Справа № 200/2315/22
Суддя: Дмитрієв В.С.
Дата ухвалення: 2023-01-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 січня 2023 року Справа№200/2315/22

Донецький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Дмитрієва В.С.,

за участю:

секретаря судового засідання - Кудрявцева О.,

позивача особисто,

представника відповідача Кіх О.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Донецькій області про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДПС у Донецькій області з вимогами:

- визнати протиправним та скасувати наказ виконуючої обов`язки начальника головного управління ДПС у Донецькій області від 14 грудня 2021 року №493-о Про звільнення ОСОБА_1 ;

- поновити ОСОБА_1 з 1 січня 2022 року на державній службі в Головному управлінні ДПС у Донецькій області на посаді заступника начальника Слов`янського відділу по роботі з податковим боргом управління по роботі з податковим боргом головного управління ДПС у Донецькій області або на рівнозначній чи нижчій посаді цього відділу або іншого структурного підрозділу ГУ ДПС у Донецькій області (секторі, відділі) з місцем дислокації в м. Слов`янськ без зміни істотних умов праці та державної служби, в тому числі без переведення в іншу місцевість, або на рівнозначній чи нижчій посаді з місцем дислокації в м. Слов`янськ, без зміни істотних умов праці та державної служби, в тому числі без переведення в іншу місцевість в органі який буде правонаступником Головного управління ДПС у Донецькій області;

- стягнути з відповідача або правонаступника на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 1 січня 2022 року до моменту фактичного поновлення на посаді.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ОСОБА_1 з вересня 2010 року працювала на різних посадах в податкових органах Донецької області, з серпня 2019 року призначена на посаду заступника начальника відділу по роботі з боргом на час перебування працівника у відпустці по догляду за дитиною, проте наказом від 14 грудня 2021 року її було звільнено на підставі статті 85 Закону України «Про державну службу». Позивач вважає протиправним наказ про звільнення у зв`язку з закінченням строку призначення на посаду державної служби, оскільки підстави для припинення державної служби визначені ст. 83 Закону України «Про державну службу», проте ця норма не знайшла своє відображення в розпорядчій частині спірного наказу, також у наказі не конкретизовано підстави та дата звільнення, що призводить до правової невизначеності та фактичного порушення прав, оскільки позивача не було належним чином повідомлено про дійсні підстави звільнення. Крім того, позивач вказав, що її було звільнено без урахування гарантій, наданих одинокій матері з дитиною віком до 14 років передбачених ч. 3 ст. 184 КЗпП України.

ОСОБА_1 зазначила, що на момент її звільнення Головне управління ДПС у Донецькій області не було ліквідоване, та не перебувало у стані припинення, при цьому в структурних підрозділах були наявні вакантні посади, для переведення до жодної з них їй не було запропоновано. Також, позивач зазначив, що в порушення ч. 3 ст. 40 КЗпП звільнення з посади відбулося в період її знаходження у щорічній відпустці та лікарняному, що свідчить про протиправність спірного наказу.

Відповідач позов не визнав, надав відзив на адміністративний позов за змістом якого просив відмовити у задоволені позовних вимог. Відповідач вказав, що пріоритетними під час застосування законодавства щодо проходження та припинення державної служби є норми спеціального закону, а норми законодавства про працю застосовуються до правовідносин щодо проходження державної служби тільки у частині відносин, не врегульованих Законом. Так, відповідно до ч. 1, 2 ст. 85 Закону України «Про державну службу» у разі призначення на посаду державної служби на певний строк державний службовець звільняється з посади в останній день цього строку.

Відповідач зазначив, що під час призначення ОСОБА_1 на посаду цей строк був встановлений за погодженням сторін та визначений конкретним терміном датою закінчення відпустки для догляду за дитиною основного працівника або часом настання певної події у разі дострокового виходу на роботу працівника з відпустки для догляду за дитиною. ОСОБА_2 , на період відсутності якої працювала ОСОБА_1 , перебувала у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 15 січня 2021 року по1 січня 2022 року, тому, 31 грудня 2021 року, в останній робочий день перед днем виходу на роботу основного працівника, Головним управлінням ДПС у Донецькій області, відповіднодо положень Закону України «Про державну службу», було припинено державну службу ОСОБА_1 та звільнено її у зв`язку з закінченням строку перебування на посаді державної служби.

