Справа № 160/9765/22
Суддя: Білак С.В.
Дата ухвалення: 2022-12-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

07 грудня 2022 року м. Дніпросправа № 160/9765/22

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого - судді Білак С.В. (доповідач), суддів: Олефіренко Н.А., Шальєвої В.А., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Дніпропетровській області, Державної податкової служби України на ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 15.07.2022 року в адміністративній справі №160/9765/22 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "МАРШАЛЛ ФАЙНЕСТ ТОБАККО ЮКРЕЙН" до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області, Державної податкової служби України про визнання протиправним наказу та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "МАРШАЛЛ ФАЙНЕСТ ТОБАККО ЮКРЕЙН" звернулось Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Державної податкової служби України, Головного управління ДПС у Дніпропетровській області, в якій просить, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог:

- визнати протиправним та скасувати наказ Державної податкової служби України №337 від 22.06.2022 року «Про проведення фактичної перевірки»;

- визнати протиправними дії Державної податкової служби України щодо викладення в акті №4/Ж6/99-00-09-02-01 від 23.06.2022 року інформації про встановлення факту відсутності суб`єкта господарювання за місцем провадження діяльності, яка підлягає ліцензуванню;

- визнати протиправним та скасувати розпорядження Головного управління ДПС у Дніпропетровській області №150-рл від 30.06.2022 року про анулювання ліцензії на право оптової торгівлі тютюновими виробами за реєстраційним №00010, з терміном дії з 15.06.2022 року по 15.06.2027 року, за адресою: Україна, 52200, Дніпропетровська область, м. Жовті Води, вул. Гагаріна, буд. 40-33;

- зобов`язати Державну податкову службу України утриматися від вчинення дій щодо прийняття розпорядження про анулювання ліцензії на виробництво тютюнових виробів Товариству з обмеженою відповідальністю «МАРШАЛЛ ФАЙНЕСТ ТОБАККО ЮКРЕЙН» реєстраційним номер 00007 від 30.06.2020 року з підстав, викладених в акті №4/Ж6/99-00-09-02-01 від 23.06.2022 року «Про проведення фактичної перевірки» про встановлення факту відсутності суб`єкта господарювання за місцем провадження діяльності, яка підлягає ліцензуванню;

- зобов`язати Головне управління ДПС у Дніпропетровській області видалити з Ліцензійного реєстру діючих ліцензій на оптову торгівлю спиртом, алкогольними напоями, тютюновими виробами та рідин, що використовується в електронних сигаретах за реєстраційним номером №00010 від 15.06.2022 року (дійсна з 15.06.2022 року до 15.06.2027 року), виданої Товариству з обмеженою відповідальністю «МАРШАЛЛ ФАЙНЕСТ ТОБАККО ЮКРЕЙН».

14.07.2022 року Товариство з обмеженою відповідальністю «МАРШАЛЛ ФАЙНЕСТ ТОБАККО ЮКРЕЙН» звернулось до суду із заявою про забезпечення позову, в якій позивач просить:

- зупинити дію розпорядження про анулювання ліцензії на право оптової торгівлі Товариства з обмеженою відповідальністю «МАРШАЛИ ФАЙНЕСТ ТОБАККО ЮКРЕЙН» за реєстраційним номером 00010, з терміном дії з 15.06.2022 року по 15.06.2027 року, за адресою: Україна, 52200, Дніпропетровська обл., м. Жовті Води, вул. Гагаріна, буд. 40-33;

- заборонити Державній податковій службі України приймати рішення про анулювання ліценції на виробництво тютюнових виробів реєстраційний номер 00007 від 30.06.2020 року з підстав, викладених в акті №4/Ж6/99-00-09-02-01 від 23.06.2022 року про встановлення факту відсутності суб`єкта господарювання за місцем провадження діяльності, яка підлягає ліцензуванню.

В обґрунтування заяви про забезпечення позову зазначено, що 30.06.2022 року Головним управлінням ДПС у Дніпропетровській області прийнято розпорядження №150-рл від 30.06.2022 року про анулювання ліцензії на право оптової торгівлі тютюновими виробами позивача за реєстраційним номером №00010. Позивач зауважує, що при прийнятті вказаного розпорядження відповідачу-2 було відомо, що позивач знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, м. Жовті Води, вул. Гагаріна, 40-30 та вул. Гагаріна 40-33, а 23.06.2022 року директор Товариства вибув у відрядження у місто Дніпро, що безпосередньо підтверджується відповідним наказом. Окрім цього, позивач зауважує, що існує реальна імовірність того, що відповідач-1 прийме рішення про анулювання ліценції позивача на виробництво тютюнових виробів до оскарження вищенаведеного розпорядження в даній адміністративній справі.

