Справа № 216/3191/22(2-а/216/50/22)
Суддя: Чередниченко В.Є.
Дата ухвалення: 2023-01-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

17 січня 2023 року м. Дніпросправа № 216/3191/22(2-а/216/50/22)
(суддя Коваль В.О., м. Кривий Ріг)

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Чередниченка В.Є. (доповідач),

суддів: Панченко О.М., Іванова С.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 25 жовтня 2022 року у справі №216/3191/22(2-а/216/50/22) за позовом ОСОБА_1 до Центрально-Міського відділу у м. Кривому Розі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про скасування рішення про примусове повернення іноземця до країни походження або третьої країни,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 22 серпня 2022 року звернувся до суду з позовом до Центрально-Міського відділу у м. Кривому Розі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області згідно з яким просить визнати протиправним та скасувати рішення про примусове повернення іноземця до країни походження або до третьої країни іноземця або особи без громадянства відносно ОСОБА_1 винесене Центрально-Міським відділом у м. Кривому Розі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області 23.07.2022 року.

Позов обґрунтовано тим, що країною походження ОСОБА_1 є держава Україна, оскільки він народився на території смт. Устинівка, Устинівського району, Кіровоградської області, що підтверджується свідоцтвом про народження. 22 серпня 2022 року позивач звернувся до відповідача з заявою та доданими до неї документами для встановлення, оформлення та перевірки його належності до громадянства України. Зазначає про те, що в консульстві Російської федерації у м. Харків обманним шляхом його умовили отримати паспорт громадянина Російської Федерації типу Р код. 51 № НОМЕР_1 від 28.08.2012 року строком дії до 28.08.2017 року, однак після 29.08.2017 року, коли паспорт Російської Федерації перестав бути дійсним, позивач жодним чином не намагався поновити його дію, оскільки не мав наміру жити на території Російської Федерації. Також, позивач вказує на те, що на території Російської Федерації він може бути підданий катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність поводженню, оскільки країною його походження та проживання є держава Україна.

Рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 25 жовтня 2022 року у задоволенні позову відмовлено повністю.

Рішення суду мотивовано тим, що позивач є громадянином Російської Федерації, де документувався паспортом громадянина Російської Федерації. До теперішнього часу позивач проживає в Україні з 2012 року без реєстрації, по недійсному паспорту громадянина Російської Федерації. В свою чергу, позивачем не було надано жодних доказів звернення до відповідача із заявою про прийняття громадянства України з 29.08.2017 року, тобто з часу закінчення строку дії паспорта громадянина Російської Федерації. Враховуючи зазначене, а також те, що ОСОБА_1 здійснив в`їзд в Україну в особистих справах 01.04.1997 поїздом, та з того часу з України не виїжджав, суд першої інстанції зробив висновок про порушення позивачем вимоги ст.4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства». Також, суд першої інстанції зазначив, що із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач до ГУ ДМС у Дніпропетровській області не звертався, статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту не отримував. При цьому, позивач вправі виїхати до будь-якої третьої країни, а не лише до Російської Федерації.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції позивач, зазначаючи про порушення судом першої інстанції норм матеріального права, оскаржив його в апеляційному порядку. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

Апеляційна скарга фактично обґрунтована тим, що країною походження ОСОБА_1 є держава Україна, також позивач на території України створив сім`ю з громадянкою України ОСОБА_2 вирішивши жити разом, без офіційної реєстрації шлюбу цивільним шлюбом. Зазначає про те, що він в статусі іноземця державний кордон України не перетинав та йому не видавалася відповідна віза, а тому не підпадає під визначену Законом категорію нелегальних мігрантів. Позивач вважає, що примусове видворення його з території України на територію держави-агресора РФ реально загрожує його життю.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та знайшло підтвердження під час апеляційного розгляду справи, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце народження смт Устинівка Устинівського району Кіровоградської області, Україна (а.с.9), прибув, разом з матір`ю до України 01.04.1997 року.

28.08.2012 року ОСОБА_1 отримав паспорт громадянина Російської Федерації типу Р код. 51№ НОМЕР_1 терміном дії до 28.08.2017 року у Генеральному консульстві Росії у Харкові (а.с.17).

Після закінчення терміну дії паспорта громадянина Російської Федерації типу Р код. 51№ НОМЕР_1 терміном дії до 28.08.2017 року, ОСОБА_1 проживає в Україні.