Стосовно твердження позивача щодо припинення державної служби та її подальшого звільнення під час перебування у відпустці та на лікарняному, відповідач вказав, що спеціальнимзаконодавством, а саме Законом України «Про державну службу» невстановлено обмежень щодо звільнення особи на підставі ст. 85 цього Закону під часперебування у відпустці чи на лікарняному. Крім цього, звільнення згідно статті 85 Закону України «Про державну службу» не може залежати від відпустки чи лікарняного особи, яка підлягає звільненню, оскільки, з одного боку, термін перебування такої особи на посаді чітко обумовлений датою виходу на роботу працівника, який перебував у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а з іншого - покладенням на роботодавця гарантії збереження місця роботи (посади) працівника, який перебуває у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. Відповідач вказав, що законодавством унеможливлено перебування на одній і тій самій посаді двох осіб одночасно. Відповідач вважає недостовірними твердження позивача щодо відсутності дати звільнення у спірному наказі, оскільки зазначене не відповідає дійсності.

Стосовно посилання позивача на норми ч. 3 ст. 184 КЗпП відповідач вказав, що спірний наказ про звільнення позивача винесений з дотримання норм чинного законодавства, оскільки відповідно до вказаної норми, одинокі матері при наявності дитини віком до чотирнадцяти років підлягають звільненню після закінчення строкового трудового договору.

Відповідач звернув увагу на те, що з урахуванням положень ч.3 ст. 184 КЗпП України, позивач обрала неналежний спосіб захисту свого права, адже визнання оскаржуваного наказу незаконним не призведе до відновлення її прав. Обов`язок працевлаштування згідно ч. 3 ст. 184 КЗпП України виникає в роботодавця лише після звільнення одинокої матері, відтак, стадії обов`язкового працевлаштування передує обов`язок роботодавця щодо звільнення (прийняття наказу про звільнення є першочерговим та взаємопов`язаним з подальшим обов`язковим працевлаштуванням). Також, відповідач зазначив, що надання пропозиції вакантних посад не має правового значення для вирішення питання щодо законності ОСОБА_3 , оскільки, відповідно до абз. 2 ч. 3 ст. 87 Закону України «Про державну службу» такий обов`язок покладається на роботодавця, якщо звільнення відбувається на підставі п.1. ч.1 ст. 87 цього Закону (скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу). Проте, ОСОБА_1 була звільнена на підставі ст. 85 Закону України «Про державну службу».

З огляду на зазначені обставини, відповідач вказав на відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Суд зазначає, що відзив на адміністративний позов подано відповідачем після закриття підготовчого провадження, проте, ураховуючи, що згідно наказу ДПС України від 28 липня 2022 року № 490 виконання повноваження Головного управління ДПС у Донецькій області щодо звернення до суду у випадках передбачених законом та забезпечення самопредставництва ДПС та ГУ ДПС у судах закріплено за Головним управлінням ДПС у Львівській області, яким отримано позовну заяву 27 грудня 2022 року, та ураховуючи, що у судовому засіданні представником відповідача були надані пояснення, аналогічні тим, що містяться у відзиві на позовну заяву, суд вважає за необхідне прийняти до уваги відзив на адміністративний позов.

Ухвалою судді Донецького окружного адміністративного суду Хохленкова О.В. від 21 лютого 2022 року відкрито провадження у справі вирішено справу розглядати за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання та зобов`язано відповідача надати докази по справі.

У зв`язку з відрахуванням судді Хохленкова О.В. зі штату Донецького окружного адміністративного суду, 7 червня 2022 року здійснено повторний автоматичний розподіл справи №200/2315/22, за результатами якого справу передано для розгляду судді Дмитрієву В.С.

Ухвалою судді від 9 червня 2022 року вирішено прийняти до провадження адміністративну справу №200/2315/2, розгляд справи провести суддею одноособово за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), витребувати у відповідача докази по справі.

Ухвалою суду від 11 липня 2022 року повторно витребувано у відповідача докази по справі.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 13 жовтня 2022 року задоволено клопотання позивача про розгляд справи за правилами загального позовного провадження, вирішено перейти до розгляду справи за правилами загального позовного провадження, призначити підготовче засідання на 25 жовтня 2022 року.

