Справа № 160/8785/22
Суддя: Чабаненко С.В.
Дата ухвалення: 2022-12-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

14 грудня 2022 року м. Дніпросправа № 160/8785/22

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Чабаненко С.В.,

суддів: Чумака С.Ю., Юрко І.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27 липня 2022 року у справі № 160/8785/22 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, в якому просив:

- визнати протиправними дії відповідача щодо відмови йому у призначенні пенсії за віком та скасувати рішення відповідача від 26.08.2021 № 92;

- зобов`язати відповідача зарахувати до його страхового стажу періоди роботи з 03.05.1983 по 09.01.1987 в Криворізькому районному відділі культури та з 30.05.1996 по 06.07.1997 в кооперативі «Автомобіль», нарахувати, призначити та виплачувати йому пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», починаючи з 25.11.2020.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27 липня 2022 року позов задоволений.

Визнано протиправними дії відповідача щодо відмови позивачу у призначенні пенсії за віком та скасовано рішення відповідача від 26.08.2021 № 92.

Зобов`язано відповідача зарахувати до страхового стажу позивача періоди роботи з 03.05.1983 по 09.01.1987 в Криворізькому районному відділі культури, з 30.05.1996 по 06.07.1997 в кооперативі «Автомобіль» та з 23.03.2000 по 23.04.2009 період роботи в ТОВ «Доля», нарахувати, призначити та виплачувати позивачу пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», починаючи з 25.11.2020.

Також стягнуто на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судові витрати з оплати судового збору у розмірі 992,40 грн та витрати на правничу допомогу адвоката у розмірі 1000 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що оскаржуване рішення не відповідає вимогам ст. 242 КАС України і просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Справу розглянуто в порядку письмового провадження відповідно до вимог ст. 311 КАС України.

Перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено письмовими доказами, наявними в матеріалах справи, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 РНОКПП НОМЕР_1 (а.с. 11-13), 25 листопада 2020 р. звернувся до Криворізького північного об`єднаного управління ГУ ПФУ в Дніпропетровській області (відділ обслуговування громадян № 16) відповідно до ст. 26 ЗУ « Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»

Рішенням від 01.12.2020 № 0400-010303-8/114673 позивачу відмовлено у призначенні пенсії у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу роботи на дату звернення, встановленого 26 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Не погодившись з вказаним рішенням позивач звернувся до суду.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 01 червня 2021 року у справі 160/4707/21 визнано протиправним та скасовано рішення від 01.12.2020 № 0400-010303-8/114673; зобов`язано зарахувати до страхового стажу позивача періоди роботи з 19.04.1990 по 23.02.1997 у виробничому кооперативі «Импульс»; зобов`язано відповідача розглянути повторно заяву позивача від 25.11.2020 про призначення пенсії, з урахуванням висновків суду та прийняти рішення відповідно до норм чинного законодавства (а.с. 19-23).

Рішенням ГУ ПФУ в Дніпропетровській області від 26.08.2021 № 92 позивачу відмовлено у призначенні пенсії. Зазначено, що страховий стаж позивача становить 22 роки 03 місяці 18 днів при необхідному 26 років. За результатами документів доданих до заяви до страхового стажу не зараховано періоди з 03.05.1983 по 09.01.1987, оскільки дата наказу про звільнення записана некоректно та 30.05.1996 по 06.07.1997, оскільки у записі про звільнення відсутня підстава для звільнення; період роботи в ТОВ «Доля» не враховано, оскільки в Державному реєстрі застрахованих осіб відсутня інформація про сплату внесків (а.с. 14).

