Справа № 400/2444/22
Суддя: Осіпов Ю.В.
Дата ухвалення: 2023-01-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
__________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 січня 2023 р.м.ОдесаСправа № 400/2444/22

Головуючий І інстанції: Ярощук В.Г.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Осіпова Ю.В.,

суддів - Косцової І.П., Скрипченка В.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Одесі апеляційну скаргу Факультету перепідготовки та підвищення кваліфікації авіаційного персоналу Харківського національного університету Повітряних Сил імені Івана Кожедуба на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 03 жовтня 2022 року (м.Миколаїв, дата складання повного тексту рішення - 03.10.2022р.) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Факультету перепідготовки та підвищення кваліфікації авіаційного персоналу Харківського національного університету Повітряних Сил імені Івана Кожедуба про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:
22.02.2022р. ОСОБА_1 звернувся до Миколаївського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Факультету перепідготовки та підвищення кваліфікації авіаційного персоналу Харківського національного університету Повітряних Сил ім. Івана Кожедуба, в якому просив суд:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача стосовно не нарахування та невиплати йому середнього заробітку за весь час затримки виплати вихідної допомоги при звільненні по день фактичного розрахунку, тобто з 13.01.2022р. по 04.02.2022р., з розрахунку середнього грошового забезпечення за останні два календарні місяці служби перед звільненням;

- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити йому середній заробіток за час затримки виплати вихідної допомоги при звільненні з військової служби по день фактичного розрахунку, тобто з 13.01.2022р. по 04.02.2022р., з розрахунку середнього грошового забезпечення за останні два календарні місяці служби перед звільненням;

- визнати протиправною бездіяльності відповідача стосовно не нарахування та невиплати йому компенсації втрати частини доходів, у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченої вихідної допомоги при звільненні з військової служби за весь час затримки виплати - за період з 13.01.2022р. по 04.02.2022р. (день фактичної виплати вихідної допомоги при звільненні);

- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити йому компенсацію втрати частини доходів, у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченої вихідної допомоги при звільненні з військової служби за весь час затримки виплати за період з 13.01.2022р. по 04.02.2022р. (день фактичної виплати вихідної допомоги при звільненні).

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що відповідачем було йому виплачено вихідну допомогу при звільненні у розмірі - 418579,70 грн., але з порушенням строків її виплати. Водночас, згідно зі ст.117 КЗпП України, у разі невиплати з вини уповноваженого органу належних звільненому працівнику сум у строки, зазначені у ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинна виплатити працівникові середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Отже, як стверджує позивач, він має право на отримання від відповідача середнього заробітку за час затримки виплати коштів (до дня фактичного розрахунку). Однак, відповідач зазначеної вище виплати не здійснив, що слугувало підставою для звернення позивача до суду з даним адміністративним позовом.

Представник відповідача надав до суду 1-ї інстанції письмовий відзив, в якому позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 03 жовтня 2022 року (ухваленим в порядку спрощеного (письмового) провадження) позов ОСОБА_1 - задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки виплати вихідної допомоги при звільненні по день фактичного розрахунку при звільненні, тобто з 13.01.2022 (наступний день після звільнення з військової служби у запас) по 04.02.2022 (день фактичного розрахунку по вихідній допомозі при звільненні) з розрахунку середнього грошового забезпечення за останні два календарні місяці служби перед звільненням. Зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки виплати вихідної допомоги при звільненні з військової служби по день фактичного розрахунку, тобто з 13.01.2022р. (наступний день після звільнення з військової служби у запас) по 04.02.2022р. (день фактичного розрахунку по вихідній допомозі при звільненні) з розрахунку середнього грошового забезпечення за останні два календарні місяці служби перед звільненням. В решті позовних вимог - відмовлено. Стягнуто на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень «ГУ ПФУ в Миколаївській області» судовий збір у розмірі 496,20 грн.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням суду 1-ї інстанції, відповідач 31.10.2022р. подав апеляційну скаргу, в якій зазначив про те, що судом, при винесенні оскаржуваного рішення, було порушено норми матеріального та процесуального права, у зв`язку із чим просив скасувати рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 03.10.2022р. та прийняти нове - про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Ухвалами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 03.11.2022р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою відповідача та призначено справу до розгляду в порядку письмового провадження.

Позивач, належним чином повідомлений про розгляд даної справи, правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

25.11.2022р. матеріали справи надійшли до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України апеляційні скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, можуть бути розглянуті судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.1 ст.308 КАС України).