Ухвалою суду від 21 жовтня 2022 року задоволено клопотання сторін про проведення підготовчого засідання в режимі відеоконференції.

Ухвалою суду від 25 жовтня 2022 року вирішено відкласти підготовче засідання за клопотанням сторін, витребувати докази по справі. Підготовче засідання призначено на 26 грудня 2022 року, про що повідомлено сторін.

Ухвалою суду від 23 грудня 2022 року задоволено клопотання позивача про участь у судовому засіданні в режимі відео конференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

Ухвалою суду від 26 грудня 2022 року закрито підготовче провадження. Судове засідання для розгляду справи по суті призначено на 18 січня 2023 року, про що повідомлено сторін.

Ухвалою суду від 16 січня 2023 року задоволено клопотання сторін про проведення судового засідання в режимі відеоконференції.

Позивач у судовому засіданні підтримала позов та надала пояснення аналогічні тим, що викладені у позовній заяві.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечувала проти позову та надала пояснення аналогічні тим, що викладені у відзиві на позовну заяву.

Дослідивши докази та письмові пояснення, викладені в заявах по суті справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та відзив на нього, суд встановив наступне.

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянкою України, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , що встановлено на підставі паспорту громадянина України серії НОМЕР_1 виданого Барвінківським ГУДМС України в Харківській області 18 вересня 2009 року.

Відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження позивач є матір`ю ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відомості про батька записані відповідно до частини 1 статті 135 Сімейного кодексу України.

Позивач з 28 вересня 2010 року по 15 вересня 2016 року та з 21 липня 2017 року по 31 грудня 2021 року перебувала на державній службі в податкових органах Донецької області, що підтверджується копією трудової книжки серії НОМЕР_2 та не є спірним між сторонами.

Так, зокрема наказом Головного управління ДПС у Донецькій області від 28 серпня 2019 року №9-ос ОСОБА_1 призначено з 22 серпня 2019 року на посаду заступника начальника відділу по роботі з боргом Слов`янсько-Лиманського управління на період відпустки по догляду за дитиною ОСОБА_2 , до дня її фактичного виходу на роботу, в порядку переведення з Головного управління ДФС у Донецькій області.

Наказом Головного управління ДПС у Донецькій області від 14 січня 2021 року №32-о ОСОБА_1 призначено з 15 січня 2021 року в порядку переведення на посаду заступника начальника Слов`янського відділу по роботі з податковим боргом управління по роботі з податковим боргом Головного управління Державної податкової служби у Донецькій області на період перебування основного працівника ОСОБА_2 у відпустці для догляду за дитиною, що не є спірним між сторонами.

З матеріалів справи встановлено, що Наказом ГУДПС у Донецькій області від 13 грудня 2021 року №209-в «Про надання відпусток» ОСОБА_1 надана щорічна основна оплачувана відпустка тривалістю 14 календарних днів з 13 грудня по 27 грудня 2021 року.

При цьому, у період з 24 грудня 2021 року по 28 грудня 2021 року та з 29 грудня 2021 року по 31 грудня 2021 року позивач була тимчасово непрацездатна, що підтверджується матеріалами справи та не є спірним між сторонами.

Наказом Головного управління ДПС у Донецькій області «Про звільнення ОСОБА_1 » №493-о від 14 грудня 2021 року припинено державну службу та звільнено ОСОБА_1 , заступника начальника Слов`янського відділу по роботі з податковим боргом управління по роботі з податковим боргом, 31 грудня 2021 року у зв`язку з закінченням строку призначення на посаду державної служби відповідно до статті 85 Закону України «Про державну службу» звільнено із займаної посади у зв`язку із закінченням строку призначення на посаду державної служби відповідно до ст. 85 Закону України «Про державну службу».

Згідно з цим наказом, відповідний запис про звільнення ОСОБА_1 було внесено до її трудової книжки.

31 грудня 2021 року позивач звернулася начальника ГУДПС у Донецькій області із заявою про перенесення основної щорічної відпустки за робочий період з 24 грудня 2021 року по 26 грудня 2021 року та надати у 2022 році з 1 січня 2022 року за листом непрацездатності.

