Справа № 160/12027/22
Суддя: Турова Олена Михайлівна
Дата ухвалення: 2023-01-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді: Турової О.М.,
розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи в порядку письмового провадження у місті Дніпрі адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 (відповідач-1), Військової частини НОМЕР_2 (відповідач-2) про визнання протиправним дій та зобов`язання вчинити певні дії, -
09.08.2022 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду через систему "Електронний суд" надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , в якій позивач просить:
- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2016-2018 року, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2016-2018 року, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.
В обґрунтування позовної заяви зазначається, що з 25.11.2015р. по 03.08.2018р., позивач проходив військову служби у Збройних Силах України, зокрема, у Військовій частині НОМЕР_1 та у Військовій частині НОМЕР_2 та весь період був зарахований на грошове забезпечення до Військової частини НОМЕР_1 . При цьому, 01.02.2016р. позивач набув статусу учасника бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_3 від 01.02.2016 року. 03.08.2018 року позивача звільнено з військової служби та виключено зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_2 та всіх видів забезпечення за пунктом 2 підпункту «й» (які уклали контракт на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію та вислужили не менше 24 місяців військової служби за контрактом, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу під час особливого періоду) частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Однак, станом на день прийняття наказу про виключення зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_2 , Військова частина НОМЕР_1 не провела розрахунків щодо нарахування та виплати позивачеві грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, передбаченої Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», за період з 2016-2018 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової. Не погоджуючись з цим, позивач звернувся до відповідача із листом про виплату грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, проте, відповіді так і не отримав, у зв`язку із чим був вимушений звернутися до суду з цим позовом за захистом своїх порушених прав.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 15.08.2022 року вказана позовна заява залишена без руху та позивачеві надано строк - десять днів з дня отримання копії цієї ухвали, для усунення недоліків позову шляхом подання до суду належних доказів надсилання іншим учасникам справи копій позовної заяви та всіх доданих до неї документів.
На виконання вимог вказаної ухвали суду 15.08.2022 року позивачем 30.08.2022 року усунуті означені недоліки позовної заяви та надано докази надсилання іншим учасникам справи копій позовної заяви та всіх доданих до неї документів.
Також, вказаною ухвалою суду витребувано у Військової частини НОМЕР_1 : інформацію і докази на її підтвердження, щодо наявності (відсутності) невикористаних у 2016, 2017, 2018 роках щорічних додаткових відпусток, встановлених учасникам бойових дій Законом України «Про правовий статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», у ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ; розрахунок грошової компенсації за невикористані у 2016, 2017, 2018 роках щорічні додаткові відпустки, встановлені учасникам бойових дій Законом України «Про правовий статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ; належним чином завіреного наказу про звільнення ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , з військової служби та виключення його зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 та всіх видів забезпечення.
28.11.2022 року до суду надійшов відзив Військової частини НОМЕР_2 на позовну заяву ОСОБА_1 , в якому відповідач-2 пред`явлений позов не визнав, заперечував проти задоволення позовних вимог та просив повністю відмовити у їх задоволенні, посилаючись на те, що відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) №180 від 03.08.2018 року старшого сержанта ОСОБА_1 , техніка польового вузла зв`язку, звільненого наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 02 серпня 2018 року №27-рс у запас за підпунктом «й» пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (які уклали контракт на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію та вислужили не менше 24 місяців військової служби за контрактом, та не висловили бажання продовжувати військову службу), з 03 серпня 2018 року виключено зі списків особового складу частини та усіх видів забезпечення і останній вважається таким, що справи та посаду здав. Поряд з цим відповідач-2 звертає увагу суду на те, що відповідно до пункту 2 Порядку затвердження Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого Наказом Міністерства Оборони України № 260 від 07.06.2018 (далі - Порядок № 260), який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин, визначено поняття грошового забезпечення військовослужбовців та склад такого грошового забезпечення. Зокрема, до грошового забезпечення включаються наступні види, а саме: щомісячні основні види грошового забезпечення; щомісячні додаткові види грошового забезпечення; одноразові додаткові види грошового забезпечення. При цьому, до щомісячних основних видів грошового забезпечення належать наступні, а саме: посадовий оклад; оклад за військовим званням; надбавка за вислугу років. До щомісячних додаткових видів грошового забезпечення належать наступні, а саме: підвищення посадового окладу; надбавки; доплати; винагорода військовослужбовцям, які обіймають посади, пов`язані з безпосереднім виконанням завдань із забезпечення кібербезпеки та кіберзахисту; премія. Поряд із цим, до одноразових видів грошового забезпечення належать наступні види, а саме: винагороди (крім винагороди військовослужбовцям, які обіймають посади, пов`язані з безпосереднім виконанням завдань із забезпечення кібербезпеки та кіберзахисту); допомоги. Отже, аналізуючи норми зазначеного Порядку №260, відповідач-2 зазначає, що компенсація за невикористану відпустку, встановлену учасникам бойових дій Законом України «Про правовий статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», не відноситься до грошового забезпечення військовослужбовця. Щодо належності Військової частини НОМЕР_2 як відповідача у цій справі зазначено, що Військова частина НОМЕР_2 до 04.07.2022 року перебувала на грошовому забезпеченні у Військовій частині НОМЕР_1 , яка фактично здійснювала розрахункові операції в частині оплати грошового забезпечення, інших винагород військовослужбовцям, компенсацій за невикористані відпустки (основні, додаткові, а також ті які гарантовані спеціальними законами) а також бюджетні розрахунки із постачальниками (контрагентами). Таким чином, відповідач-2 вважає, що в спірних правовідносинах, які є предметом спору, Військова частина НОМЕР_2 позбавлена можливості здійснювати господарсько-фінансові розрахунки за період, який передував реєстрації частини, як окремої юридичної особи та розпорядника бюджетних коштів, тому просить суд у задоволенні пред`явлених позовних вимог відмовити у повному обсязі.