23.07.2021 року Центрально-Міським відділом у м. Кривому Розі ГУ ДМС у Дніпропетровській області стосовно громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 прийнято рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства № 15 (а.с.8).

Відповідно до рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця чи особи без громадянства від 23.07.2022 № 15, громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 зобов`язано не пізніше 21.08.2022 року залишити територію України.

Також позивач ознайомлений з вимогами статті 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» щодо видворення в примусовому порядку у разі ухилення від виїзду за межі України у визначений строк.

Законність та обґрунтованість вищезазначеного рішення є предметом спору переданого на вирішення суду.

Колегія суддів, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при ухваленні оскарженого рішення виходить з наступного.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з вимогами статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення.

У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частині першій цієї статті, може супроводжуватися забороною щодо подальшого в`їзду в Україну строком на три роки. Строк заборони щодо подальшого в`їзду в Україну обчислюється з дня винесення такого рішення. Порядок виконання рішення про заборону щодо подальшого в`їзду в Україну визначає Кабінет Міністрів України.

Один із примірників рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства видається іноземцю або особі без громадянства, стосовно яких воно прийнято. У рішенні зазначаються підстави його прийняття, порядок оскарження та наслідки невиконання. Форма рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства затверджується спільним наказом Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України.

Положеннями ч. 1 ст. 9 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», встановлено що іноземці та особи без громадянства в`їжджають в Україну за наявності визначеного цим Законом чи міжнародним договором України паспортного документа та одержаної у встановленому порядку візи, якщо інше не передбачено законодавством чи міжнародними договорами України.

Так, відповідно до Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України затвердженого КМУ від 15 лютого 2012 р. № 150 (далі Порядок), а саме пп. 2 п. 2 встановлено, що іноземці та особи без громадянства, які на законній підставі прибули в Україну, можуть тимчасово перебувати на її території: не більш як 90 днів протягом 180 днів у разі в`їзду іноземців, які є громадянами держав з безвізовим порядком в`їзду, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України. Порядок обчислення зазначеного строку встановлюється МВС.

Відповідно до абзаців ст. 1 Угоди між Урядом України і Урядом Російської Федерації про безвізові поїздки громадян України і Росії від 16.01.1997 року (далі-Угода), громадяни держави однієї Сторони можуть в`їжджати, виїжджати та пересуватися територією держави іншої Сторони без віз з дотриманням правил перебування, що діють в цій державі, по документах, що посвідчують особу і підтверджують громадянство, зазначених у Додатках до цієї Угоди. Громадяни держави однієї Сторони на основі взаємності звільняються від реєстрації у компетентних органах за місцем їхнього перебування на території держави іншої Сторони, якщо термін такого перебування не перевищує 90 днів з моменту в`їзду на територію держави цієї іншої Сторони, за наявності у них міграційної картки з позначкою органів прикордонного контролю, проставленої при в`їзді на територію держави перебування.

В подальшому дія зазначеної угоди припинена постановою КМУ від 17.06.2022№ 692 «Про припинення дії Угоди між Урядом України і Урядом Російської Федерації про безвізові поїздки громадян України і Російської Федерації та застосування деяких міжнародних договорів України з Російською Федерацією», відповідно до якої з 1 липня 2022 року Україна запровадила візовий режим в`їзду для громадян РФ.

Враховуючи те, що позивач в`їхав на територію України 01.04.1997 року, тобто під час дії Угоди від 16.01.1997 року, доводи ОСОБА_1 в апеляційні скарзі про те, що він не підпадає під поняття нелегальних мігрантів у зв`язку з тим, що йому не видавалася віза є безпідставними.

Суд зауважує, що мати ОСОБА_1 ОСОБА_3 23.02.2015 року оформила довідку про набуття громадянства України у ГУ ДМС України в Дніпропетровській області, на підставі якої документована Інгулецьким РС ГУ ДМС України в Дніпропетровській області паспортом громадянина України 16.04.2015 року (а.с.18).

При цьому, громадянин Російської Федерації з 28.08.2012 року ОСОБА_1 , на відміну від матері, не виявив бажання оформити набуття громадянства України та отримати паспорт громадянина України, тобто ОСОБА_1 з 2012 року проживає в Україні без документів, що надають право на проживання в Україні та по паспорту громадянина Російської Федерації, що закінчив свою дію з 29.08.2017 року, порушуючи тим самим вимоги міграційного законодавства України, що є підставою для застосування вимог статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» в частині прийняття рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства видається іноземцю або особі без громадянства.

