Справа № 520/25012/21
Суддя: Перцова Т.С.
Дата ухвалення: 2023-01-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2023 р.Справа № 520/25012/21
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Перцової Т.С.,

Суддів: Жигилія С.П. , Русанової В.Б. ,

за участю секретаря судового засідання Перцової Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Національного агентства з питань запобігання корупції на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 15.02.2022, головуючий суддя І інстанції: Заічко О.В., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, по справі № 520/25012/21

за позовом ОСОБА_1

до Національного агентства з питань запобігання корупції

про визнання протиправним та скасування висновку,

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) звернулась до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Національного агенства з питань запобігання корупції ( далі НАЗК, відповідач), в якому просила суд :

- визнати протиправними та скасувати абзаци 1, 2 пункту 4.1 розділу IV «Висновки» Довідки Національного агентства з питань запобігання корупції № 588/21 від 23 вересня 2021 року в частині висновків про недостовірність інформації та порушення ОСОБА_1 пунктів 2, 10 частини 1 статті 46 Закону України «Про запобігання корупції»; абзаци 1, 2 пункту 4.5 розділу IV «Висновки» Довідки Національного агентства з питань запобігання корупції № 588/21 від 23 вересня 2021 року в частині висновків набуття суб`єктом декларування активів, а саме земельної ділянки (кадастровий номер :01:111:0028) та житлового будинку (реєстраційний номер 109), щодо яких різниця між їх вартістю і законними доходами суб`єкта декларування у розумінні п.п. 7, 8 ч. 1 ст. 46 Закону становить 2 370 682,32 грн, що у 500 і більше разів перевищує розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб (встановленого відповідним законом) на день набуття таких активів, але не перевищує межі, встановленої ст. 368-5 Кримінального кодексу України, що є ознакою необґрунтованості активу.

- вирішити питання щодо розподілу судових витрат, відповідно до ст. 133 Кодексу адміністративного судочинства України.

В обґрунтування позовних вимог вказала на протиправність висновків Управління проведення обов`язкових повних перевірок НАЗК, викладених в довідці № 588/21 від 23.09.2021, як таких, що прийняті без урахування належності джерел інформації та усіх письмових пояснень позивача з відповідними підтверджуючими документами. Стверджує, що очевидні технічні та методологічні помилки, допущені позивачем при заповненні декларації 2020 року, були безпідставно кваліфіковані НАЗК, як недостовірна інформація, та вважає, що всі дані, зазначені ОСОБА_1 в щорічній декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за 2020 рік, є достовірними у розумінні Закону України від 14.10.2014 № 1700-VII «Про запобігання корупції» (далі Закон № 1700-VII) та такими, що вказані з урахуванням Роз`яснень від 13.02.2020 № 1 Щодо застосування окремих положень Закону України «Про запобігання корупції» стосовно заходів фінансового контролю (далі - Роз`яснення №1)

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 15.02.2022 по справі № 520/25012/21 адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 ) до Національного агентства з питань запобігання корупції (бульвар Дружби Народів, буд. 28, м. Київ, 01103, ) про визнання протиправним та скасування висновку - задоволено.

Визнано протиправними та скасовано абзаци 1, 2 пункту 4.1 розділу IV «Висновки» Довідки Національного агентства з питань запобігання корупції (бульвар Дружби Народів, буд. 28, м. Київ, 01103, ) від 23 вересня 2021 року № 588/21 в частині висновків про недостовірність інформації та порушення ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 ) пунктів 2, 10 частини 1 статті 46 Закону України «Про запобігання корупції»; абзаци 1, 2 пункту 4.5 розділу IV «Висновки» Довідки Національного агентства з питань запобігання корупції від 23 вересня 2021 року № 588/21 в частині висновків набуття суб`єктом декларування активів, а саме земельної ділянки (кадастровий номер :01:111:0028) та житлового будинку (реєстраційний номер 109), щодо яких різниця між їх вартістю і законними доходами суб`єкта декларування у розумінні п.п. 7, 8 ч. 1 ст. 46 Закону становить 2 370 682,32 грн, що у 500 і більше разів перевищує розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб (встановленого відповідним законом) на день набуття таких активів, але не перевищує межі, встановленої ст. 368-5 Кримінального кодексу України, що є ознакою необґрунтованості активу.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Національного агентства з питань запобігання корупції (бульвар Дружби Народів, буд. 28, м. Київ, 01103, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 ) витрати зі сплати судового збору в розмірі 908,0 грн (дев`ятсот вісім гривень).

