VІ. Висновки щодо розподілу судових витрат

61. З огляду на результат касаційного розгляду судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 07 квітня 2021 року у справі № 460/5939/20 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

СуддіВ.М. Соколов Л.О. Єресько А.Г. Загороднюк