Відповідно до ч.1 ст.257 КАС України за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.
Згідно з ч.1 ст.258 КАС України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.
Частиною 4 статті 243 КАС України встановлено, що судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.
Згідно з ч.5 ст.250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.
Зважаючи на наведене та відповідно до вимог ст.ст. 243, 250, 257, 258, 262 КАС України, а також з урахуванням того, що з 19.12.2022р. по 06.01.2023р., включно, суддя Турова О.М. перебувала у щорічній відпустці, справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у письмовому провадженні, а повне судове рішення складено першого робочого дня.
Дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази, проаналізувавши зміст норм матеріального та процесуального права, що регулюють спірні правовідносини, суд доходить висновку про часткове задоволення позовних вимог, з огляду на таке.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 з 25.11.2015 року по 25.07.2017 року, а з 26.07.2017р. був переведений з Військової частини НОМЕР_1 до Військової частини НОМЕР_2 , де проходив військову службу з 26.07.2017р. до 03.08.2018р., що підтверджується записами військового квитка ОСОБА_1 серії НОМЕР_6 .
Згідно з посвідченням серії НОМЕР_3 , виданим 01.02.2016р. Управлінням персоналу штабу Військової частини НОМЕР_7 , ОСОБА_1 має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій.
Відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) №180 від 03.08.2018 року старшого сержанта військової служби за контрактом ОСОБА_1 , техніка польового вузла зв`язку, звільненого наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 02 серпня 2018 року №27-рс у запас за підпунктом «й» пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (які уклали контракт на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію та вислужили не менше 24 місяців військової служби за контрактом, та не висловили бажання продовжувати військову службу), з 03 серпня 2018 року виключено зі списків особового складу частини та усіх видів забезпечення та останній вважається таким, що справи та посаду здав.
У зазначеному вище наказі також вказано, що основну відпустку за 2018 рік позивачем було використано у кількості 10 діб, виплачено грошову компенсацію за 8 діб невикористаної відпустки, відпустку за сімейними обставинами терміном 10 діб використано в повному обсязі, грошову допомогу на оздоровлення за 2018 рік - отримав, матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань у розмірі місячного грошового забезпечення відповідно до пункту 33.1 Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженої наказом Міністра оборони України від 11 червня 2008 року №260 отримав.
При цьому, судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, а також відповідачами визнається, що ОСОБА_1 за період проходження військової служби у Військовій частині НОМЕР_1 та Військовій частині НОМЕР_2 з моменту набуття статусу учасника бойових дій з 01.02.2016 року в 2016 році по 03.08.2018 року (день його виключення зі списків особового складу частини) щорічна додаткова відпустка, передбачена ст.16-2 Закону України Про відпустки, п.12 ч.1 ст.12 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту, як учаснику бойових дій, не надавалась, а компенсація за невикористану додаткову відпустку не виплачувалась, ані при переведенні з Військової частини НОМЕР_1 до Військової частини НОМЕР_2 , ані при звільненні з Військової частини НОМЕР_2 .
Також зі змісту витягу із наказу командира Військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 03.08.2018р. №180 слідує, що грошова компенсація за невикористані позивачем у 2016-2018р.р. дні щорічної додаткової відпустки (як учаснику бойових дій) при звільненні не нараховувалась та не виплачувалась.