Позивач отримала копію наказу про звільнення 4 січня 2022 року, що підтверджується листом ознайомлення.

5 січня 2022 року позивач звернулася до керівника Головного управління ДПС у Донецькій області із заявою про скасування наказу про звільнення та поновлення на державній службі.

Листом від 14 січня 2022 року відповідач повідомив, що оскільки заява про перенесення відпустки у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю під час відпустки надійшла 5 січня 2022 року, тобто після дати звільнення, перенести 4 календарних дні відпустки, які співпали з періодом тимчасової непрацездатності, немає можливості. За невикористані 4 календарні дні щорічної відпустки нарахована грошова компенсація відповідно до наказу ГУ ДПС від 10 січня 2022 року №3-в «Про виплату грошової компенсації ОСОБА_1 ».

Вважаючи наказ про звільнення протиправним та таким, що підлягає скасуванню, а свої права та охоронювані законом інтереси порушеними, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

За приписами частини шостої статті 43 Конституції України, громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Правовідносини у сфері державної служби регулюються Законом України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року №889-VIII (далі - Закон №889-VIII), який є спеціальним актом вищої юридичної сили в системі законодавства про державну службу, та визначає принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях

Відповідно до ч.1 ст.1 Закону №889-VIII, державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави, зокрема щодо: 1) аналізу державної політики на загальнодержавному, галузевому і регіональному рівнях та підготовки пропозицій стосовно її формування, у тому числі розроблення та проведення експертизи проектів програм, концепцій, стратегій, проектів законів та інших нормативно-правових актів, проектів міжнародних договорів; 2) забезпечення реалізації державної політики, виконання загальнодержавних, галузевих і регіональних програм, виконання законів та інших нормативно-правових актів; 3) забезпечення надання доступних і якісних адміністративних послуг; 4) здійснення державного нагляду та контролю за дотриманням законодавства; 5) управління державними фінансовими ресурсами, майном та контролю за їх використанням; 6) управління персоналом державних органів; 7) реалізації інших повноважень державного органу, визначених законодавством. статус державного службовця.

Державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби (частина 2 статті 1 Закону №889-VIII).

Як зазначено вище, позивач перебував на посадах державної служби в Головному управлінні ДПС у Донецькій області, тому на нього мають розповсюджуватись норми Закону України «Про державну службу».

Частиною 1 статті 83 Закону №889-VIII передбачено, що державна служба припиняється: 1) у разі втрати права на державну службу або його обмеження (стаття 84 цього Закону); 2) у разі закінчення строку призначення на посаду державної служби (стаття 85 цього Закону); 3) за ініціативою державного службовця або за угодою сторін (стаття 86 цього Закону); 4) за ініціативою суб`єкта призначення (стаття 87 цього Закону); 5) у разі настання обставин, що склалися незалежно від волі сторін (стаття 88 цього Закону); 6) у разі незгоди державного службовця на проходження державної служби у зв`язку із зміною її істотних умов (стаття 43 цього Закону); 7) у разі виходу державного службовця на пенсію або досягнення ним 65-річного віку, якщо інше не передбачено законом; 8) у разі застосування заборони, передбаченої Законом України «Про очищення влади»; 9) з підстав, передбачених контрактом про проходження державної служби (у разі укладення) (стаття 88-1 цього Закону).

Статтею 85 Закону №889-VIII врегульовані питання припинення державної служби у зв`язку із закінченням строку призначення на посаду державної служби.

Так, згідно з частиною 2 зазначеної статті Закону №889-VIII, державний службовець, призначений на посаду державної служби на період заміщення тимчасово відсутнього державного службовця, за яким зберігалася посада державної служби, звільняється з посади в останній робочий день перед днем виходу на службу тимчасово відсутнього державного службовця. У такому разі тимчасово відсутній державний службовець зобов`язаний письмово повідомити керівника державної служби не пізніш як за 14 календарних днів про свій вихід на службу.

З наказу відповідача №493-о від 14 грудня 2021 року вбачається, що ОСОБА_1 звільнена з державної служби саме на підставі ст.85 Закону України «Про державну службу» у зв`язку з закінченням строку призначення на посаду державної служби.

