Справа № 540/4511/21
Суддя: Семенюк Г.В.
Дата ухвалення: 2023-01-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
_____________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 січня 2023 р. Категорія 112010200м.ОдесаСправа № 540/4511/21
Головуючий в 1 інстанції: Тарасишина О.М.

час і місце ухвалення: письмове провадження,

м. Одеса

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача: Семенюка Г.В.

суддів: Домусчі С.Д. , Шляхтицького О.І.

розглянувши у письмовому провадженні у приміщенні П`ятого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області на рішення Одеського кружного адміністративного суду від 13 червня 2022 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області про визнання дії протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -

встановиВ:

Позивач, звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області про визнання дії протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, мотивуючи його тим, що представником позивача, що діє на підставі нотаріально посвідченої довіреності було подано безпосередньо до Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області оригінал особистої заяви позивача про перерахування нарахованої пенсії, однак відповідачем було відмовлено у її задоволенні. Позивач вважає відмову у виплаті призначеної пенсії протиправною, у зв`язку з чим звернувся з даним позовом до суду.

Рішенням Одеського кружного адміністративного суду від 13 червня 2022 року позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення відповідача №67/А-99-1 від 20.12.2017 року. Зобов`язано відповідача здійснити поновлення та виплату позивачу пенсії за віком починаючи з 07.10.2009 року по 23.01.2018 рік в розмірі, визначеному на підставі документів, що знаходяться в пенсійній справі. В решті позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Головне управління Пенсійного фонду України в Херсонській області подало апеляційну скаргу, в якій просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду та прийняти нову постанову, якою у задоволенні вимог позивача відмовити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що задовольняючи частково позов, суд першої інстанції не врахував, що постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 21 травня 2019 року по справі № 2140/1474/18 зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Херсонській області поновити ОСОБА_1 виплату пенсії, починаючи з 24 січня 2018 року, а позовні вимоги в частині зобов`язання поновити виплату пенсій за період з 07 жовтня 2009 по 23 січня 2018 року залишено без розгляду. Окрім цього, апелянт вказує, що на момент виконання рішення суду строк дії паспорту громадянина України для виїзду за кордон НОМЕР_1 , виданий на ім`я ОСОБА_1 сплинув (паспорт виданий - 18.06.2008, дійсний до 18.06.2018).

На підставі ст. 311 КАС України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення з наступних підстав:

Судом першої інстанції встановлено, що 27 серпня 2008 року ОСОБА_1 виїхав із України на постійне проживання до Ізраїлю, де був прийнятий на консульський облік у консульському відділі Посольства України в Державі Ізраїль. Перед виїздом за кордон проживав в м. Севастополі, АР Крим, Україна.

Позивачем зазначено, що починаючи з моменту виїзду в 2008 році з України призначеної пенсії не отримує.

18 серпня 2017 року представник позивача подав до ГУ ПФУ в Херсонській області особисту заяву позивача про поновлення пенсії з 27 лютого 2009 року за вислугою років як непрацюючому пенсіонеру.

До заяви про поновлення виплати пенсії представник позивача додав наступні документи: копія довіреності; копія паспорту; копія посвідчення ветерана праці; копія військового квитка; оригінал нотаріально засвідченої та апостильованої особистої заяви позивача про поновлення та виплату раніше призначеної пенсії та декларації про відсутність громадянства держави - окупанта.

20.12.2017 року рішенням № 67/А-99-1 позивачу відмовлено в отриманні пенсії за період з 07.10.2009 року по 23.01.2018 рік.

Вважаючи зазначене рішення пенсійного органу протиправним, позивач звернувся до суду із цим позовом.