Розглянувши матеріали даної справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку про наявність підстав для її часткового задоволення.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи.

Позивач - підполковник ОСОБА_1 , старший викладач кафедри (підготовки інженерного складу) факультету перепідготовки та підвищення кваліфікації авіаційного персоналу Харківського національного університету Повітряних Сил ім. Івана Кожедуба, на підставі наказу Командувача Повітряних Сил Збройних Сил України (по особовому складу) від 30.12.2022р. №861 звільнений з військової служби у запас за п. «б» ч.5 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок i військову службу» (за станом здоров`я).

12.01.2022р. наказом начальника факультету перепідготовки та підвищення кваліфікації авіаційного персоналу Харківського національного університету Повітряних Сил (по стройовій частині) №6, ОСОБА_1 виключений зі списків особового складу факультету та всіх видів забезпечення з 12.01.2022р.

04.02.2022р. на картковий рахунок позивача було зараховано «вихідну допомогу» при звільненні з військової служби в cyмi - 418579,70 грн., що підтверджуються випискою з карткового рахунку позивача в АТ «УКРСИББАНК» (за період з 01.01.2022р. по 09.02.2022р.).

Вважаючи, що відповідачем у день звільнення не було проведено остаточний розрахунок, у зв`язку із чим і виникли підстави для виплати середнього грошового забезпечення за весь час такої затримки, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Вирішуючи справу по суті та частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із часткової обґрунтованості та доведеності позовних вимог та, як наслідок, наявності підстав для їх часткового задоволення.

Однак, колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали даної справи та наявні у них докази, не може в повній мірі погодитися із такими висновками суду 1-ї інстанції та вважає їх частково необґрунтованими, з огляду на наступне.

Частиною 2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 43 Конституції України закріплює право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Аналогічні положення фактично містяться і в ч.1 ст.2 КЗпП України.

За правилами абз.2 ст.233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Так, проходження військової служби визначено Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992р. №2232-ХІІ та відповідними положеннями про проходження військової служби, про що свідчить ч.1 ст.2 даного Закону.

Військова служба є державною службою особливого характеру, яка, у свою чергу, полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я та віком громадян України іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, і незалежності та територіальної цілісності.

Частиною 4 ст.2 Закону №2232-ХІІ визначено, що порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовці визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Указом Президента України від 10.12.2008р. № 1153/2008 було затверджене «Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України», яке визначає порядок проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, а також регулює питання, пов`язані з проходженням служби під час виконання громадянами військового обов`язку в запасі.

У відповідності до п.242 Положення №1153/2008, після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання. Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням.

Слід зазначити, що Положенням №1153/2008 не врегульовано порядок відшкодування за час затримки розрахунку при звільнення військовослужбовця.

На відміну ж від зазначеного спеціального законодавства, КЗпП України не регулює питання проходження військової служби. Зокрема, у ст.3 КЗпП України визначено, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

При цьому, Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991р. №2011-ХІІ не передбачає такого виду відповідальності адміністрації установи, як виплату середнього заробітку за час затримки нарахування та здійснення виплат при звільненні, а також даний акт не містить відсильної норми про права військовослужбовця щодо отримання такої компенсації.

У той же час, як вірно зазначив суд 1-ї інстанції, дані питання врегульовані КЗпП України.

Згідно з ч.1 ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Положеннями ч.1 ст.117 КЗпП України встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Однак, при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору (ч.2 ст.117 КЗпП України).

З аналізу наведених законодавчих норм вбачається, що умовами застосування ч.1 ст.117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум.

При дотриманні вказаних вище умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Зокрема, Конституційний Суд України у рішенні від 22.02.2012р. №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень ст.233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями ст.ст.117,237-1 цього Кодексу роз`яснив, що відповідно до ст.47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Як зазначила Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 26.02.2020р. по справі №821/1083/17, ст.116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. При цьому, невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені у ст.117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка, в першу чергу, є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Аналогічні правові висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.06.2019р. у справі №761/9584/15-ц та Верховним Судом у постановах від 16.07.2020р. у справі №400/2884/18, від 16.07.2020р. у справі №812/1259/17, від 16.07.2020р. у справі №825/1540/17, від 30.04.2020р. у справі №140/2006/19, від 13.08.2020р. у справі №808/610/18.

Так, згідно з ч.1 ст.117 КЗпП України, обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з вказаною обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Водночас, варто зазначити, що для задоволення позовних вимог щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні необхідно точно визначити період такої затримки.