Відповідач, не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його необґрунтованість, невмотивованість, неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить суд апеляційної інстанції рішення Харківського окружного адміністративного суду від 15.02.2022 по справі № 520/25012/21 скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову; вирішити питання про розподіл судових витрат та стягнути судовий збір за подання апеляційної скарги з ОСОБА_1 на користь НАЗК.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив, що оскаржуване рішення суду практично дублює зміст позовної заяви та не містить в собі належного обґрунтування відхилення доводів Національного агентства, що безпосередньо є порушенням статті 242 КАС України. З посиланням на пункт 19 частини 1 статті 4 КАС України звертає увагу суду, що оскаржувана Довідка не відповідає критеріям (ознакам) акту індивідуальної дії, оскільки не спричиняє для суб`єкта декларування юридично значимих наслідків у вигляді виникнення, зміни чи припинення будь-яких прав суб`єкта декларування, не встановлює для нього жодних обов`язків та строків виконання, а є лише джерелом доказової інформації для прийняття подальших рішень іншими уповноваженими суб`єктами. Також, Довідка не є нормативно-правовим актом та не має ознак рішення суб`єкта владних повноважень та, як наслідок, не може бути предметом оскарження в межах адміністративного провадження.

Враховуючи вищенаведене, положення статті 5 КАС України та правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 26.01.2021 у справі № 826/7667/17, вважає, що адміністративне провадження по даній справі підлягає закриттю.

Також вказав на помилковість висновків суду першої інстанції про безпідставну кваліфікацію відповідачем допущених позивачем технічних та методологічних помилок під час заповнення декларації, як подання недостовірних відомостей, оскільки Порядок № 26/21 зобов`язує НАЗК зазначати у Довідці про всі виявлені випадки зазначення недостовірних відомостей незалежно від того, чим це було зумовлено, зокрема, технічними чи методологічними помилками. Додаткового зауважив, що НАЗК не аналізує встановлені факти на предмет наявності/відсутності умислу чи мети приховати певні дані, а лише констатує розбіжність між зазначеними в декларації даними та тими, які відповідають дійсності.

По суті виявлених недостовірних відомостей повідомив, що ОСОБА_1 набула право власності на об`єкти нерухомого майна в розмірі 5/8 частин нежитлової будівлі, реєстраційний номер 48, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , що належить суб`єкту декларування на праві спільної власності (частка у власності 62,5%) та нежитлової будівлі реєстраційний номер 48, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , що належить суб`єкту декларування на праві спільної власності (частка у власності 62,5 %) на підставі договорів купівлі-продажу від 08.12.2014, згідно з якими вартість набутих часток майна становить 8034,00 грн та 6059,00 грн відповідно, яка в силу пункту 2 частини 1 статті 46 Закону № 1700-VII та пункту 57 Роз`яснень № 1 мала бути відображена позивачем у декларації. Звернув увагу суду, що час набуття права власності на нерухоме майно (до чи під час виконання функцій держави або місцевого самоврядування) відповідно до Закону № 1700-VII не впливає на обов`язок позивача щодо відображення таких відомостей в декларації.

Також вказав на недостовірність, зазначених у декларації відомостей щодо вартості земельної ділянки площею 1892 кв.м., кадастровий номер :01:111:0028, яка належить суб`єкту декларування на праві власності, оскільки під час перевірки з`ясовано, що відповідно до копій звіту про експертну грошову оцінку зазначеної земельної ділянки (дата оцінки - 23.10.2020) та договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 29.10.2020 її вартість становить 683 882,32 грн, що не було відображено ОСОБА_1 в спірній декларації.

Крім того, під час перевірки встановлено, що вартість житлового будинку площею 187,7 кв.м, реєстраційний номер 109, що розташований за адресою: АДРЕСА_3 , який належить суб`єкту декларування на праві власності з 02.11.2020, становить 1686 800,00 грн, що підтверджується копіями звіту про експертну грошову оцінку (дата оцінки - 19.10.2020) та договором про задоволення вимог іпотекодержателя від 29.10.2020, на підставі якого суб`єкт декларування набув право власності на цей об`єкт нерухомості, а отже ОСОБА_1 , вказуючи у декларації в графі «вартість» - «не відомо», подала недостовірні відомості.