Разом з тим суд зазначає, що відповідно до статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Рівність прав жінки і чоловіка забезпечується: наданням жінкам рівних з чоловіками можливостей у громадсько-політичній і культурній діяльності, у здобутті освіти і професійній підготовці, у праці та винагороді за неї; спеціальними заходами щодо охорони праці і здоров`я жінок, встановленням пенсійних пільг; створенням умов, які дають жінкам можливість поєднувати працю з материнством; правовим захистом, матеріальною і моральною підтримкою материнства і дитинства, включаючи надання оплачуваних відпусток та інших пільг вагітним жінкам і матерям.

Враховуючи, що Закон України «Про державну службу» не містить положень щодо гарантій вагітних жінок і одиноких, які мають дітей віком до чотирнадцяти років, то в даному випадку до спірних правовідносин повинні бути застосовані норми Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).

Стаття 184 КЗпП України визначає гарантії при прийнятті на роботу і заборона звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей.

Так, частиною 3 статті 184 Кодексу законів про працю України встановлено, що звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов`язковим працевлаштуванням. Обов`язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору.

Зазначена норма надає гарантію щодо обмежень на звільнення одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда. Так, звільнення жінок, зазначених у частині третій статті 184 Кодексу законів про працю України, має певні особливості, зокрема, таке звільнення можливе, проте власник зобов`язаний працевлаштувати жінку на цьому самому або іншому підприємстві відповідно до її спеціальності.

Наведене відповідає висновкам Верховного Суду, викладеним у постанові від 14 лютого 2018 року у справі № 826/26336/15 та у постанові від 19 вересня 2019 року по справі №561/171/17.

Як вже зазначалось вище, позивач є одинокою матер`ю з дитиною віком до 14 років.

При цьому, судом встановлено, що відповідачем перед звільненням не запропоновано позивачу жодної іншої рівноцінної посади державної служби та (або) іншої роботи, навіть нижчої посади (посади державної служби), в тому числі декретної у цьому або іншому державному органі. Відповідачем жодним чином не було мотивовано та аргументовано звільнення позивача з державної служби та відсутності можливості подальшого використання позивача на державній службі.

Також, судом встановлено, що позивачем направлено 5 січня 2022 року заяву до виконуючого обов`язки начальника Головного управління ДПС у Донецькій області про переведення її на посаду, яка відповідає наявному досвіду та кваліфікації.

Отже, позивачем було виявлено бажання перевестись на рівнозначну або нижчу посаду у Головному управління ДПС у Донецькій області.

При цьому, як вбачається з листа відповідача від 20 січня 2022 року №12/ЗПІ/05-99-11-02-19 на час звільнення позивача в структурних підрозділах Головного управління ДПС у Донецькій області були наявні 65 вакантних посад.

Встановлені судом фактичні обставини зумовлюють висновок суду про те, що звільнення ОСОБА_1 проведено із порушенням визначених законодавством гарантій щодо охорони материнства, що призвело до порушення трудових прав позивача.

Відповідно до вимог частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідачем не подано належних доказів правомірності прийняття оскаржуваного наказу.

Даючи оцінку оскаржуваному наказу, суд дійшов висновку, що такий не відповідає критеріям, встановленим частиною другою статті 2 КАС України, тому його слід визнати протиправними і скасувати, задовольнивши позовні вимоги в частині щодо його оскарження.

Суд зазначає, що звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника.

Стосовно позовних вимог про поновлення позивача на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд зазначає наступне.

Частиною 1 статті 235 Кодексу законів про працю України передбачено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі в зв`язку із повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Згідно із частиною 2 статті 235 Кодексу законів про працю України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

При цьому, Закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту трудових прав, ніж зазначені в частині першій статті 235. Трудовим законодавством не передбачено поновлення працівника на іншу посаду, ніж він займав до звільнення. Виходячи із положень трудового законодавства незаконно звільнений працівник не поновлюється на попередній роботі лише тоді, коли повністю ліквідоване підприємство.

У випадку незаконного звільнення працівника з роботи, його порушене право повинно бути відновлене шляхом поновлення його саме на посаді, з якої його було незаконно звільнено.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 5 березня 2020 року у справі 809/378/17.