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 15.07.2022 року задоволено заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «МАРШАЛЛ ФАЙНЕСТ ТОБАККО ЮКРЕЙН» про забезпечення позову, зупинено дію розпорядження про анулювання ліцензії на право оптової торгівлі Товариства з обмеженою відповідальністю «МАРШАЛИ ФАЙНЕСТ ТОБАККО ЮКРЕЙН» за реєстраційним номером 00010, з терміном дії з 15.06.2022 року по 15.06.2027 року, за адресою: Україна, 52200, Дніпропетровська обл., м. Жовті Води, вул. Гагаріна, буд. 40-33; заборонено Державній податковій службі України приймати рішення про анулювання ліценції на виробництво тютюнових виробів реєстраційний номер 00007 від 30.06.2020 року з підстав, викладених в акті №4/Ж6/99-00-09-02-01 від 23.06.2022 року про встановлення факту відсутності суб`єкта господарювання за місцем провадження діяльності, яка підлягає ліцензуванню.

Не погоджуючись з вказаним рішеннями суду першої інстанції, ГУ ДПС у Дніпропетровській області та Державна податкова служба України подали апеляційні скарги, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просять скасувати судове рішення та ухвалити нове про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову.

В обґрунтування скарги зазначено, що невжиття заходів щодо зупинення дії оскаржуваного розпорядження зумовить настання негативних та незворотних наслідків для його господарської діяльності є необґрунтованими. Вжиття заходів забезпечення позову у запропонований позивачем спосіб фактично вирішило спір по суті, що суперечить меті застосування статті 150 КАС України. Скаржник також вважає, що судом першої інстанції під час розгляду заяви про забезпечення позову не враховано висновок Верховного Суду, викладений в постанові від 20 травня 2021 року (справа №640/29749/20) тощо.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та фактам, здійснюючи апеляційний перегляд у межах доводів та вимог апеляційної скарги, відповідно до частини 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Забезпечення адміністративного позову - це вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, до вирішення адміністративної справи визначених законом заходів щодо створення можливості реального виконання у майбутньому постанови суду, якщо її буде прийнято на користь позивача.

Відповідно до ч.1, 2 та 4 статті 150 КАС України, суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо: 1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або 2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

Подання позову, а також відкриття провадження в адміністративній справі не зупиняють дію оскаржуваного рішення суб`єкта владних повноважень, якщо суд не застосував відповідні заходи забезпечення позову.

За ч.1 статті 151 КАС України, позов може бути забезпечено: 1) зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що заходи забезпечення позову можуть вживатися виключно у випадках, коли невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

За ч. 2 та 4 статті 151 КАС України, cуд може застосувати кілька заходів забезпечення позову. Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб.

Заходи забезпечення позову, які застосовує суд, не можуть зупиняти, унеможливлювати або в інший спосіб порушувати безперервність процесу призначення, підготовки і проведення виборів.

Відповідно до ч.3 ст.152 КАС України, у заяві можуть бути зазначені кілька заходів забезпечення позову, що мають бути вжиті судом, із обґрунтуванням доцільності вжиття кожного з цих заходів.

Також, згідно з абз. 2 п. 17 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 06.03.2008р. N 2 "Про практику застосування адміністративними судами окремих положень Кодексу адміністративного судочинства України під час розгляду адміністративних справ" в ухвалі про забезпечення позову суд повинен навести мотиви, з яких він дійшов висновку про існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі, або захист цих прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат, а також вказати ознаки, які свідчать про очевидність протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень.

Пленум Верховного Суду України у постанові № 9 від 22.12.2006 р. "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову" визначає, що особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову, оскільки існує ризик спричинення їм збитків у разі, якщо сам позов або пов`язані з матеріально-правовими обмеженнями заходи з його забезпечення виявляться необґрунтованими.

При розгляді заяв про забезпечення позову суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.