Судом також встановлено та відповідачами не заперечувалось, що на момент звільнення позивача з військової служби з Військової частини НОМЕР_2 , остання перебувала на фінансовому забезпеченні у Військовій частині НОМЕР_1 , яка фактично здійснювала розрахункові операції в частині оплати грошового забезпечення та інших виплат військовослужбовцям Військової частини НОМЕР_2 , а також бюджетні розрахунки із постачальниками (контрагентами).
Також, відповідно до довідки про включення розпорядника бюджетних коштів (одержувача бюджетних коштів) до Єдиного реєстру розпорядників бюджетних коштів та одержувачів бюджетних коштів Військовій частині НОМЕР_2 було присвоєно внутрішній код розпорядника бюджетних коштів.
Вважаючи, що відповідач-1 протиправно не нарахував та не виплатив грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки за період 2016-2018 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби, позивач звернувся до суду з цією позовною заявою.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам та спірним правовідносинам сторін, суд враховує таке.
Статтею 4 Закону України від 05 листопада 1996 року №504/96-ВР Про відпустки (далі - Закон № 504/96-ВР) передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.
Згідно із п.12 ч.1 ст.12 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту №3551-ХІІ (далі Закон №3551-ХІІ) учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.
Відповідно до статті 16-2 Закону №504/96-ВР учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту, особам, реабілітованим відповідно до Закону України Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років, із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.
Згідно з пунктом 8 статті 10-1 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей від 20.12.1991р. №2011-ХІІ (далі Закон №2011-ХІІ) військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України Про відпустки. Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України. У разі якщо Законом України Про відпустки або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.
Абзацом третім пункту 14 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ передбачено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.
Відповідно до пункту 17 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.
Згідно з пунктом 18 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ в особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин зі збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.
Відповідно до п.п.19, 20 статті 10-1 Закону 2011-ХІІ надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється. У разі ненадання військовослужбовцям щорічних основних відпусток у зв`язку з настанням періодів, передбачених пунктами 17 і 18 цієї статті, такі відпустки надаються у наступному році. У такому разі дозволяється за бажанням військовослужбовців об`єднувати щорічні основні відпустки за два роки, але при цьому загальна тривалість об`єднаної відпустки не може перевищувати 90 календарних днів.
При цьому, абзацом 3 підпункту 3 пункту 252 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 року № 1153/2008, встановлено, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію надання військовослужбовцям відпусток здійснюється у порядку, визначеному Законом України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей.
Системний аналіз наведених норм доводить, що відпустка є своєрідним гарантованим державою соціальним захистом військовослужбовців та членів їх сімей. Так, поряд із щорічними відпустками, військовослужбовці мають права на отримання додаткової. Додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік є пільгою, гарантованою державою. Надання військовослужбовцю-учаснику бойових дій пільги у вигляді додаткової відпустки зі збереженням заробітної плати протягом 14 календарних днів припинено та поставлено в залежність від наявності або відсутності дії особливого періоду.
При цьому визначення поняття особливого періоду наведене у законах України від 21 жовтня 1993 року №3543-XII Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію та від 06 грудня 1991 року №1932-XII Про оборону України (далі - Закони №3543-XII та №1932-XII відповідно).
За визначенням статті 1 Закону №3543-XII особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Стаття 1 Закону №1932-XII визначає особливий період, як період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Крім того, в статті 1 Закону №3543-XII надано визначення мобілізації та демобілізації. Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано; демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.
Аналіз зазначених норм свідчить про те, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски. Однак Законом №2011-XII не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби.
Водночас у разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.
Отже, припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток (відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону 2011-ХІІ у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті) є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо. Між тим, обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується пунктом 12 статті 12 Закону України від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту, пунктом 8 статті 10-1 Закону України від 20 грудня 1991 року 1991 року № 2011-ХІІ Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей, статтею 16-2 Закону України від 05 листопада 1996 року № 504/96-ВР Про відпустки.
Іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини тривалістю, що визначається пропорційно часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби, та за час такої відпустки виплачується грошове забезпечення або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.
Отже, у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої статтею 16-2 Закону № 504/96-ВР та пунктом 12 частини першої статті 12 Закону № 3551-ХІІ.
При цьому спеціальним законодавством прямо не врегульовано питання строків звернення до суду у зв`язку з порушенням відповідачем законодавства про оплату праці (виплату грошового забезпечення), однак за змістом пункту 3 розділу XXXI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України від 07 червня 2018 року №260 грошова компенсація виплачується за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки. Отже, право на отримання таких виплат не обмежується жодним строком.
Спірні правовідносини щодо стягнення компенсації за невикористані позивачем щорічні додаткові відпустки як учаснику бойових у зв`язку із звільненням позивача виникли в особливий період.