Ураховуючи скасування наказу про звільнення позивача, позовні вимоги в частині поновлення позивача на посаді підлягають задоволенню, а саме поновлення на посаді на посаді заступника начальника Слов`янського відділу по роботі з податковим боргом управління по роботі з податковим боргом Головного управління ДПС у Донецькій області.

Згідно з ст. 27 Закону України "Про оплату праці" порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Так, відповідно до п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок) обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку.

У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

При цьому, згідно з п. 5 Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Відповідно до абзацу 1 пункту 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

З огляду на те, що позивача звільнено у грудні 2021 року, останніми двома місяцями роботи є жовтень та листопад 2021 року, які мають враховуватися для визначення середнього заробітку.

Як вбачається з наданої позивачем довідки від 7 лютого 2022 року №27/05-99-10-07 середньоденна заробітна плата позивача становить 1177,50 грн., середньомісячна заробітна плата 24727,50 грн.

Відповідно до листа Міністерства економіки України від 12 серпня 2021 року N 47-03/520 Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2022 рік кількість робочих днів в період з 1 січня 2022 по день прийняття рішення у справі (18 січня 2023 року), з урахуванням кількості робочих днів у період воєнного стану, становить 270 дні.

Таким чином, сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 1 січня 2022 року по 18 січня 2023 року, що підлягає стягненню на користь позивача складає 317 925 грн. (1177,50 грн. * 270 дні = 317 925 грн.).

На підставі викладеного вище, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню шляхом визнання протиправним та скасування наказу виконуючої обов`язки начальника головного управління ДПС у Донецькій області від 14 грудня 2021 року №493-о Про звільнення ОСОБА_1 , поновлення позивача на попередній посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Відповідно до ч. 1 ст. 371 Кодексу адміністративного судочинства України негайно виконуються рішення суду про: присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць; поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно з ст. 132 Кодексу адміністративного судочинства України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Положеннями частини 2 ст.134 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (ч. 3 ст.134 КАС України).

Частинами 4, 5, 6 статті 134 КАС України передбачено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Судовими витратами є лише оплата тих послуг, які надаються адвокатами, що відповідають вимогам ст. 6 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" та здійснюють свою діяльність у організаційних формах, зазначених у ст.ст. 4, 13, 14, 15 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність".

Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Згідно з ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Верховний Суд в постанові від 21 січня 2021 року в справі №280/2635/20 звернув увагу на те, що при визначенні суми відшкодування суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Як убачається з матеріалів справи, судові витрати складаються з витрат на правничу допомогу.

Так, позивачем 28 липня 2022 року (зареєстровано 1 серпня 2022 року) до суду надано: договір від 25 січня 2022 року № 25/01/22 про надання правової допомоги укладеного між ОСОБА_1 та адвокатом Бахарєвим М.А., акт здачі-прийняття наданих послуг б/н від 3 лютого 2022 року щодо консультації та складання позовної заяви на суму 4500 грн., акт здачі-прийняття наданих послуг б/н від 3 червня 2022 року щодо консультації та складання клопотання щодо інформування про стан судового розгляду на суму 1000 грн., акт здачі-прийняття наданих послуг б/н від 15 червня 2022 року щодо консультації та складання клопотання про зміну порядку судового розгляду на суму 1500 грн., акт здачі-прийняття наданих послуг б/н від 21 липня 2022 року щодо консультації та складання клопотання про приєднання письмових доказів на суму 2000 грн., акт здачі-прийняття наданих послуг б/н від 27 липня 2022 року щодо консультації та складання клопотання про приєднання письмових доказів на суму 2000 грн., квитанція АТ КБ ПРИВАТБАНК від 27 липня 2022 року на суму 11000 грн., ордер та свідоцтво адвоката.