Листом від 21.03.2022 № 7130- 2877/Ч-01/8-0400/22 позивача повідомлено, що на виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 01.06.2021 по справі № 160/4707/21 повторно розглянуто заяву позивача від 25.11.2020 про призначення пенсії за віком та до страхового стажу зараховано період роботи з 19.04.1990 по 23.02.1997 у виробничому кооперативі "Імпульс". Згідно наданих документів та даних, наявних в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, позивача страховий стаж складає 22 роки 3 місяці 18 днів (зарахований по 31.10.2020). На підставі записів трудової книжки серії НОМЕР_2 від 20.09.1982 до страхового стажу не зараховано період роботи з 03.05.1983 по 09.01.1987 в Криворізькому райвідділі культури, оскільки дата звільнення (09.01.1987) та дата наказу про звільнення (09.01.1986) значно різняться в часі, з 30.05.1996 по 06.07.1997 в кооперативі "Автомобіль", оскільки у записі про звільнення відсутня підстава його внесення та з 23.03.2000 по 23.04.2009 у ТОВ «Доля», оскільки зазначений період перетинається з іншими періодами роботи та відсутня інформація про сплату страхових внесків у реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (а.с. 17-18).

Не погоджуючись з відмовою відповідача у призначенні пенсії, позивач звернувся до суду із цим позовом.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов висновку що трудова книжка позивача містить всі необхідні записи, які підтверджують факт роботи у спірні періоди: з 03.05.1983 по 09.01.1987 та з 30.05.1996 по 06.07.1997. Наявність недоліків щодо заповнення трудової книжки не є підставою вважати, що вказані спірні періоди роботи не підтверджують факту перебування особи на відповідній посаді, до того ж, обов`язок щодо оформлення та ведення трудових книжок покладається на роботодавця або уповноважену ним особу, а не на працівника. Також наявність у підприємства, де працювала особа, заборгованості зі сплати страхових внесків не може бути підставою для відмови у зарахуванні періоду роботи, за який не сплачено (не обліковуються) страхові внески, до трудового стажу працівника, оскільки відповідальність за несплату страхових внесків несе підприємство-страхувальник, в якому працює за страхована особа. Страхові внески підлягають сплаті незалежно від фінансового стану платника страхових внесків. А застрахована особа не несе відповідальності за несвоєчасність сплати страхувальником страхових внесків, нарахованих із заробітної плати цієї особи. Цю відповідальність відповідно до вищезазначених норм закону несе тільки страхувальник (підприємство). Для ефективного захисту прав та законних інтересів позивача, необхідне вийти за межі заявлених позивачем позовних вимог визнати протиправними дії відповідача визнати протиправними дії відповідача щодо відмови позивачу, у призначенні пенсії за віком та скасувати рішення відповідача від 26.08.2021 № 92 та зобов`язати відповідача зарахувати до страхового стажу позивача періоди роботи з 03.05.1983 по 09.01.1987 в Криворізькому районному відділі культури, з 30.05.1996 по 06.07.1997 в кооперативі «Автомобіль» та з 23.03.2000 по 23.04.2009 період роботи в ТОВ "Доля" нарахувати, призначити та виплачувати позивачу, пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», починаючи з 25.11.2020.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Стосовно періодів роботи з 03.05.1983 по 09.01.1987 та з 30.05.1996 по 06.07.1997

Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону України № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу, зокрема, з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року - не менше 26 років.

Згідно ст. 62 Закону № 1058 основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 637 від 12 серпня 1993 року (далі по тексту - Порядок № 637) встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Відповідно до підпункту 2 пункту 2.1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 року за № 1566/11846 (далі по тексту Порядок № 22-1), до заяви про призначення пенсії, серед іншого, додаються документи про стаж, що визначені Порядком № 637.

Таким чином, додаткові документи для підтвердження стажу роботи вимагаються лише у разі відсутності трудової книжки або відповідних записів в ній.

Пунктом 7 Порядку № 22-1 визначений вичерпний перелік документів, що мають бути подані особою, яка звертається за призначенням пенсії. Відповідно до п. 7 параграфу «б» цього Порядку до заяви про призначення пенсії за віком за відсутності трудової книжки мають бути додані у тому числі документи про стаж, що визначені Порядком № 637.