Згідно з Рекомендацією № R (89) 8 про тимчасовий судовий захист в адміністративних справах, прийнятою Комітетом Ради Європи 13.09.1989, рішення про вжиття заходів тимчасового захисту може, зокрема, прийматися у разі, якщо виконання адміністративного акта може спричинити значну шкоду, відшкодування якої неминуче пов`язано з труднощами, і якщо на перший погляд наявні достатньо вагомі підстави для сумнівів у правомірності такого акта. Суд, який постановляє вжити такий захід, не зобов`язаний одночасно висловлювати думку щодо законності чи правомірності відповідного адміністративного акта; його рішення стосовно вжиття таких заходів жодним чином не повинно мати визначального впливу на рішення, яке згодом має бути ухвалено у зв`язку з оскарженням адміністративного акта.

Тобто, інститут забезпечення адміністративного позову є однією з гарантій захисту прав, свобод та законних інтересів юридичних та фізичних осіб - позивачів в адміністративному процесі, механізмом, який покликаний забезпечити реальне та неухильне виконання судового рішення прийнятого в адміністративній справі.

Верховний Суд у постанові від 21.11.2018р. у справі № 826/8556/17 дійшов висновку щодо застосування зазначених підстав забезпечення позову у адміністративній справі про таке:

«Ці підстави є оціночними, тому містять небезпеку для застосування заходів забезпечення позову всупереч цілям цієї статті при формальному дотриманні її вимог. Необґрунтоване вжиття таких заходів може привести до правових ускладнень, значно більших, ніж ті, яким вдалося б запобігти, тому суд повинен у кожному випадку, виходячи з конкретних доказів, встановити, чи є хоча б одна з названих обставин, і оцінити, чи не може застосуванням заходів забезпечення позову бути завдано ще більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти. Крім того, в ухвалі про забезпечення позову суд повинен навести мотиви, з яких він дійшов висновку про існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення у справі, а також вказати, в чому будуть полягати дії, направлені на відновлення прав позивача, оцінити складність вчинення цих дій, встановити, що витрати, пов`язані з відновленням прав будуть значними.».

Отже, суд при вирішенні питання про забезпечення позову у кожному випадку, повинен виходячи з конкретних доказів, встановити, чи є хоча б одна з названих обставин, і оцінити, чи не може застосуванням заходів забезпечення позову бути завдано ще більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти.

При цьому заходи забезпечення мають бути вжиті лише в межах позовних вимог та бути адекватними та співмірними з позовними вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Отже, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Аналогічна правова позиція міститься у постановах Верховного Суду від 25.04.2019р. у справі № 826/10936/18, від 30.09.2019р. у справі № 826/10936/18, від 22.11.2019р. у справі № 640/18007/18.

Тобто, заходи до забезпечення позову можуть бути вжиті судом лише в межах предмета позову та не повинні порушувати прав осіб, що не є учасниками даного судового процесу. Суди не вправі вживати такі заходи до забезпечення позову, які є фактично рівнозначними задоволенню позовних вимог.

При вирішенні питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову суд першої інстанцій установив, що основним видом діяльності позивача є виробництво тютюнових виробів, в свою чергу, оптова торгівля тютюновими виробами без наявності відповідної ліцензії заборонена законом.

Можливість здійснення позивачем господарської діяльності безпосередньо залежить від наявності відповідних ліцензій, анулювання яких призведе до зупинення господарської діяльності підприємства, що матиме невідворотні наслідки, в тому числі, у вигляді збитків та простою обладнання, яке потребує постійного обслуговування. Оскільки правомірність прийняття оскаржуваного розпорядження підлягає дослідженню лише під час судового вирішення справи, то невжиття заходів забезпечення позовної заяви може призвести до незворотних наслідків у вигляді втрати державного бюджету сум сплачуваних позивачем податків, повного зупинення виробництва, у зв`язку з відсутністю прибутку від подальшої реалізації виготовленої продукції, що призведе до значних втрат позивача, які у випадку прийняття рішення у цій справі на користь позивача можуть бути пред`явлені до стягнення з бюджету, що посилює негативність таких наслідків.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що заходи забезпечення позовної заяви відповідають предмету позовної заяви та, водночас, вжиття таких заходів не зумовлює фактичного вирішення спору по суті, а спрямоване лише на збереження існуючого становища до розгляду справи по суті.