Суд першої інстанції задовольняючи частково позовні вимоги зазначив, що нарахування пенсії в повному обсязі покладається на відповідний територіальний орган Пенсійного фонду, непроведення відповідачем поновлення виплати пенсії позивачу з 07.10.2009 (дата ухвалення рішення Конституційним Судом України) свідчить про те, що його бездіяльність призвела до порушення права позивача на отримання пенсійних виплат, яке було відновлено на підставі зазначеного рішення Конституційного Суду України. Отже, за таких обставин обмеження права пенсіонера на отримання належної йому пенсії певними строками є неприпустимим.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною першою статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Крім того, пенсії за віком відповідають ознакам такої категорії як власність, а тому не залежать від місця проживання особи пенсіонера, а її протиправне позбавлення буде порушенням гарантій, передбачених частиною четвертою статті 41 Конституції України, відповідно до якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 92 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення.

Порядок нарахування та виплати пенсії регламентовано Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09 липня 2003 року № 1058-IV (далі - Закон № 1058-IV) та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно із пунктом 1 частини першої та частиною четвертою статті 8 Закону № 1058-IV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, мають право на отримання пенсійних виплат і соціальних послуг із системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування нарівні з громадянами України на умовах та в порядку, передбачених цим Законом, якщо інше не передбачено міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Аналізуючи зазначені норми права, суд дійшов висновку, що, за загальним правилом, право на призначення (перерахунок, поновлення тощо) пенсії мають громадяни України та іноземці і особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, на умовах та порядку, передбачених законодавством або міждержавними угодами.

При цьому, пенсія за віком, за вислугу років та інші форми соціального захисту зумовлені певними особливостями, а саме, призначаються у зв`язку з попередньою трудовою діяльністю (працею) особи, ґрунтуються на примусовому вилучені (крім податків із заробітної плати) з боку держави частини коштів для гарантування функціонування системи пенсійного забезпечення, передбачають безумовний та безстроковий обов`язок держави забезпечувати утримання особи у старості, враховуючи, в тому числі, фінансові можливості такої держави, а також право встановлювати особливі умови для отримання таких форм соціального захисту, які, за будь-яких умов не повинні суперечити самій суті відповідного права, бути справедливими та недискримінаційними.

В свою чергу, відповідно до статті 24 Конституції України, не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Отже, кожен громадянин України, включаючи пенсіонерів, має право на вибір свого місця проживання, зі збереженням усіх конституційних прав.

Імперативність заборони обмежувати чи позбавляти можливості реалізації громадянами України їх конституційного права на соціальне забезпечення у взаємозв`язку з дійсним місцем проживання особи також кореспондується з правовою позицією Європейського Суду з прав людини, викладеною в пункті 52 рішення у справі № 10441/06 "Пічкур проти України" від 07.02.2014.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 49 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування від 09.07.2003 № 1058-ІV виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється на весь час проживання за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Разом з тим, рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 № 25-рп/2009 пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону № 1058-ІV щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним).

Отже, позивач як громадянин України, незалежно від країни свого проживання, вправі користуватися всіма своїми конституційними правами, в тому числі, і правом на пенсійне забезпечення.

Таким чином, відновлення виплати пенсії позивача має здійснюватись з дати ухвалення рішення Конституційним Судом України від 07.10.2009 у справі №25-рп/2009 без обмеження її виплати жодними строками.

За таких обставин, дії відповідача щодо непоновлення та виплати позивачу пенсії з 07.10.2009 є протиправними.

Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами та від укладання міжнародних договорів.

Така правова позиція узгоджується з практикою Верховного Суду України, викладеною в постановах від 12.05.2015 у справі № 21-180а15, від 19.05.2015 у справі № 21-168а15, а також Верховного Суду у постановах від 18.09.2018 у справі № 522/535/17, від 19.09.2018 у справі № 766/1519/17 та від 31.01.2019 у справі № 520/9721/16-а.

Таким чином, позивач як громадянин України, незалежно від його проживання в Державі Ізраїль, вправі користуватися всіма своїми конституційними правами, в тому числі і на пенсійне забезпечення, а тому за відсутності законодавчих перешкод відповідач зобов`язаний поновити йому пенсію за віком.