Для точного визначення періоду затримки розрахунку при звільненні необхідно встановити день фактичного розрахунку, як кінцеву дату нарахування середнього заробітку за час затримки всіх виплат при звільненні.

Такої ж правової позиції дотримується Верховний суд у постанові від 30.04.2020р. у справі №140/2006/19.

Отже, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Матеріалами справи беззаперечно підтверджується, що виплата позивачу вихідної допомоги при звільненні з військової служби у розмірі - 418579,70 грн. була здійснена - 04.02.2022р., тобто поза межами строку, встановленого ст.116 КЗпП України.

Таким чином, враховуючи, що не проведення з вини власника, або уповноваженого ним органу розрахунку у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої положеннями ст.117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що в ОСОБА_1 наявне право на отримання відшкодування за затримку виплати вихідної допомоги при звільненні з військової служби, на підставі положень зазначеної статті.

Що ж стосується періоду затримки розрахунку при звільненні позивача з військової служби та, відповідно, розміру середнього заробітку за час такої затримки, то суд апеляційної інстанції з цього приводу зазначає наступне.

Пунктом 2 «Порядку обчислення середньої заробітної плати» (затв. постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995р. №100) передбачено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку із навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

А згідно п.8 цього Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Як зазначено в п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.1999р. №13, задовольняючи позовні вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні конкретні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню.

Оскільки справляння та сплата прибуткового податку з громадян є обов`язком роботодавця та працівника, суд має визначити зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів.

Так, зі змісту наявної у матеріалах даної справи довідки від 22.01.2022р. за №350/177/1374/5 вбачається, що за два останні місці перед звільненням позивачу нараховане грошове забезпечення у загальному розмірі - 25877 грн. (за листопад 2021р. - 12961 грн. та за грудень 2021р. - 12916 грн.), а тому середньомісячне грошове утримання складає - 12938,50 грн., а середньоденне грошове утримання, із урахуванням кількості робочих днів за календарні місяці листопада та грудня 2021р., становить - 424,21 грн. (25877 грн./61 днів).

При цьому, період затримки виплати належних позивачу сум при звільнені з військової служби складає - 22 календарні дні та обраховується з першого дня після його остаточного звільнення з посади (13.01.2022р.) до дня остаточного розрахунку, тобто по - 03.02.2022р. включно (останній день затримки перед днем виплати).

Отже, обрахована судом апеляційної інстанції відповідно до Порядку №100 сума середнього заробітку за несвоєчасну виплату позивачу вихідної допомоги при звільненні з військової служби становить - 9332,62 грн. (424,21 грн. х 22).

Зважаючи на те, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення, судова колегія, враховуючи ч.2 ст.9 КАС України та необхідність наведення у судовому рішенні конкретного розрахунку сум, що підлягають стягненню, вважає, що в даному випадку необхідно, з метою повного захисту прав та інтересів позивача, вийти за межи заявлених позовних вимог та застосувати такий спосіб захисту прав, як стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі - 9332,62 грн. (з обов`язковим утриманням податків та зборів).

При цьому, визначаючись із розміром відшкодування, передбаченого ст.117 КЗпП України, що підлягає стягненню на користь позивача, колегією суддів враховано суму заборгованості (418579,20 грн.) відносно розміру заявлених до стягнення сум середнього заробітку позивача (9332,62 грн.), дату звільнення позивача та період часу, протягом якого ним вчинялися активні дії щодо відновлення свого порушеного права, а також тривалість затримки розрахунку при звільненні.

Як наслідок, судова колегія не погоджується з рішенням суду 1-ї інстанції в частині обрахунку та визначення остаточного розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні і не може залишити його в силі у відповідній частині.

Що ж до інших п/вимог позивача про нарахування та виплату йому компенсації втрати частини доходів, у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченої вихідної допомоги при звільненні з військової служби за весь час затримки такої виплати, то судова колегія зазначає наступне.

Так, згідно з ч.ч.1,2 ст.2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19.10.2000р. №2050-III, підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), така компенсація провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Пунктом 2 «Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати» (затв. постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001р. №159) регламентовано, що компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру, зокрема, пенсії (з урахуванням надбавок, доплат, підвищень до пенсії, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги на прожиття, щомісячної державної грошової допомоги та компенсаційних виплат).

Із наведеного вбачається, що дія зазначених нормативних актів поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), та стосується усіх доходів, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру (пенсії, соціальні виплати, стипендія, заробітна плата).