Посилаючись на частину 2 статті 120 Земельного кодексу України та пункт 77 Роз`яснень № 1 зазначив, що за загальним правилом, у разі декларування відомостей про будинок, декларуванню підлягають відомості про земельну ділянку, на якій він розташований, як невід`ємні об`єкти, а отже ОСОБА_1 повинна була внести відомості про земельну ділянку площею 1395 кв. м, кадастровий номер :01:099:0204, на якій розташований об`єкт нерухомості - житловий будинок площею 187,7 кв. м, реєстраційний номер 109, чого не зробила.

Стверджує, що відповідно до пункту 73 Роз`яснень № 1 відомості про об`єкти нерухомості, які є зареєстрованим місцем проживання суб`єкта декларування або членів його сім`ї, необхідно зазначати у розділі 3 «Об`єкти нерухомості» декларації, навіть якщо особа фактично там не проживає, що не було зазначено ОСОБА_1 у декларації.

Наголосив, що ОСОБА_1 в порушення пункту 160 Роз`яснень № 1 не було внесено у розділ 14 «Видатки та правочини суб`єкта декларування» відомості про правочини у виді укладання договорів про задоволення вимог іпотекодержателя від 02.11.2020 № 1036 та від 29.10.2020 № 1029, на підставі яких у суб`єкта декларування виникло право власності на житловий будинок та земельну ділянку.

Щодо висновків НАЗК про необґрунтованість активів позивача зазначив, що судом залишено поза увагою умови іпотечних договорів від 22.05.2020, з яких однозначно вбачається, що саме між сторонами, іпотекодержателем - ОСОБА_1 та іпотекодавцем - ОСОБА_2 , було укладено договір позики, а не з матір`ю суб`єкта декларування ОСОБА_3 , як стверджує позивач. При цьому, у зазначених договорах відсутні будь-які примітки чи застереження щодо того, що ОСОБА_1 не є позикодавцем (кредитором), а є лише його представником (уповноваженою особою позикодавця). Враховуючи зазначене, вважає цілком обґрунтованими висновки про не встановлення правомірності та законності джерел отримання доходів саме позивачем, які були предметом позики.

У надісланому до суду відзиві на апеляційну скаргу позивач продублював зміст позовної заяви та просив скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Проти доводів апелянта щодо необхідності закриття провадження по справі

Заперечував з посиланням на те, що відомості, які викладені відповідачем в оскаржуваній довідці безпосередньо породжують правові наслідки для позивача, як для суб`єкта декларування, а саме зумовлюють виникнення обов`язку подання декларації з достовірними відомостями.

Також вважає необґрунтованими посилання апелянта на правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду від 26.01.2021 у справі №826/7667/17, оскільки висновки по даній справі не є релевантними відносно цієї справи.

19.12.2022 до Другого апеляційного адміністративного суду надійшло клопотання представника відповідача про закриття провадження по справі №520/25012/21 на підставі пункту 1 частини 1 статті 238 КАС України у зв`язку з тим, що даний спір не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, а також не може бути віднесений до жодної підсудності з судів загальної юрисдикції. В основу вказаного клопотання покладені доводи, аналогічні тим, що викладені в апеляційній скарзі. Додатково зазначив, що ні норми Закону №1700-VІІ, ні Порядок № 26/21 не встановлюють можливість оскарження довідки або обґрунтованого висновку, складених за результатами проведення повної перевірки декларацій.

03.01.2023 до Другого апеляційного адміністративного суду надійшло клопотання представника відповідача про зупинення провадження у справі, в якому зазначено, що ухвалою від 08.06.2022 Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду відкрито касаційне провадження у справі № 240/24844/21 за позовом ОСОБА_4 до НАЗК про визнання протиправною та скасування довідки про результати проведення перевірки щорічної декларації. Зазначив, що правовідносини, які виникли в адміністративній справі № 240/24844/21 є подібними із правовідносинами у даній справі, яку переглядає Другий апеляційний адміністративний суд, оскільки виникли у зв`язку із виконанням НАЗК повноважень щодо фінансового контролю. Вважає, що обставини, які слугували підставою для подання позову ОСОБА_1 будуть предметом дослідження судом касаційної інстанції у зазначеній справі, а прийнята Верховним Судом за результатами перегляду судових рішень постанова буде безпосередньо впливати на вирішення вказаного спору. Враховуючи вищевикладене, посилаючись на пункт 3 частини 1 статті 236 КАС України просив зупинити провадження у даній справі до набрання законної сили судовим рішенням касаційної інстанції у справі №240/24844/21.

