Справа № 520/24102/21
Суддя: Чалий І.С.
Дата ухвалення: 2023-01-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 січня 2023 р.Справа № 520/24102/21
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Чалого І.С.,

Суддів: Ральченка І.М. , Катунова В.В. ,

за участю секретаря судового засідання Юсіфової Г.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 23.11.2021, головуючий суддя І інстанції: Сагайдак В.В., м. Харків, повний текст складено 23.11.21 по справі № 520/24102/21 за позовом ОСОБА_1 до державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Стадника С.О про скасування постанови,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (надалі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Стадника С.О., в якому просить суд скасувати постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження в розмірі 201 грн від 10.11.2021 державного виконавця С.О. Стадник прийняту в виконавчому провадженні № 67463281; скасувати постанову про стягнення виконавчого збору в розмірі 12000 грн від 10.11.2021 року державного виконавця С.О. Стадник, прийняту в виконавчому провадженні № 67463281; скасувати постанову про арешт коштів боржника в межах суми звернення стягнення 12201 грн від 11.11.2021 року державного виконавця С.О. Стадник, прийняту в виконавчому провадженні № 67463281.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 23.11.2021 відмовлено у відкритті провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Стадник С.О. про скасування постанов. Роз`яснено позивачеві, що розгляд даної справи віднесено до юрисдикції Дзержинського районного суду м. Харкова, як цивільного.

Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржувану ухвалу та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції зі стадії вирішення питання про відкриття провадження.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказав, що Законом України "Про виконавче провадження" встановлено спеціальний порядок судового оскарження рішення, дії чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця щодо стягнення виконавчого збору та/або витрат на проведення виконавчих дій, згідно з яким відповідні спори відносяться до юрисдикції адміністративних судів та підлягають розгляду за правилами адміністративного судочинства. Вказана правова позиція викладена в постанові від 16.09.2019 ВС/КЦС справа № 681/1637/18, а також в постанові від 06.06.2018 Великої Палати Верховного Суду справа № 921/16/14-г/15, які взяті до уваги при зверненні до Харківського окружного адміністративного суду. Оскільки оскаржувана ухвала про відмову у відкритті провадження прийнята з порушенням ч. 8, ст. 22, ст. 17, ст. 18, ст. 19. ст. 20 КАС України, просить її скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції зі стадії вирішення питання про відкриття провадження.

У судове засідання суду апеляційної інстанції учасники справи не прибули, були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, відповідно до ст. 313 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) , не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

З огляду на матеріали справи, старшим державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа № 638/18301/20, виданого 05.11.2021 Дзержинським районним судом м. Харкова про забезпечення позову в частині заборони ОСОБА_1 вчиняти дії, що перешкоджають спілкуванню ОСОБА_2 з малолітньою донькою ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В рамках виконавчого провадження ВП № 67463281 державним виконавцем винесено постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження від 10.11.2021, постанову про стягнення виконавчого збору в розмірі 12000 грн від 10.11.2021 та постанову про арешт коштів боржника від 11.11.2021 року.

Не погодившись із вказаними постановами, ОСОБА_1 звернувся до суду в порядку адміністративного судочинства із вимогами про їх скасування.

Відмовляючи у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що виконавчий лист № 638/18301/20 виданий Дзержинським районним судом м. Харкова як місцевим судом загальної юрисдикції, а рішення, яке знаходиться на виконанні у ВДВС, ухвалено в порядку ЦПК України. Оскільки оскарження рішень, дій, бездіяльності органів державної виконавчої служби під час виконання рішень у цивільних справах розглядаються у порядку, передбаченому ст. 447 ЦПК України, суд першої інстанції дійшов висновку, що зазначена позовна заява має розглядатися за правилами цивільного судочинства, а тому відмовив у відкритті провадження в адміністративній справі.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Згідно із частиною першою статті 1 Закону України від 2 червня 2016 року № 1404-VIII "Про виконавче провадження" (далі Закон № 1404-VIII) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

За змістом пункту 5 частини першої статті 3 Закону № 1404-VIII постанови державних виконавців про стягнення виконавчого збору, витрат на проведення виконавчих дій та накладення штрафу є окремими виконавчими документами.

Тобто примусовому виконанню підлягають не лише виконавчі документи, видані судами в передбачених законом випадках на виконання судових рішень, але й постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу.

Отже, постанова про стягнення виконавчого збору є самостійним виконавчим документом, який підлягає примусовому виконанню.

Гарантією прав фізичних і юридичних осіб у виконавчому провадженні є можливість оскарження дій або бездіяльності державних виконавців.

Відповідно до статті 447 ЦПК сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Згідно із частиною першою статті 448 ЦПК скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції.

Справи за скаргами на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи посадової особи державної виконавчої служби розглядаються судом за загальними правилами ЦПК з особливостями, встановленими статтею 450 цього Кодексу, за участю стягувача, боржника і державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби чи приватного виконавця, рішення, дія чи бездіяльність якої оскаржуються.

За результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу (частина перша статті 451 ЦПК).