За визначенням, наведеним у статті 1 Закону №481/95-ВР, анулювання ліцензії - позбавлення суб`єкта господарювання (у тому числі іноземного суб`єкта господарювання, який діє через своє зареєстроване постійне представництво) права на провадження діяльності, зазначеної в ліцензії; ліцензія (спеціальний дозвіл) - документ державного зразка, який засвідчує право суб`єкта господарювання (у тому числі іноземного суб`єкта господарювання, який діє через своє зареєстроване постійне представництво) на провадження одного із зазначених у цьому Законі видів діяльності протягом визначеного строку.

Ліцензія анулюється та вважається недійсною з моменту одержання суб`єктом господарювання (у тому числі іноземним суб`єктом господарювання, який діє через своє зареєстроване постійне представництво) письмового розпорядження про її анулювання (стаття 3 Закону №481/95-ВР).

Отже, правильними є висновки судів попередніх інстанцій, що суб`єкт господарювання позбавлений права здійснювати діяльність, без відповідної ліцензії.

Колегія суддів зазначає, що для забезпечення позову суд повинен на підставі доказів та з огляду на обставини справи, поведінку учасників переконатися, що загроза ускладнення виконання рішення суду чи ефективного захисту такого права дійсно існує. Загроза повинна бути прямо пов`язана з об`єктом спору та мають бути обґрунтовані підстави вважати, що внаслідок невжиття заходів забезпечення позову настануть обставини, встановлені в пункті 1 частини другої статті 150 КАС України.

На виконання наведеного судом досліджено долучені позивачем до заяви про забезпечення позову матеріали справи, що підтверджує наявності у позивача відповідних зобов`язань.

За наслідками оцінки наведених позивачем доводів та доказів, наданих на їх підтвердження, суд вважає, що позивач обґрунтовано вказав на існування підстав, визначених пунктом 1 частини другої статті 150 КАС України, для вжиття заходів забезпечення позову, оскільки анулювання ліцензії на право роздрібної торгівлі тютюновими виробами з моменту її отримання суб`єктом господарювання позбавляє його права на подальше здійснення такої діяльності, та може призвести до ухвалення судом рішення по суті спору до розриву відповідних господарських зв`язків, вивільнення працівників, що матиме наслідком утруднення або неможливість відновлення господарської діяльності взагалі у випадку ухвалення позитивного рішення суду.

Таким чином, наведені позивачем обставини дійсно впливають на здійснення ефективного способу захисту порушеного права, який, насамперед, спрямований на поновлення такого права, і лише у разі неможливості такого поновлення - гарантування особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Колегія суддів вважає, що застосування заходів забезпечення позову у світлі конкретних обставин даної справи та особливостей правового регулювання спірних відносин відповідає і принципу процесуальної економії, який забезпечує відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту.

Суд вважає, що обраний заявником спосіб забезпечення адміністративного позову відповідає його предмету та, водночас, вжиття таких заходів не зумовлює фактичного вирішення спору по суті, а спрямоване лише на збереження існуючого становища до розгляду справи по суті заявлених вимог.

Колегія суддів зазначає, що в даному випадку вжиття заходів забезпечення позову є тимчасовим заходом, спрямованим на забезпечення виконання судового рішення, не є вирішенням спору по суті, на що помилково вказує скаржник, і не свідчить про неправомірність висновку контролюючого органу про наявність підстав для анулювання ліцензії.

Аналогічна правова позиція міститься в постановах від 14 грудня 2021 року (справа №240/16920/21), від 15 квітня 2022 року (справа №440/6755/21).

Разом з цим, суд апеляційної інстанції не знайшов підстав для задоволення вимог заяви в частині заборони ДПС України приймати рішення про анулювання ліцензії до набрання судового рішення законної сили у цій справі.

Частково задовольняючи заяву про забезпечення позову, судова колегія виходить з того, що приймаючи рішення щодо необхідності надання особі тимчасового захисту, суд бере до уваги всі фактори та інтереси, які мають відношення до цієї справи.

Рішення про вжиття заходів тимчасового захисту може, зокрема, прийматися у разі, якщо виконання адміністративного акта може спричинити значну шкоду, відшкодування якої неминуче пов`язано з труднощами, і якщо на перший погляд наявні достатньо вагомі підстави для сумнівів у правомірності такого акта.