16.01.2023 від представника позивача на електронну адресу суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи через відсутність у останнього можливості прибути до суду 16.01.2023 о 13-00 год внаслідок перебування у відрядженні та задіянні в проведенні слідчих дій. Разом з цим, доказів на підтвердження таких обставин не надав з посиланням на таємницю досудового розслідування та небажання клієнта розголошувати відомості про його можливі підозри у вчиненні кримінального правопорушення.

З приводу даного клопотання колегія суддів зазначає наступне.

Так, відповідно до частини 1 статті 313 КАС України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, стосовно якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Якщо суд апеляційної інстанції визнав обов`язковою участь у судовому засіданні учасників справи, а вони не прибули, суд апеляційної інстанції може відкласти апеляційний розгляд справи.

У відповідності до частини 2 статті 313 КАС України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Колегія суддів зазначає, що ухвалою Другого апеляційного суду від 06.12.2022 справу №520/25012/21 було призначено до апеляційного розгляду на 19.12.2022 року о 14:00 у відкритому судовому засіданні в приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду у залі судових засідань № 6.

Однак, 19.12.2022 у зв`язку з надходженням до Другого апеляційного адміністративного суду клопотання представника позивача про відкладення розгляду справи, колегія суддів протокольною ухвалою задовольнила вказане клопотання та відклала розгляд справи до 16.01.2023 року об 13:00 годині.

Колегія суддів зазначає, що в день, призначений для розгляду справи, 16.01.2023 представником позивача знов надіслано клопотання про відкладення розгляду справи без надання доказів щодо неможливості прибути у судове засідання через перебування останнього у відрядженні та задіянні в проведенні слідчих дій.

Відповідно до частини 2 статті 44 КАС України учасники справи зобов`язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу (частина 1 статті 77 КАС України).

Колегія суддів вважає безпідставними посилання представника позивача на таємницю досудового розслідування та небажання клієнта розголошувати відомості про його можливі підозри у вчиненні кримінального правопорушення, що нібито унеможливлює надання доказів на підтвердження вказаних обставин, оскільки в даному випадку відсутня необхідність надавати до суду апеляційної інстанції матеріали кримінального провадження або інші відомості, які належать до предмету таємниці слідства та доступ до яких обмежується для забезпечення ефективності розслідування. Водночас, для встановлення факту перебування представника позивача 16.01.2021 у відрядженні у м. Києві останнім не надано жодних доказів (наказу про відрядження, квитків), а тому у колегії суддів відсутні підстави вважати поважними причини неприбуття представника позивача до суду.

Підставою для відкладення розгляду справи, яка розглядається судом апеляційної інстанції є визнання судом поважними повідомлені учасником справи причини неявки.

Беручи до уваги повторне неприбуття представника позивача до суду та ненадання ним доказів на підтвердження обставин, викладених в клопотанні від 16.01.2023, а також враховуючи задоволення клопотання про відкладення розгляду справи від 19.12.2022, наявність в матеріалах справи відзиву на апеляційну скаргу, в якому викладено позицію позивача щодо предмета спору, з метою дотримання строку розгляду справи, встановленого КАС України, колегія суддів вважає, що клопотання задоволенню не підлягає, та вважає за можливе розглянути адміністративну справу без участі представника позивача.

Згідно з частиною 4 статті 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

З приводу клопотання відповідача про зупинення провадження у даній справі до набрання законної сили судовим рішенням касаційної інстанції у справі №240/24844/21, яке надійшло до суду 03.01.2023 колегія суддів зазначає наступне.

Положеннями статті 236 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) розмежовано підстави, за яких суд має право зупинити провадження, а також, з настанням яких, суд зобов`язаний вчинити дану процесуальну дію.

Перелік даних підстав є вичерпним та розширеному тлумаченню не підлягає.

Пунктом 3 частини 1 статті 236 КАС України передбачено, що суд зупиняє провадження у справі в разі об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

За змістом указаної статті суд зупиняє провадження у справі в разі об`єктивної неможливості розгляду справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі.