Основною умовою для виплати громадянину компенсації є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів, у тому числі пенсії. При цьому, компенсація за порушення строків виплати такого доходу проводиться незалежно від порядку та підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією добровільно або ж на виконання судового рішення.

Такої ж правової позиції дотримується Верховний Суд у своїх постановах від 19.09.2019р. у справі №522/9778/16-а та від 15.08.2019р. у справі №674/24/17, а також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15.05.2019р. у справі №759/9631/17.

Так, як вірно зазначив суд першої інстанції, згідно з пп. «б» п.4 Порядку №100, вихідна допомога відноситься до одноразових виплат, а тому підстави для задоволення позовних вимог у цій частині - відсутні.

Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Слід також зазначити про те, що за правилами ст.ст.9,77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно зі ст.90 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Згідно з положеннями ч.1 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, окрім випадків, встановлених ст.78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій або бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок стосовно доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Однак, варто звернути увагу на те, що твердження позивача щодо порушення його прав також мають підтверджуватися належними та допустимими доказами, а не ґрунтуватися на припущеннях та суб`єктивній думці останнього.

Окрім того, перевіряючи правильність вирішення судом 1-ї інстанції питання щодо розподілу судових витрат у цій справі, колегія суддів враховує, що за правилами ч.ч.1,3 ст.139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті у відповідності до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. При частковому задоволенні адміністративного позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Отже, судові витрати підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі.

Колегія суддів звертає увагу на те, що рішенням суду 1-ї інстанції було проведено розподіл судових витрат та, як наслідок, стягнуто на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень «ГУ ПФУ в Миколаївській області» судовий збір у розмірі - 496,20 грн.

Разом з тим, як видно з матеріалів справи, ГУ ПФУ в Миколаївській області, як суб`єкт владних повноважень, участі у даній справі не приймало взагалі та відповідно, не було залучено судом 1-ї інстанції в якості «співвідповідача» або другого відповідача, а тому, колегія суддів вважає помилковими висновки суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат.

У силу вимог ч.1 ст.317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду 1-ї інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Отже, в обсязі встановлених обставин та враховуючи, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи (у тому числі розподілу судових витрат), а також у зв`язку із тим, що деякі висновки суду не відповідають обставинам справи, судова колегія, діючи виключно в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, відповідно ч.1 ст.317 КАС України, вважає за необхідне скасувати рішення суду 1-ї інстанції в частині задоволення позовних вимог та прийняти в цій частині нове, яким задовольнити позовні вимоги частково.

Керуючись ст.ст.139,308,311,315,317,321,322,325,329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Факультету перепідготовки та підвищення кваліфікації авіаційного персоналу Харківського національного університету Повітряних Сил імені Івана Кожедуба - задовольнити частково.

Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 03 жовтня 2022 року - скасувати та прийняти нове, яким адміністративний позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Факультету перепідготовки та підвищення кваліфікації авіаційного персоналу Харківського національного університету щодо не проведення повного розрахунку з ОСОБА_1 при звільненні з військової служби в день виключення із списків особового складу частини.

Зобов`язати Факультет перепідготовки та підвищення кваліфікації авіаційного персоналу Харківського національного університету Повітряних Сил імені Івана Кожедуба (, вул. Леваневців, 25, м. Миколаїв, 54038) здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 (паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 , виданий Заводським РВ ММУ УМВС України в Миколаївській області 01.02.2007 року, АДРЕСА_1 ) середній заробіток за весь час затримки виплати вихідної допомоги при звільненні з військової служби, тобто за період з 13.01.2022 року по 03.02.2022 року включно у розмірі - 9332,62 грн. (дев`ять тисяч триста тридцять дві гривні 62 копійки).

Стягнути на користь ОСОБА_1 (паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 , виданий Заводським РВ ММУ УМВС України в Миколаївській області 01.02.2007 року, АДРЕСА_1 ) судові витрати зі сплати судового збору при звернені до суду у розмірі - 496,20 грн. (чотириста дев`яносто шість гривень 20 копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Факультету перепідготовки та підвищення кваліфікації авіаційного персоналу Харківського національного університету Повітряних Сил імені Івана Кожедуба (, вул. Леваневців, 25, м. Миколаїв, 54038).

В іншій частині рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 03 жовтня 2022 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено: 17.01.2023р.

Головуючий у справі

суддя-доповідач: Ю.В. Осіпов

Судді: І.П. Косцова

В.О. Скрипченко