Пункт 3 Порядку № 637 встановлює, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу органами Пенсійного фонду на місцях приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

За приписами п. 20 Порядку № 637 у тих випадках коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсію на пільгових умовах, або за вислугу років, встановлених для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств або організацій.

Враховуючи зазначені норми законодавства, необхідність підтверджувати періоди роботи для визначення стажу роботи виникає у разі відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній.

Відповідно до трудової книжки НОМЕР_2 , позивач з 03.05.1983 по 09.01.1987 працював в Криворізькому районному відділі культури, при цьому дата звільнення (09.01.1987) та дата наказу про звільнення (09.01.1986) різняться в часі. Також позивач працював з 30.05.1996 по 06.07.1997 в кооперативі «Автомобіль», у записі про звільнення відсутня підстава його внесення (а.с. 7-10).

Згідно зі ст. 48 Кодексу законів про працю України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації або у фізичної особи понад п`ять днів. Трудові книжки ведуться також на позаштатних працівників при умові, якщо вони підлягають державному соціальному страхуванню. Працівникам, що стають на роботу вперше, трудова книжка оформляється не пізніше п`яти днів після прийняття на роботу. До трудової книжки заносяться відомості про роботу, заохочення та нагороди за успіхи в роботі на підприємстві, в установі, організації.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 № 301 «Про трудові книжки працівників» відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, представництва іноземного суб`єкта господарювання. За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.

Верховний Суд у постановах від 28.02.2018 у справі № 428/7863/17, від 24.05.2018 року у справі № 490/12392/16-а, від 04.09.2018 у справі № 423/1881/17, від 29.03.2019 у справі № 548/2056/16-а висловив позицію про те, що певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії.

Право позивача на встановлені законом гарантії не може бути поставлене в залежність від якості виконання обов`язків працівником, відповідальним за порядок ведення трудової книжки. На особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці. Підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки.

Колегія суддів наголошує, що доказів недостовірності записів у трудовій книжці щодо спірних періодів роботи позивача відповідачем суду не надано, а тому ці періоди безпідставно не взято до уваги при обрахуванні стажу роботи, необхідного для призначення пенсії.

Трудова книжка позивача містить усі записи на підтвердження роботи позивача за спірні періоди. Записи про роботу внесені в трудову книжку належним чином та не мають виправлень.

У зв`язку з цим відмова відповідача у зарахуванні позивачу спірних періодів є протиправною, як правильного висновку дійшов суд першої інстанції.

Щодо періоду роботи з 23.03.2000 по 23.04.2009

Згідно зі статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Статтею 8 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування передбачене право громадян на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

Так, відповідно до статті 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» страхові внески це кошти відрахувань на соціальне страхування, збір на обов`язкове державне пенсійне страхування та страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, сплачені (які підлягають сплаті) згідно із законодавством, що діяло раніше; надходження від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що спрямовуються на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Страхувальники це роботодавці та інші особи, які відповідно до закону сплачують єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та/або є платниками відповідно до цього Закону.

Статтею 21 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» врегульовані питання персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування.

Частиною 1 статті 21 цього Закону передбачено, що персоніфікований облік у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування здійснюється з метою обліку застрахованих осіб, учасників накопичувальної системи пенсійного страхування та їх ідентифікації, а також накопичення, зберігання та автоматизованої обробки інформації про облік застрахованих осіб і реалізацію ними права на страхові виплати у солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування та накопичувальній системі пенсійного страхування.