Неможливість розгляду справи до вирішення справи іншим судом полягає в тому, що обставини, які розглядаються іншим судом, не можуть бути встановлені судом самостійно у цій справі через обмеженість своєї юрисдикції щодо конкретної справи, а між справами, що розглядаються, повинен існувати тісний матеріально-правовий зв`язок, який виражається в тому, що факти, установлені в одній зі справ, будуть мати преюдиційне значення для іншої справи.

Разом з цим, колегія суддів зазначає, що для вирішення даної справи у суду апеляційної інстанції достатньо доказів, які дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду, для того щоб прийняти законне та обґрунтоване рішення.

Отже, подія за наявності якої суд має зупинити провадження за пунктом 3 частини 1 статті 236 КАС України у даному випадку відсутня, а тому розгляд даної справи ніяким чином не залежить від касаційного перегляду рішень по справі №240/24844/21.

При цьому, слід зазначити, що відповідно до пункту 5 частини 2 статті 236 КАС України суд має право зупинити провадження у справі в разі перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (в іншій справі) у касаційному порядку палатою, об`єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду - до набрання законної сили судовим рішенням касаційної інстанції.

Слід зауважити, що умовою для зупинення провадження у справі на підставі вказаної норми є перегляд судового рішення палатою Верховного Суду. Разом з цим, як встановлено судом апеляційної інстанції з Єдиного державного реєстру судових рішень, та як про це зазначає сам відповідач, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду лише відкрив касаційне провадження по справі № 240/24844/21. Докази передачі вказаної справи на розгляд палати Верховного Суду відсутні. Отже, подія за наявності якої суд може зупинити провадження за пунктом 5 частини 2 статті 236 КАС України не настала.

Крім того, зупинення провадження в силу наведеної норми є правом, а не обов`язком суду.

З огляду на викладене, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення клопотання відповідача про зупинення провадження по даній справі.

Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах апеляційної скарги рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 займає посаду наступника начальника відділу адміністрування податків і зборів з фізичних осіб Слобожанського управління Головного управління Головного управління ДПС у Харківській області.

15 березня 2021 року на виконання вимог Закону № 1700-VII позивачем була подана до Єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування щорічна декларація особи, уповноваженої на виконання функцій держави чи місцевого самоврядування, за 2020 рік.

Як було повідомлено НАЗК, на підставі вимог абз. 5 ч. 1 ст. 51-3 Закон № 1700-VII та п.п. 4 п. 2 розділу ІІ Порядку № 26/21, було проведено повну перевірку інформації, зазначеної в декларації ОСОБА_1 .

З матеріалів справи вбачається, що в ході проведення перевірки декларації ОСОБА_1 на ім`я особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, НАЗК направлялися запити щодо надання пояснень та документів.

Однак, Національним агентством з питань запобігання корупції 23 вересня 2021 року була складена та підписана Довідка №588/21 про виявлення недостовірних відомостей у щорічній декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування заступника начальника відділу адміністрування податків і зборів з фізичних осіб Слобожанського управління Головного управління ДПС у Харківській області Таран Тетяни Сергіївни(унікальний ідентифікатор документа 8137b820-ffde-46d7-aa9e-fe7d81c0dc9c.

Так, згідно з п. 4.1 висновків Довідки від 23 вересня 2021 року: «За результататми повної перевірки декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, щорічної за 2020 рік, унікальний ідентифікатор документа 8137b820-ffde-46d7-aa9e-fe7d81c0dc9c, поданої ОСОБА_1 , заступником начальника відділу адміністрування податків і зборів з фізичних осіб Слобожанського управління Головного управління ДПС у Харківській області, встановлено, що суб`єкт декларування при складенні та поданні декларації зазначив недостовірні відомості, про що вказано у розділі 3.1 цієї Довідки, чим не дотримав вимоги п.п. 2, 10 ч. 1 ст. 46 Закону. Недостовірні відомості, зазначені у декларації, відрізняються від достовірних на суму 2 384 775,32 грн. (п.п. 1.1 1.5 розділу 3.1 цієї Довідки), що перевищує 500 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, встановлених на дату подання декларації. У діях суб`єкта декларування встановлено ознаки правопорушення, передбаченого ст. 366-2 Кримінального кодексу України».

