Справа № 640/18234/20
Суддя: Кобаль Михайло Іванович
Дата ухвалення: 2023-01-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2023 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Кобаля М.І.,

суддів Бужак Н.П., Костюк Л.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Науково-виробничого Товариства з обмеженою відповідальністю «Агро-Інтер» на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 січня 2022 року по справі за адміністративним позовом Науково-виробничого Товариства з обмеженою відповідальністю «Агро-Інтер» до Головного управління ДПС у Миколаївській області, як відокремленого підрозділу Державної податкової служби України про визнання протиправною бездіяльності, -

В С Т А Н О В И В:

Науково-виробниче Товариство з обмеженою відповідальністю «Агро-Інтер» (далі по тексту - позивач, НВ ТОВ «Агро-Інтер») звернулося до суду з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Миколаївській області, як відокремленого підрозділу Державної податкової служби України (далі по тексту - відповідач, ГУ ДПС у Миколаївській області) в якому просило:

- визнати протиправною бездіяльність ГУ ДПС у Миколаївській області щодо не списання безнадійного податкового боргу з орендної плати НВ ТОВ «Агро-Інтер`у розмірі 11 890,25 грн.;

- зобов`язати ГУ ДПС у Миколаївській області списати безнадійний податковий борг НВ ТОВ «Агро-Інтер» у розмірі 11890,25 грн.;

- стягнути судові витрати.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 січня 2022 року значений адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Державної податкової служби у Миколаївській області щодо не списання безнадійного податкового боргу з орендної плати Науково-виробничого Товариства з обмеженою відповідальністю «Агро-Інтер» у розмірі 11 890,25 грн.

Зобов`язано Головне управління Державної податкової служби у Миколаївській області, як відокремлений підрозділ Державної податкової служби України повторно розглянути заяву Науково-виробничого Товариства з обмеженою відповідальністю «Агро-Інтер» від 03.04.2020 №1/03-04-20 про списання безнадійного податкового боргу, з урахуванням висновків суду, викладених у даному рішенні.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Також, судом першої інстанції стягнуто на користь Науково-виробничого Товариства з обмеженою відповідальністю «Агро-Інтер» за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної податкової служби у Миколаївській області, як відокремленого підрозділу Державної податкової служби України понесені ним судові витрати, за сплату судового збору 1051,00 грн. та пов`язані з правничою допомогою у розмірі 2000,00 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог та стягнутої суми судових витрат на правничу допомогу в розмірі 2000,00 грн., позивач подав, через свого представника, апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції у зазначеній частині.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Частиною 2 статті 311 КАС України визначено, що якщо під час письмового провадження за наявними у справі матеріалами суд апеляційної інстанції дійде висновку про те, що справу необхідно розглядати у судовому засіданні, то він призначає її до апеляційного розгляду в судовому засіданні.

Колегія суддів, враховуючи обставини даної справи, а також те, що апеляційна скарга подана на рішення, перегляд якого можливий за наявними у справі матеріалами на підставі наявних у ній доказів, не вбачає підстав проведення розгляду апеляційної скарги за участю учасників справи у відкритому судовому засіданні.

В матеріалах справи достатньо письмових доказів для вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін у розгляді справи не обов`язкова.

З огляду на викладене, колегія суддів визнала можливим розглянути справу в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 2 ст. 309 КАС України у виняткових випадках апеляційний суд за клопотанням сторони та з урахуванням особливостей розгляду справи може продовжити строк розгляду справи, але не більш як на п`ятнадцять днів, про що постановляє ухвалу.

Пунктом 1 статті 6 ратифікованої Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року Конвенції про захист прав людини та основних свобод закріплено право вирішення спірного питання упродовж розумного строку.

Згідно п. 26 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень ухвалення рішення в розумні строки відповідно до статті 6 Конвенції також можна вважати важливим елементом його якості. Проте можливе виникнення суперечностей між швидкістю проведення процесу та іншими чинниками, пов`язаними з якістю, такими як право на справедливий розгляд справи, яке також гарантується статтею 6 Конвенції. Оскільки важливо забезпечувати соціальну гармонію та юридичну визначеність, то попри очевидну необхідність враховувати часовий елемент слід також зважати й на інші чинники.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про продовження строку розгляду апеляційної скарги НВ ТОВ «Агро-Інтер» на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 січня 2022 року на розумний строк.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити, а оскаржуване рішення скасувати в частині, виходячи з наступного.

Пунктом 4 ч. 1 ст. 317 КАС України передбачено, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Згідно із ч. 1 ст. 242 КАС України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ГУ ДПС у Миколаївській області прийнято та направлено на адресу НВ ТОВ «Агро-Інтер» податкову вимогу від 21.02.2020 року №2918-52 про сплату боргу у розмірі 11 890,25 грн.