Відповідно до ч. 2 ст. 21 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», на кожну застраховану особу відкривається персональна електронна облікова картка, якій присвоюється унікальний номер електронної облікової картки. Унікальний номер електронної облікової картки формується автоматично шляхом додавання одиниці до останнього наявного унікального номера електронної облікової картки. Порядок та строки впровадження унікальних номерів електронних облікових карток застрахованих осіб, порядок ведення персональних електронних облікових карток визначаються Пенсійним фондом.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 22 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» відомості, що містяться в системі персоніфікованого обліку, використовуються виконавчими органами Пенсійного фонду для підтвердження участі застрахованої особи в системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, обчислення страхових внесків, визначення права застрахованої особи або членів її сім`ї на отримання пенсійних виплат згідно з цим Законом, визначення розміру, перерахунку та індексації пенсійних виплат, передбачених цим Законом, надання застрахованій особі на її вимогу або у випадках, передбачених цим Законом та Законом України Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, надання страховим організаціям, що здійснюють страхування довічних пенсій, надання аудитору, який відповідно до цього Закону здійснює аудит Накопичувального фонду, обміну інформацією з централізованим банком даних з проблем інвалідності.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 24 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування страховий стаж це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

За змістом статті 20 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування страхові внески обчислюються виключно в грошовій формі, у тому числі з виплат (доходу), що здійснюються в натуральній формі.

Обчислення страхових внесків застрахованих осіб, здійснюється страхувальниками на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) заробітної плати (доходу), грошового забезпечення, на які відповідно до цього Закону нараховуються страхові внески.

Страхові внески підлягають сплаті незалежно від фінансового стану платника страхових внесків.

Якщо страхувальники несвоєчасно або не в повному обсязі сплачують страхові внески, до них застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про сплату страхових внесків, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом.

Відповідно до статті 106 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» відповідальність за несплату страхових внесків несе підприємство-страхувальник, оскільки здійснює нарахування страхових внесків із заробітної плати застрахованої особи.

Отже, обов`язок по сплаті страхових внесків та відповідальність за несвоєчасну або не в повному обсязі сплату страхових внесків законом покладено на страхувальника, який здійснив нарахування цього внеску та утримання його із заробітної плати позивача.

Відповідно до трудової книжки НОМЕР_2 , позивач з 23.03.2000 по 23.04.2009 працював у ТОВ «Доля». Трудова книжка позивача містить усі записи на підтвердження роботи позивача за спірний період. Записи про роботу внесені в трудову книжку належним чином та не мають виправлень.

ТОВ «Доля» не сплачено страхові внески, незважаючи на те що ОСОБА_1 був директором, обов`язок по сплаті страхових внесків та відповідальність за несвоєчасну або не в повному обсязі сплату страхових внесків є предметом іншого спору та не може бути підставою для відмови у зарахуванні спірного періоду роботи, за який не сплачено (не обліковуються) страхові внески, до трудового стажу. Питання нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування вирішується в іншому порядку та іншими органами.

Отже колегія суддів погоджує висновок суду І інстанції щодо зобов`язання відповідача зарахувати до страхового стажу позивача період роботи з 23.03.2000 по 23.04.2009 в ТОВ «Доля».

Стосовно обраного судом способу захисту.

Застосовуючи приписи ч. 2 ст. 9 КАС України, та виходячи за межі позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що для ефективного захисту прав та законних інтересів позивача необхідно зобов`язати відповідача зарахувати до страхового стажу позивача періоди роботи з 03.05.1983 по 09.01.1987, з 30.05.1996 по 06.07.1997 та з 23.03.2000 по 23.04.2009, нарахувати, призначити та виплачувати позивачу пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», починаючи з 25.11.2020.

Колегія суддів погоджується з такими доводами суду з огляду на таке.

Частиною 4 статті 245 КАС України також передбачено, що у випадку прийняття рішення про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії суд може зобов`язати останнього прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Зазначена норма повністю кореспондується з висновками Європейського суду з прав людини, відповідно до яких, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, «ефективний засіб правого захисту» в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату.

Питання ефективного способу захисту неодноразово розглядалось Європейським судом з прав людини, який, зокрема у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що ст. 13 Конвенції гарантує наявність на національному рівні засобу правового захисту для реалізації прав і свобод, у якій би формі вони не забезпечувалися у національному правовому полі. Суд також підкреслив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

З огляду на встановлені і зазначені вище обставини справи, а належним і ефективним способом захисту порушеного права позивача є зобов`язання зарахувати до страхового стажу позивача періоди роботи з 03.05.1983 по 09.01.1987, з 30.05.1996 по 06.07.1997 та з 23.03.2000 по 23.04.2009, нарахувати, призначити та виплачувати позивачу пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», починаючи з 25.11.2020, оскільки саме такий спосіб захисту порушеного права є найбільш ефективним в розумінні ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, як правильного висновку дійшов і суд першої інстанції.