При цьому, позивач звернувся до територіального органу Пенсійного фонду з проханням поновити виплату пенсії, проте йому було відмовлено в такому поновленні.

Зважаючи на те, що нарахування пенсії в повному обсязі покладається на відповідний територіальний орган Пенсійного фонду, непроведення відповідачем поновлення виплати пенсії позивачу з 07.10.2009 (дата ухвалення рішення Конституційним Судом України) свідчить про те, що його бездіяльність призвела до порушення права позивача на отримання пенсійних виплат, яке було відновлено на підставі зазначеного рішення Конституційного Суду України.

Отже, за таких обставин, обмеження права пенсіонера на отримання належної йому пенсії певними строками є неприпустимим.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.05.2020 у справі № 815/1226/18.

Отже, відновлення виплати пенсії позивача має здійснюватись з дати ухвалення рішення Конституційним Судом України від 07.10.2009 у справі №25-рп/2009 без обмеження її виплати жодними строками.

За таких обставин, рішення відповідача щодо відмови позивачу у поновленні та виплаті пенсії є протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

Разом з тим, позивач просить суд перерахувати та поновити виплату пенсії із застосуванням всіх підвищень, індексації, надбавок та доплат, як непрацюючому пенсіонеру, передбачених чинним пенсійним законодавством України на визначений пенсіонером банківський рахунок.

З метою ефективного захисту прав позивача, про захист яких він просить, суд першої інстанції на підставі частини другої статті 9 КАС України дійшов вірного висновку про необхідність вийти за межі заявленого позову та визнати протиправним та скасувати рішення відповідача №67/А-99-1 від 20.12.2017 року та зобов`язати відповідача здійснити поновлення та виплату позивачу пенсії за віком починаючи з 07.10.2009 року по 23.01.2018 рік в розмірі, визначеному на підставі документів, що знаходяться в пенсійній справі.

Щодо позовних вимог про поновлення виплати пенсії із застосуванням всіх підвищень, індексації, надбавок та доплат, як непрацюючому пенсіонеру, передбачених чинним пенсійним законодавством України на визначений пенсіонером банківський рахунок,суд вважає за необхідне відмовити в їх задоволенні, зважаючи на наступне.

Згідно з вимогами ст.ст. 2, 5 КАС України в порядку адміністративного судочинства захисту підлягають тільки порушені права, а не ті, які можуть бути порушені в майбутньому.

Отже, неможливо зобов`язати відповідача на майбутнє вчиняти певні дії, оскільки відсутні факти порушення прав позивача в майбутньому.

Суд апеляційної інстанції не приймає до уваги, що посилання апелянта на те, що постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 21 травня 2019 року по справі № 2140/1474/18 позовні вимоги в частині зобов`язання поновити виплату пенсій за період з 07 жовтня 2009 по 23 січня 2018 року залишено без розгляду, оскільки рішення по суті вказаного періоду судом не приймалось, а позов в цій частині був залишений без розгляду.

Крім цього, безпідставними є доводи апелянта відносно того, що на момент виконання рішення суду строк дії паспорту громадянина України для виїзду за кордон НОМЕР_1 , виданий на ім`я ОСОБА_1 сплинув (паспорт виданий - 18.06.2008, дійсний до 18.06.2018), оскільки на момент прийняття пенсійним органом спірного рішення №67/А-99-1 від 20.12.2017 року паспорт громадянина України для виїзду за кордон НОМЕР_1 , виданий на ім`я ОСОБА_1 був дійсним.

Частиною 1 ст. 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання дії протиправними та зобов`язання вчинити певні дії належним чином обґрунтовані, підтверджені наявними матеріалами справи та підлягають частковому задоволенню.

Інші доводи апеляційної скарги встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

З огляду на вищевикладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається.

Згідно з ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області, - залишити без задоволення.

Рішення Одеського кружного адміністративного суду від 13 червня 2022 року по справі № 540/4511/21, - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

суддя-доповідач Семенюк Г.В.
судді Домусчі С.Д. Шляхтицький О.І.