Також 26 грудня 2022 року позивачем надано: акт здачі-прийняття наданих послуг б/н від 29 вересня 2022 року щодо консультації та складання клопотання щодо інформування про стан судового розгляду на суму 1000 грн., акт здачі-прийняття наданих послуг б/н від 18 жовтня 2022 року щодо консультації та складання клопотання про розгляд справи в режимі відеоконфренції на суму 1000 грн., акт здачі-прийняття наданих послуг б/н від 24 жовтня 2022 року щодо консультації та складання клопотання про витребування доказів на суму 2000 грн., акт здачі-прийняття наданих послуг б/н від 9 грудня 2022 року щодо консультації та складання клопотання щодо інформування про стан судового розгляду на суму 1000 грн., акт здачі-прийняття наданих послуг б/н від 22 грудня 2022 року щодо консультації та складання клопотання про розгляд справи в режимі відеоконфренції на суму 1000 грн., акт здачі-прийняття наданих послуг б/н від 23 грудня 2022 року щодо консультації та складання клопотання про приєднання письмових доказів на суму 2000 грн., квитанція АТ КБ ПРИВАТБАНК від 23 грудня 2022 року на суму 8000 грн.; ордер та свідоцтво адвоката.

Тобто матеріалами справи підтверджуються витрати на правничу допомогу в розмірі 19000 грн.

Представник відповідача на адресу суду надіслав клопотання про зменьшення витрат на правничу допомогу в обгрунтування якого зазначено, що всі документі подані особисто позивачем, в копіях платіжних доручень зазначено призначення платежів з посиланням на акти виконаних робіт, однак неможливо визначити обсяг наданих послуг адвокатом.

Також суд вважає, що покладення на відповідача витрат на правничу допомогу в частині оплати послуг адвоката щодо складання клопотання про стан розгляду справи (акт від 3 червня 2022 року на 1000 грн., акт від 29 вересня 2022 року на 1000 грн., акт від 9 грудня 2022 року на 1000 грн.) є несправедливим, оскільки тривалий розгляд справи пов`язаний із зміною складу суду, військовою агресією рф проти України, витребуванням додаткових доказів та дистанційною роботою суду в період воєнного стану. Також стосовно складання клопотання про порядок розгляду справи (акт від 15 червня 2022 року на 1500 грн.) суд зазначає, що таке клопотання викладено позивачем у позовній заяві, тому розмір витрат за повторне надсилання клопотання вважає не спів мірним, як і неодноразове складання клопотання про розгляд справи в режимі відеоконіеренції (майже ідентичного змісту).

Ураховуючи викладене вище, суд вважає клопотання представника відповідача про зменьшення витрат на правничу допомогу, тому спів мірною у цій справі компенсацією вартості витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 4000 грн.

Таким чином, суд приходить висновку про необхідність стягнення за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Донецькій області на користь позивача витрат на правничу допомогу в сумі 4000 грн.

Керуючись ст. ст. 2, 5, 6, 90, 132, 139, 193, 242-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати наказ ДПС у Донецькій області від 14 грудня 2021 року №493-о Про звільнення ОСОБА_1 .

Поновити ОСОБА_1 на державній службі в Головному управлінні ДПС у Донецькій області на посаді заступника начальника Слов`янського відділу по роботі з податковим боргом управління по роботі з податковим боргом головного управління ДПС у Донецькій області з 1 січня 2022 року.

Стягнути з Головного управління ДПС у Донецькій області (87515, Донецька область, місто Маріуполь, вулиця Італійська, будинок 59, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 1 січня 2022 року по 18 січня 2023 року в сумі 317 925 (Триста сімнадцять тисяч дев`ятсот двадцять п`ять) гривень з відрахуванням суми податків, зборів та обов`язкових платежів.

Постанову в частині поновлення на посаді та стягнення середньої заробітної плати у межах суми стягнення за один місяць в розмірі 24 727,50 грн. з відрахуванням податків, зборів та обов`язкових платежів звернути до негайного виконання.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Донецькій області (місце знаходження: Донецька область, місто Маріуполь, вулиця Італійська, будинок 59, код ЄДРПОУ ВП: 44070187) судові витрати на правничу допомогу в розмірі 4000 грн.

Вступна та резолютивна частини рішення проголошені у судовому засіданні 18 січня 2023 року, у повному обсязі рішення виготовлене 23 січня 2023 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Першого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Текст рішення розміщений в Єдиному державному реєстрі судових рішень (веб-адреса сторінки: http://www.reyestr.court.gov.ua/).

Суддя В.С. Дмитрієв