Щодо правничої допомоги, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати: на професійну правничу допомогу.

За змістом частини третьої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, серед іншого, складає гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, які визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт, їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно з пунктами 6, 7 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

З аналізу положень статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України вбачається, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі - сторона, яка хоче компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо неспівмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором. При цьому, такі надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі.

Принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката наведено у частині п`ятій статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина 5 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України).

При цьому розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт, здійснених адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Тобто, питання розподілу судових витрат пов`язане із суддівським розсудом (дискреційні повноваження).

У разі задоволення позову, судові витрати відшкодовуються.

У позові позивач просить стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу (а.с. 6). 07.06.2021 між позивачем та адвокатом Бузинарська Діана Миколаївна був укладений договір про надання професійної правничої допомоги (а.с. 24). У додатку № 1 до вказаного договору сторони погодили договірну ціну 2000 грн за складання позовної заяви (а.с. 25). У акті виконаних робіт від 20.06.2022 вказані види послуг надані адвокатом на суму 2000 грн (а.с. 26). До позову також долучено копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю ДП № 3903 від 08.10.2018 ОСОБА_2 (а.с. 27).

З огляду на викладене, зважаючи на предмет спору, складність адміністративної справи, яка не є складною та розглянута судом першої в порядку письмового провадження без виклику сторін, сталу судову практику щодо аналогічних спорів, суд апеляційної інстанції погоджує висновок суду І інстанції, що витрати на правничу допомогу в розмірі 2000 гривень є не співмірними зі складністю адміністративної справи та часом, витраченим на надання правничої допомоги, у зв`язку із чим достатнім та обґрунтованим розміром таких витрат є 1000 грн, саме така сума правничої допомоги підлягає стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Стосовно посилань посилання апелянта на певні рішення апеляційних судів.

Колегія суддів зазначає, що посилання апелянта на певні рішення апеляційних судів в аналогічних справах є безпідставними, оскільки суперечать приписам ч. 5 ст. 242 КАС України, у зв`язку з чим висновки цих судів не є обов`язковими для врахування колегією суддів при розгляді справи, яка переглядається. Жодного преюдиційного значення для вирішення цього спору зазначені позивачем рішення також не мають.

Отже, колегія суддів погоджує висновок суду першої інстанції щодо зобов`язання відповідача зарахувати до страхового стажу позивача періоди роботи з 03.05.1983 по 09.01.1987 в Криворізькому районному відділі культури, з 30.05.1996 по 06.07.1997 в кооперативі «Автомобіль» та з 23.03.2000 по 23.04.2009 період роботи в ТОВ «Доля», нарахувати, призначити та виплачувати позивачу пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», починаючи з 25.11.2020 та стягнення витрат на правничу допомогу у розмірі 1000 грн.

Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують правового обґрунтування, покладеного в основу судового рішення, тому не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

З урахуванням приведеного, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні усіх обставин справи в їх сукупності.

Згідно ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки ця справа є справою незначної складності у розумінні частини 6 статті 12 КАС України, розглянута за правилами спрощеного позовного провадження та не відноситься до справ, які відповідно до КАС України розглядаються за правилами загального позовного провадження, судове рішення суду апеляційної інстанції згідно з п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України не підлягає оскарженню в касаційному порядку.

Керуючись ст.ст. 311, 315, 316, 321, 322, 327, 328 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27 липня 2022 року у справі № 160/8785/22 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий - суддя С.В. Чабаненко

суддя С.Ю. Чумак

суддя І.В. Юрко