Крім того, у пункті 4.2 Висновків зазначено: «Суб`єкт декларування набув активи, а саме земельну ділянку (кадастровий номер :01:111:0028) та житловий будинок (реєстраційний номер 109), щодо яких різниця між їх вартістю і законними доходами суб`єкта декларування в розумінні п.п. 7, 8 ч. 1 ст. 46 Закону становить 2 370 682,32 грн., що у 500 і більше разів перевищує розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб (встановленого відповідним законом) на день набуття таких активів, але не перевищує межі, встановленої ст. 368-5 Кримінального кодексу України, що є ознакою необґрунтованості активу».

Не погоджуючись із такими висновками відповідача, викладеними у спірній довідці, позивач звернувся до суду із позовом за захистом порушеного права.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з їх обґрунтованості та неправомірності оскаржуваних висновків, викладених в абзацах 1, 2 пункту 4.1 розділу IV «Висновки» Довідки НАЗК № 588/21 від 23 вересня 2021 року, оскільки допущені позивачем очевидні технічні та методологічні помилки були безпідставно кваліфіковані відповідачем, як недостовірна інформація, зазначена у декларації за 2020 рік, що зумовлює наявність підстав для скасування таких висновків. Судом враховано, що відповідач склав довідку за результатами проведеної перевірки без урахування належності джерел інформації та письмових пояснень з підтверджуючими документами, що були надані ОСОБА_1 .

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України, слід зазначити наступне.

Так, предметом позовних вимог, заявлених позивачем у даній справі, є визнання протиправними та скасування певних пунктів Довідки №588/21 від 23.09.2021 в частині висновків, викладених в розділі ІV, про результати проведення повної перевірки декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, після звільнення за 2020 рік.

Відповідно до частини 1 статті 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист у спосіб, визначений в цій статті.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Під час визначення предметної юрисдикції за основу беруться суть права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлені вимоги, характер спірних правовідносин, зміст та юридична природа обставин у справі.

Предметом оскарження в адміністративній справі можуть бути рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень.

Також, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду.

Згідно з пунктом 19 частини 1 статті 4 КАС України, індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.

Відповідно до абзацу 4 пункту 1 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 23 червня 1997 року № 2-зп у справі № 3/35-313 за своєю природою ненормативні правові акти, на відміну від нормативних, встановлюють не загальні правила поведінки, а конкретні приписи, звернені до окремого індивіда чи юридичної особи, застосовуються одноразово й після реалізації вичерпують свою дію.

У пункті 5 Рішення Конституційного Суду України від 22 квітня 2008 року № 9-рп/2008 в справі № 1-10/2008 вказано, що при визначенні природи «правового акта індивідуальної дії» правова позиція Конституційного Суду України ґрунтується на тому, що «правові акти ненормативного характеру (індивідуальної дії)» стосуються окремих осіб, «розраховані на персональне (індивідуальне) застосування» і після реалізації вичерпують свою дію.

Положеннями частини 1 статті 4 Закону №1700-VII встановлено, що Національне агентство з питань запобігання корупції є центральним органом виконавчої влади зі спеціальним статусом, який забезпечує формування та реалізує державну антикорупційну політику.

Так, повноваження Національного агентства безпосередньо регламентовані статтею 11 Закону №1700-VII, з аналізу яких вбачається, що до компетенції відповідача не належить притягнення суб`єктів декларування до будь-якого виду відповідальності за результатами проведення повної перевірки декларації, що, у свою чергу, виключає можливість прийняття стосовно суб`єкта декларування рішення (індивідуального акту), яке може стати підставою для настання негативних наслідків та порушення прав, які потребують захисту та відновлення.

Таким чином, у Національного агентства відсутня владна управлінська функція по відношенню до особи на стадії формування оскаржуваної довідки, яка складена відповідачем на виконання повноважень, передбачених пунктами 7-1 частини 1 статті 11 Закону № 1700-VII, а саме, здійснення в порядку, визначеному цим Законом, контролю та перевірки декларацій суб`єктів декларування.

Відповідно до статті 51-1 Закону № 1700-VII Національне агентство проводить щодо декларацій, поданих суб`єктами декларування, такі види контролю: 1) щодо своєчасності подання; 2) щодо правильності та повноти заповнення; 3) логічний та арифметичний контроль.

Національне агентство проводить повну перевірку декларацій відповідно до цього Закону.

Порядок проведення передбачених цієї статтею видів контролю, а також повної перевірки декларації визначається Національним агентством.