Суд приймає до уваги те, що позивачем з 29.08.2017 року, тобто з часу закінчення строку дії паспорта громадянина Російської Федерації не звертався до органів міграційної служби із заявою про прийняття громадянства України. Питання щодо оформлення належності до громадянства України порушив лише в серпні 2022 року (а.с.19-21), тобто після прийняття відповідачем рішення 23.07.2022 року про примусове повернення іноземця до країни походження або до третьої країни іноземця або особи без громадянства. Враховуючи те, що питання щодо оформлення належності позивача до громадянства України порушено лише в серпня 2022 року, ці обставини не впливають на правильність рішення відповідача прийнятого 23.07.2022 року.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що доводи позивача відносно того, що країною походження ОСОБА_1 є держава Україна не впливають на законність та обґрунтованість рішення відповідача від 23.07.2022 року, оскільки цим рішенням встановлено факт порушення позивачем вимог міграційного законодавства України, натомість питання щодо оформлення належності ОСОБА_1 до громадянства України відповідачем має вирішуватися виключно під час розгляду заяви позивача поданої у серпні 2022 року.

При цьому, суд апеляційної інстанції вважає безпідставними посилання позивача на те, що його мати є громадянкою України та він проживає в цивільному шлюбі з громадянкою України як підстави для не застосування вимог статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», оскільки зазначені обставини не надають йому статусу громадянина України, при цьому, позивач не виявив бажання оформити набуття громадянства України та отримати паспорт громадянина України.

Доводи скаржника про те, що він не може виконати вимоги оскаржуваного рішення у строк визначений у ньому, тобто до 21.08.2022 року також є безпідставними, оскільки вимоги статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначають, що строк протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення. При цьому, як вбачається з матеріалів справи, позивачем рішення відповідача отримано 23.07.2022 року, що свідчить про реальну можливість виконання цього рішення позивачем у визначений у ньому строк.

Щодо доводів позивача про те, що після 29.08.2017 року, коли паспорт Російської Федерації перестав бути дійсним, позивач жодним чином не намагався поновити його дію, оскільки не мав наміру жити на території Російської Федерації, суд апеляційної інстанції зауважує, що закінчення дії паспорту не припиняє для особи громадянства країни, якою він виданий.

Також, суд апеляційної інстанції вважає слушним висновок суду першої інстанції про те, що позивач із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до ГУ ДМС у Дніпропетровській області не звертався, статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту не отримував, як наслідок відповідач мав усі законні підстави для прийняття рішення про примусове повернення іноземця до країни походження або до третьої країни. При цьому, як правильно зазначив суд першої інстанції, позивач вправі виїхати до будь-якої третьої країни, а не лише до Російської Федерації.

Доводи скаржника відносно того, що примусове видворення його з території України на територію держави-агресора РФ реально загрожує його життю суд апеляційної інстанції вважає безпідставними, оскільки в межах цієї справи вирішується законність та обґрунтованість прийняття відповідачем рішення про примусове повернення іноземця до країни походження або до третьої країни, а не питання його виконання в частині обрання країни до якої слід повернути ОСОБА_1 .

Відповідно до п.29 Рішення Європейського суду з прав людини від 09.12.1994 справа «Руїз Торіха проти Іспанії» суд наголошує на тому, що згідно з його установленою практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції і зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтованості рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Між тим, інші аргументи наведені позивачем в апеляційній скарзі фактично зводяться до загального, а саме порушення прав позивача на проживання на території України, проте враховуючи те, що судовим рішенням у цій справі надано необхідне та достатнє обґрунтування щодо порушення позивачем вимог міграційного законодавства України, при цьому суд дослідив усі основні питання віднесені на його розгляд, суд апеляційної інстанції вважає, що всі інші аргументи апеляційної скарги не є доречними і важливими аргументами, оскільки не спростовують висновків суду першої інстанції викладених в оскарженому рішенні.

На підставі зазначеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції під час розгляду цієї справи правильно по суті вирішив справу, при цьому судом апеляційної інстанції усунуто недоліки допущені судом першої інстанції під час розгляду цієї справи та досліджено обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись: пунктом 1 частини 1 статті 315, статтями 316, 321, 322, 327, 329 КАС України, Третій апеляційний адміністративний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 25 жовтня 2022 року у справі №216/3191/22(2-а/216/50/22) без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повне судове рішення складено 17 січня 2023 року.

Головуючий - суддя В.Є. Чередниченко

суддя О.М. Панченко

суддя С.М. Іванов