Заходи тимчасового захисту, про вжиття яких розпорядився правомочний суд, можуть мати форму повного або часткового призупинення виконання адміністративного акта, повного або часткового відновлення ситуації, яка існувала на момент прийняття цього адміністративного акта або після його прийняття, а також покладення судом, згідно з його повноваженнями, відповідного обов`язку на адміністративний орган влади.

Отже, вжиті судом першої інстанції заходи забезпечення позову шляхом заборони Державній податковій службі України приймати розпорядження щодо анулювання ліцензії на виробництво тютюнових виробів до набрання законної сили рішенням у даній справі, на переконання колегії суддів, не є співмірними предмету адміністративного позову.

Також, забезпечивши позов шляхом заборони приймати розпорядження щодо анулювання ліцензій, судом фактично ухвалено рішення на майбутнє, стосовно актів, які відповідачем не приймались.

Відтак твердження заявника про те, що невжиття заходів забезпечення позову призведе до порушення його прав та інтересів є безпідставними, оскільки вони є передчасними, а вирішення цього питання призведе до фактичного вирішення справи по суті до постановлення рішення в даній справі, тобто на стадії, коли суд ще не здійснював дослідження та оцінку доказів і обставин, які стали підставою для вчинення відповідачем оскаржуваних дій та прийняття оскаржуваних наказів.

Крім того, відповідно до пункту 5 частини 3 статті 151 КАС України не допускається забезпечення позову шляхом зупинення дії рішення суб`єкта владних повноважень, яке не є предметом оскарження в адміністративній справі, або встановлення заборони або обов`язку вчиняти дії, що випливають з такого рішення.

Таким чином, долучені до заяви про забезпечення позову документи в повній мірі підтверджують те, що прийняття відповідачем розпорядження про анулювання попередньо виданих позивачу ліцензій має наслідком припинення господарської діяльності останнього, втрату прибутку, неможливість виплати заробітної плати працівникам та можливе їх звільнення, неможливість виконання взятих на себе зобов`язань.

Враховуючи співмірність вимог заяви про забезпечення позову із позовними вимогами та обставинами справи, суд дійшов висновку, що невжиття заходів забезпечення позову в даному випадку може мати наслідком заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам заявника та третіх осіб, в тому числі трудовому колективу.

Крім того, внаслідок невжиття заходів забезпечення позову можливе настання негативних наслідків, для виправлення яких позивачу буде необхідно докласти значних зусиль.

Такі висновки узгоджуються з правовою позицією викладеною у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 13 липня 2022 року справа №240/26736/21.

Таким чином, достатнім є зупинення дії розпорядження Головного управління ДПС у Дніпропетровській області «про анулювання ліцензії на право оптової торгівлі Товариства з обмеженою відповідальністю «МАРШАЛИ ФАЙНЕСТ ТОБАККО ЮКРЕЙН» за реєстраційним номером 00010, з терміном дії з 15.06.2022 року по 15.06.2027 року, за адресою: Україна, 52200, Дніпропетровська обл., м. Жовті Води, вул. Гагаріна, буд. 40-33 до набрання судовим рішенням у справі законної сили, що спрямовано лише на збереження існуючого становища до розгляду справи по суті заявлених позовних вимог.

За вимогами п.2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно зі ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення зокрема є, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись статтями 241-245, 250, 315, 317, 321, 322, 327, 329 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Дніпропетровській області, Державної податкової служби України на ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 15.07.2022 року в адміністративній справі №160/9765/22 - задовольнити частково.

Ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 15.07.2022 року в адміністративній справі №160/9765/22 скасувати в частині заборони Державній податковій службі України приймати рішення про анулювання ліценції на виробництво тютюнових виробів реєстраційний номер 00007 від 30.06.2020 року з підстав, викладених в акті №4/Ж6/99-00-09-02-01 від 23.06.2022 року про встановлення факту відсутності суб`єкта господарювання за місцем провадження діяльності, яка підлягає ліцензуванню, до набрання законної сили рішенням суду у цій справі та відмовити у задоволенні заяви про забезпечення позову у цій частині.

В іншій частині ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 15.07.2022 року в адміністративній справі №160/9765/22 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили відповідно до ст.325 Кодексу адміністративного судочинства України, може бути оскаржена до касаційного суду в порядку, встановленому ст.ст.328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий - суддя С.В. Білак

суддя Н.А. Олефіренко

суддя В.А. Шальєва