Отже, підстави та порядок надання додаткової відпустки особам, які мають статус учасника бойових дій, передбачені Законом України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей. Так, відповідно до абзацу 3 частини 14 статті 10-1 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.
Суд зазначає, що норми Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту не обмежують та не припиняють право учасника бойових дій на отримання у рік звільнення виплати грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки, право на яку набуто під час проходження військової служби в особливий період з моменту оголошення мобілізації.
Таким чином, на час прийняття наказу про виключення позивача зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_2 відповідачами протиправно не було проведено з позивачем усіх необхідних розрахунків щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані ОСОБА_1 календарних днів додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту.
Зважаючи на викладений аналіз, судом критично оцінюються і не можуть бути сприйняті доводи відповідачів, викладені у їх відзивах на позовну заяву про те, що з урахуванням дії в Україні особливого періоду та призупинення відповідних прав військовослужбовців щодо додаткових відпусток, позивач не набув відповідного права на отримання грошової компенсації за неотримані додаткові відпустки.
Суд вважає, що припинення відпустки на час особливого періоду не означає припинення права на відпустку, яке (тобто, право на відпустку) може бути реалізовано у один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати не визначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.
При цьому, як встановлено судом та підтверджено доказами, наявними в матеріалах справи, та не заперечувалось відповідачами, позивач дійсно проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 з 25.11.2015 року по 25.07.2017 року, а з 26.07.2017р. був переведений з Військової частини НОМЕР_1 до Військової частини НОМЕР_2 , де проходив військову службу з 26.07.2017р. до 03.08.2018р. (по день звільнення з військової служби) на посаді техніка польового вузла зв`язку, що підтверджується записами військового квитка ОСОБА_1 серії НОМЕР_6 , а також є учасником бойових дій (посвідчення серії НОМЕР_3 від 01.02.2016р) саме з 01.02.2016 року, а отже, саме з 01.02.2016р. та по 03.08.2018р. є особою, на яку поширюється дія наведених вище норм чинного законодавства України про відпустки.
Аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 21.08.2019р. у зразковій справі №620/4218/18 (адміністративне провадження №Пз/9901/4/19).
Також адміністративна справа, що розглядається, відповідає ознакам типової справи, що визначені у рішенні Верховного Суду у зразковій справі №620/4218/18 (адміністративне провадження №Пз/9901/4/19), а саме: позивач, фізична особа: учасник бойових дій, звільнений з військової служби; відповідач, суб`єкт владних повноважень у якого позивач перебував на забезпечені; підстави спору: а) фактичні - відносини, які виникли між учасником бойових дій і військовою частиною щодо проходження ним публічної (військової) служби, ненарахування та невиплати грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій; б) нормативні - норми права, які регулюють відносини між позивачем і відповідачем щодо проходження публічної (військової) служби, набуття статусу учасника бойових дій, нарахування та виплати грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій. Такими нормами права є: стаття 4 Закону України Про відпустки, статті 5, 12 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту, стаття 101 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей, стаття 1 Закону України Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію; предмет спору: а) протиправна бездіяльність військової частини щодо ненарахування та невиплати грошової компенсації при звільнені за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту в період визначений підпунктами 17-18 статті 101 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей; б) стягнення невиплаченої грошової компенсацію при звільнені за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини першої статті 12 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту в період визначений підпунктами 17-18 статті 101 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей; відносини, що регулюються одними нормами права - відносини, які виникли між учасником бойових дій і військовою частиною щодо проходження ним публічної (військової) служби та які регулюються нормами Закону України Про відпустки, Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту, Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей, Закону України Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію; позивачами заявлено аналогічні вимоги: а) визнати протиправною бездіяльність військової частини щодо ненарахування та невиплати грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій; б) зобов`язати військову частину нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій.
Зважаючи на те, що у даному випадку відповідачем у справі є саме суб`єкт владних повноважень у якого позивач перебував на забезпечені, що відповідачем не заперечується, справа, що розглядається, відповідає ознакам типової справи, вказаним у рішенні Верховного Суду у зразковій справі №620/4218/18 (адміністративне провадження №Пз/9901/4/19).
Відповідно до ч.3 ст.291 Кодексу адміністративного судочинства України, при ухваленні рішення у типовій справі, яка відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи, суд має враховувати правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи.
За таких обставин, правові висновки, викладені у рішенні Верховного Суду у зразковій справі, підлягають застосуванню адміністративним судом за нормами ч.3 ст.291 Кодексу адміністративного судочинства України.