Отже, як право на звернення зі скаргою, так і порядок її розгляду та постановлення ухвали пов`язані з наявністю судового рішення, ухваленого за правилами ЦПК, та його примусовим виконанням.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 19 КАС юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження.

Частиною першою статті 287 КАС передбачено, що учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду з позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Крім загального порядку оскарження рішень, дій або бездіяльності державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби, визначеного наведеними нормами процесуального законодавства, відповідні спеціальні норми встановлені й Законом № 1404-VIII, згідно із частиною першою статті 74 якого рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Водночас частиною другою статті 74 зазначеного Закону передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Таким чином, Закон № 1404-VIII установлює спеціальний порядок судового оскарження рішення, дії чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця щодо стягнення виконавчого збору та/або витрат на проведення виконавчих дій, згідно з яким відповідні спори відносяться до юрисдикції адміністративних судів та підлягають розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Беручи до уваги наведені правові норми у контексті вирішення питання юрисдикційної належності спору, що виник у зв`язку з прийняттям постанови про стягнення виконавчого збору та про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження та стягненням з боржника зазначеного збору, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що розгляд таких спорів віднесено до юрисдикції адміністративних судів, а тому висновок суду першої інстанції про наявність підстав для відмови у відкритті провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 в цій частині є помилковими.

Суд апеляційної інстанція також враховує, що Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах неодноразово робила висновок про те, що спір з приводу оскарження постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору, прийнятої під час дії Закону № 1404-VIII, підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції, було видано виконавчий документ, що знаходився на примусовому виконанні у державного виконавця (постанови від 6 червня 2018 року у справі № 127/9870/16-ц, від 20 вересня 2018 року у справі № 821/872/17, від 17 жовтня 2018 року у справі № 826/5195/17, від 15.01.2020 у справі №1.380.2019.001073 та інші).

Таким чином, висновок суду першої інстанції про непоширення юрисдикції адміністративного суду на цей спір в частині оскарження постанови про стягнення виконавчого збору та постанови про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження ґрунтуються на неправильному застосуванні норм права.

Щодо скасування постанови про арешт коштів в межах суми звернення стягнення 12201 грн від 11.11.2021 державного виконавця С.О. Стадник, прийняту в виконавчому провадженні № 67463281, слід звернути увагу на таке.

З матеріалів справи вбачається, що старшим державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа № 638/18301/20, виданого 05.11.2021 Дзержинським районним судом м. Харкова про забезпечення позову в частині заборони ОСОБА_1 вчиняти дії, що перешкоджають спілкуванню ОСОБА_2 з малолітньою донькою ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В рамках виконавчого провадження ВП № 67463281 державним виконавцем винесено постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження від 10.11.2021, постанову про стягнення виконавчого збору в розмірі 12000 грн від 10.11.2021

Також, 11.11.2021 державним виконавцем винесено постанову про арешт коштів боржника у ВП 67463281 в якості забезпечення виконання нарахованого виконавчого збору в межах суми звернення стягнення 12201 грн.

Частиною третьою статті 40 Закону №1404-VIII визначено, що у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Тобто, якщо на виконанні перебуває постанова про стягнення виконавчого збору, вона є таким же самостійним виконавчим документом, що підлягає примусовому виконанню.

За правилами частини першої статті 48 Закону №1404-VIII звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову.

Частинами першою та другою статті 56 Закону № 1404-VIII закріплено, що арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника.

Арешт на рухоме майно, що не підлягає державній реєстрації, накладається виконавцем лише після проведення його опису.

Постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна.

З аналізу вказаних норм випливає, що у разі примусового виконання виконавчих листів державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, в тому числі щодо накладення арешту на майно, на яке звернуто стягнення та визначення вартості вказаного майна.

Відтак, законність винесеної державним виконавцем постанови про накладення виконавцем арешту на кошти боржника залежить від наявності підстав для стягнення із позивача виконавчого збору.

У даному випадку, оскаржувана позивачем постанова державного виконавця про арешт коштів є пов`язаною з вирішенням питання щодо стягнення виконавчого збору, яке не підлягає вирішенню в порядку цивільного судочинства. Ці вимоги повинні розглядатися разом із вимогами про визнання неправомірною та скасування постанови про стягнення з позивача виконавчого збору у порядку адміністративного судочинства.

Вказане узгоджується з правовим висновком, викладеним в постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 2-1409/11 (провадження №14-137цс19).

Статтею 320 КАС України передбачено право суду апеляційної інстанції за наслідками скасування ухвали суду першої інстанції, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, направити справу для продовження розгляду до відповідного суду першої інстанції.

За таких обставин, колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про наявність підстав для відмови у відкритті провадження у даній адміністративній справі, а тому оскаржувану ухвалу необхідно скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 23.11.2021 по справі № 520/24102/21 скасувати.

Направити справу 520/24102/21 для продовження розгляду до Харківського окружного адміністративного суду .

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий суддя І.С. Чалий
Судді І.М. Ральченко В.В. Катунов