Процедура проведення Національним агентством з питань запобігання корупції повної перевірки декларації осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування визначена Порядком № 26/21.

Так, згідно з пунктами 1, 6 розділу ІІІ Порядку № 26/21 (в редакрції чинній на час виникненнь спірних правовідносин) за результатами проведення повної перевірки декларації, у тому числі повторної, уповноважена особа складає та підписує довідку про результати проведення повної перевірки декларації у двох примірниках, один з яких після погодження відповідно до пункту 3 цього розділу надсилається суб`єкту декларування.

У разі виявлення за результатами проведення повної перевірки ознак корупційного або пов`язаного з корупцією правопорушення, за яке передбачено кримінальну відповідальність, уповноважена особа, яка проводила повну перевірку, упродовж 5 робочих днів з дня, наступного за днем погодження довідки, складає та підписує відповідний обґрунтований висновок у двох примірниках.

Обґрунтований висновок одразу після підписання уповноваженою особою передається на погодження керівнику, який погодив довідку. Обґрунтований висновок погоджується в строк не пізніше 5 робочих днів з наступного робочого дня за днем його підписання уповноваженою особою. Після погодження обґрунтованого висновку його затверджує Голова Національного агентства або заступник Голови Національного агентства. Затверджений обґрунтований висновок разом із відповідними матеріалами надсилається до органу досудового розслідування з урахуванням положень статті 216 Кримінального процесуального кодексу України. (абзаци 8, 9, 10 ункту 6 розділу ІІІ Порядку № 26/21))

Відповідно до частини 5 статті 216 Кримінального процесуального кодексу України висновок повинен надсилатися до Національного антикорупційного бюро України, детективи якого здійснюють досудове розслідування кримінальних правопорушень, передбачених статтею 366-2 КК України.

Досудове розслідування - стадія кримінального провадження, яка починається з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань і закінчується закриттям кримінального провадження або направленням до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, клопотання про звільнення особи від кримінальної відповідальності (пункт 5 частини 1 статті 3 КПК України).

Відповідно до частини 1 статті 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Аналіз вказаних правових норм свідчить про те, що висновок, і тим більш довідка, не є рішенням суб`єкта владних повноважень в розумінні пункту 19 частини 1 статті 4 КАС України, оскільки самі по собі, до початку кримінального провадження, не породжують для позивача будь-яких прав або обов`язків, а тому не можуть порушувати прав, свобод або інтересів особи, не є остаточними рішеннями в питанні наявності в діях позивача ознак правопорушення, передбаченого статтею 366-2 КК України, а оцінка викладеної в них інформації щодо наявності в діях позивача ознак правопорушення, передбаченого статтею 366-2 КК України, належить до компетенції органів, які здійснюють кримінальне провадження.

Крім того, довідка та висновок не містять владного припису будь-якій особі та не встановлюють механізму виконання, що відповідно до статті 19 КАС України також є визначальними ознаками для акта індивідуальної дії. Водночас, Довідка та обґрунтований Висновок є джерелами доказової інформації для прийняття подальших рішень іншими уповноваженими суб`єктами, які лише фіксують факт проведення повної перевірки декларації, містять виклад систематизованої інформації, зібраної з різних достовірних джерел під час її проведення і є виключно носіями даних про можливе відображення у декларації недостовірних відомостей.

Колегією суддів встановлено, що НАЗК за результатами повної перевірки декларації позивача за 2020 рік, дійшло висновку про недостовірність відомостей, що відрізняються від достовірних на загальну суму 2384775,32 грн, що перевищує 500 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, встановлених на дату подання декларації.

Встановивши, на власну думку, ознаки корупційного правопорушення, передбаченого статтею 366-2 Кримінального кодексу України, НАЗК складено довідку № 588/21 від 23.09.2021 в якій викладено відповідні висновки.

Варто зазначити, що ні норми Закону № 1700-VII, ні Порядок 26/21 не встановлюють можливість оскарження довідки або обґрунтованого висновку.

Таким чином, спеціальними законодавчими та підзаконними актами не передбачена можливість та порядок оскарження актів, прийнятих НАЗК за результатами проведення повної перевірки декларацій.