Відтак, у суду відсутні підстави для незастосування вищенаведеної правової позиції Верховного суду.
З огляду на наведене та зважаючи на те, що відповідачі не довели правомірність своєї бездіяльності, а позивач навів законні й обґрунтовані підстави для нарахування та виплати йому грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій саме за період 2016-2018 роки, то позовні вимоги ОСОБА_1 в частині щодо визнання протиправною бездіяльності щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_2 грошової компенсації додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період 2016-2018 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення, слід задовольнити як до Військової частини НОМЕР_2 , так і до Військової частини НОМЕР_1 , оскільки, як було встановлено судом, на момент звільнення позивача з військової служби з Військової частини НОМЕР_2 , остання перебувала на фінансовому забезпеченні у Військовій частині НОМЕР_1 , яка фактично здійснювала розрахункові операції, в тому числі в частині виплати грошового забезпечення та інших виплат військовослужбовцям Військової частини НОМЕР_2 .
При цьому, суд також вважає за необхідне зазначити, що доводи відповідача-2 відносно того, що позивач почав проходити військову службу у Військовій частині НОМЕР_2 лише з 26.07.2017р., тому за період з 25.11.2015р. по 25.07.2017р. Військова частина НОМЕР_2 не повинна була нараховувати та виплачувати ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, є безпідставними, бо приписами ст.81 КЗпП України та ст.24 Закону України «Про відпустки» передбачено збереження за працівником при переведенні на інше підприємство (установу, організацію) права на щорічну та додаткову відпустку, які не були використані на попередній роботі та на які працівник має право відповідно до чинного законодавства, і грошова компенсація за які не була виплачена при переведенні з попереднього місця роботи, а як зазначалося вище, відповідачами у цій справі не доведено, що під час проходження військової служби у Військовій частині НОМЕР_1 до переведення до Військової частини НОМЕР_2 ОСОБА_1 використав додаткову відпустку як учаснику бойових дій за період з 25.11.2015р. по 25.07.2017р., або отримав за невикористані дні такої відпустки грошову компенсацію при переведенні з Військової частині НОМЕР_1 до Військової частини НОМЕР_2 .
Відносно частини позовних вимог про зобов`язання відповідача-1 нарахувати та виплатити позивачеві грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період 2016р-2018р.р., виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби, суд зазначає наступне.
Відповідно до п.242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2018р. №1153/2008, після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання. Особи, звільнені з військової служби, зобов`язані у п`ятиденний строк прибути до районних (міських) військових комісаріатів для взяття на військовий облік. Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.
Іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини тривалістю, що визначається пропорційно часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби, та за час такої відпустки виплачується грошове забезпечення або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.
Отже, розмір грошової компенсації за всі невикористані календарні дні додаткової відпустки повинен бути розрахований від розміру місячного грошового забезпечення, яке військовослужбовець отримував за останньою займаною штатною посадою станом на день фактичного звільнення з військової служби.
При цьому, судом встановлено, що відповідачами не було здійснено ні нарахування, ні виплату позивачеві належної йому грошової компенсації за всі невикористані календарні дні додаткової відпустки за період 2016-2018р.р.
Таким чином, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог.
Відповідно до ч.1 ст.143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.
Питання щодо розподілу судових витрат врегульовані ст.139 КАС України.
Згідно з частиною 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат відповідно до ст.139 КАС України, суд зазначає, що позивач у справі, що розглядається, звільнений від сплати судового збору на підставі п.13 ч.1 ст.5 Закону України Про судовий збір, тому судовий збір останнім сплачено не було, а отже відсутні підстави для здійснення розподілу судових витрат.
Керуючись ст. ст. 72-74, 77, 241-246, 250, 260-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -
Позовну заяву ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_8 , місцезнаходження: АДРЕСА_2 ), Військової частини НОМЕР_2 (код ЄДРПОУ НОМЕР_9 , місцезнаходження: АДРЕСА_2 ) про визнання протиправним дій та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_8 , місцезнаходження: АДРЕСА_2 ) та Військової частини НОМЕР_2 (код ЄДРПОУ НОМЕР_9 , місцезнаходження: АДРЕСА_2 ) щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) грошової компенсації за невикористані в 2016-2018 роках календарні дні додаткової відпустки, встановленої учасникам бойових дій Законом України Про правовий статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 03.08.2018 року.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 (код ЄДРПОУ НОМЕР_9 , місцезнаходження: АДРЕСА_2 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2016-2018 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 03.08.2018 року.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до Третього апеляційного адміністративного суду в порядку та у строки, передбачені ст. ст. 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення суду складено 09.01.2023 року.

Суддя: О.М. Турова