Фактично довідка НАЗК, яка складена за результатами здійснення повної перевірки декларації позивача, є за своєю суттю формою акта перевірки, який складається за наслідками здійснення заходів контролю повноважними органами, та не породжує правових наслідків для декларанта,та є лише документом- носієм доказової інформації про виявлені порушення.

Слід зазначити, що за наслідками виявлених у ході повної перевірки декларації порушень суб`єкт декларування, в залежності від виду та наслідків цих порушень, підлягає дисциплінарній, адміністративній чи кримінальній відповідальності та в межах відповідного провадження про притягнення до відповідальності може спростовувати відповідні висновки НАЗК.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права чи охоронюваного законом інтересу, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має стосуватися суб`єктивних прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Окрім того варто врахувати, що тлумачення поняття "спір, який не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства" наведено у правових позиціях Великої Палати Верховного Суду, викладених у постановах від 22 березня 2018 року у справі № 800/559/17, від 03 квітня 2018 року у справі № 9901/152/18 та від 30 травня 2018 року у справі № 9901/497/18.

Так, Велика Палата Верховного Суду в зазначених судових рішеннях дійшла висновку, що поняття "спір, який не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства", необхідно розуміти в більш широкому значенні, тобто як поняття, що стосується тих спорів, які не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, так і тих, які взагалі не підлягають судовому розгляду.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що довідка НАЗК не може бути предметом судового спору, отже, дану справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Судом першої інстанції вищенаведеного не враховано.

Згідно із пунктом 1 частини 1 статті 238 КАС України суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Положеннями пункту 3 частини 1 статті 315 КАС України встановлено, що за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право: скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково.

Відповідно до частини 1 статті 319 КАС України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу. Порушення правил юрисдикції адміністративних судів, встановлених статтею 19, є обов`язковою підставою для скасування рішення із закриттям провадження незалежно від доводів апеляційної скарги.

Оскільки суд першої інстанції розглянув справу з порушенням правил юрисдикції адміністративних судів, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для скасування судового рішення Харківського окружного адміністративного суду від 15.02.2022 по справі № 520/25012/21 із закриттям провадження у справі.

Слід зауважити, що хоча колегія суддів закрила провадження у справі саме на підставі пункту 1 частини 1 статті 238 КАС, слід роз`яснити, що такі позовні вимоги не підлягають розгляду в порядку жодного судочинства, відтак звернення із заявою про передачу справи не зможе бути розглянуте і вирішене судом.

Суд наголошує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10 лютого 2010 року у справі Серявін та інші проти України зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У справі Трофимчук проти України ЄСПЛ також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Відповідно до пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Деякі аргументи не можуть бути підставою для надання детальної відповіді на такі доводи.

Усі інші аргументи сторін вивчені судом, однак є такими, що не потребують детального аналізу у цьому судовому рішенні, оскільки вищенаведених висновків рішення суду першої інстанції не спростовують.

Щодо вимоги відповідача про стягнення з позивача судового збору за подання апеляційної скарги колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до частини 2 статті 139 КАС України при задоволенні позову суб`єкта владних повноважень з відповідача стягуються виключно судові витрати суб`єкта владних повноважень, пов`язані із залученням свідків та проведенням експертиз.

Тобто, із зазначеної норми слідує, що стягненню судових витрат на користь позивача - суб`єкта владних повноважень, підлягають лише два види витрат, пов`язаних з розглядом справи: витрати, пов`язані із залученням свідків та проведенням судових експертиз.

Разом з цим, в матеріалах справи відсутні докази понесення судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, а саме: витрат, пов`язаних із залученням свідків та проведенням судових експертиз.

Враховуючи, що суб`єкт владних повноважень не є позивачем по справі, ним не понесено витрат, пов`язаних із залученням свідків та проведенням судових експертиз, суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для розподілу судових витрат та стягнення з позивача на користь відповідача судового збору за подання апеляційної скарги.

Керуючись ч.4 ст.229, ст.ст. 238, 243, 250, 308, 311, 315, 317, 319, 321, 322, 325, 326, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу Національного агентства з питань запобігання корупції - задовольнити частково.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 15.02.2022 по справі № 520/25012/21 - скасувати.

Провадження у справі №520/25012/21 за позовом ОСОБА_1 до Національного агенства з питань запобігання корупції про визнання протиправним та скасування наказу - закрити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Т.С. Перцова
Судді С.П. Жигилій В.Б. Русанова
Повний текст постанови складено 19.01.2023 року