Листом від 03.04.2020 №1/03-04-20 НВ ТОВ «Агро-Інтер» звернулося до ГУ ДПС у Миколаївській області, в якому повідомило про те, що борг у розмірі 11 890,25 грн. підлягає списанню як безнадійний, і позивач просить списати вказаний податковий борг з орендної плати з юридичних осіб (код класифікації доходів бюджету 18010600) у сумі 11 890,25 грн.

Також, позивачем направлено на адресу податкового органу запит від 11.05.2020 вих.№1/11-05-20, в якому останній просив повідомити результати розгляду листа від 03.04.2020 №1/03-04-20 за адресою: 01133, м. Київ, вул. Леоніда Первомайського, 11.

Листом від 01.06.2020 року №375/10/14-29-52-07 ГУ ДПС у Миколаївській області повідомило позивача про відсутність підстав у списанні НВ ТОВ «Агро-Інтер» податкового боргу з орендної плати в сумі 11 890,25 грн., оскільки у товариства є у власності об`єкти нерухомого майна, за рахунок яких можливе погашення існуючого податкового боргу. Також, відповідачем зазначено, що товариство має право звернутися до суду із позовною заявою для захисту своїх прав чи законних інтересів.

Вважаючи бездіяльність щодо несписання безнадійного податкового боргу протиправною, позивач звернувся з даним адміністративним позовом до суду першої інстанції для захисту своїх прав і законних інтересів.

Суд першої інстанції задовольняючи частково позовні вимоги дійшов висновку, що відповідачем допущено протиправну бездіяльності щодо не списання безнадійного податкового боргу з орендної плати НВ ТОВ «Агро-Інтер» у розмірі 11 890,25 грн., разом з тим, рішення керівника органу доходів та зборів прийняте не було, отже борг не може вважатись безнадійним.

Також, суд першої інстанції дійшов висновку, що в даному випадку списання безнадійного податкового боргу здійснюється керівником фіскального органу і це виключне його право визнати борг безнадійним та приймати рішення про його списання, а тому існує необхідність зобов`язати податковий орган повторно розглянути заяву НВ ТОВ «Агро-Інтер» від 03.04.2020 №1/03-04-20 про списання безнадійного податкового боргу, з урахуванням висновків суду, викладених у даному рішенні.

Колегія суддів апеляційної інстанції не погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог, оскільки він не знайшов своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи, з огляду на наступне.

У даному випадку спірним є питання про зобов`язання ГУ ДПС у Миколаївській області списати безнадійний податковий борг НВ ТОВ «Агро-Інтер» у розмірі 11890,25 грн.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до статті 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Спеціальним нормативно-правовим актом, який встановлює окремі правила та положення для регулювання відносин оподаткування та захисту прав учасників податкових відносин, у тому числі захисту порушеного права в судовому порядку, є Податковий кодекс України (далі - ПК України).

Розміри та порядок плати за використання земельних ресурсів, а також відповідальність платників та контроль за правильністю обчислення і справляння земельного податку на час виникнення обов`язку щодо сплати узгодженого податкового зобов`язання визначав Закон України «Про плату за землю» від 03.07.1992 №2535-XII (далі - Закон №2535-XII).

Частиною 1 статті 14 цього Закону визначено, що платники земельного податку, а також орендної плати за земельні ділянки державної або комунальної власності (крім громадян) самостійно обчислюють суму земельного податку та орендної плати щороку за станом на 1 січня і до 1 лютого поточного року подають відповідному органу державної податкової служби за місцезнаходженням земельної ділянки податкову декларацію на поточний рік за формою, встановленою центральним податковим органом, з розбивкою річної суми рівними частками за місяцями. Подання такої декларації звільняє від обов`язку подання щомісячних декларацій.

Згідно зі статтею 17 Закону №2535-XII податкове зобов`язання з орендної плати за землі державної та комунальної власності, визначене у податковій декларації на поточний рік, сплачується рівними частками землекористувачами земельних ділянок за місцезнаходженням земельної ділянки за базовий податковий (звітний) період, який дорівнює календарному місяцю, щомісячно протягом 30 календарних днів, наступних за останнім календарним днем звітного (податкового) місяця.

Відповідно до пункту 57.1 статті 57 Податкового кодексу України платник податків зобов`язаний самостійно сплатити суму податкового зобов`язання, зазначену у поданій ним податковій декларації, протягом 10 календарних днів, що настають за останнім днем відповідного граничного строку, передбаченого цим Кодексом для подання податкової декларації, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з пунктом 203.2 статті 203 ПК України сума податкового зобов`язання, зазначена платником податку в поданій ним податковій декларації, підлягає сплаті протягом 10 календарних днів, що настають за останнім днем відповідного граничного строку, передбаченого пунктом 203.1 цієї статті для подання податкової декларації.

Пунктом 126.1 статті 126 ПК України передбачено, що у разі якщо платник податків не сплачує узгоджену суму грошового зобов`язання протягом строків, визначених цим Кодексом, такий платник податків притягується до відповідальності у вигляді штрафу у таких розмірах:

- при затримці до 30 календарних днів включно, наступних за останнім днем строку сплати суми грошового зобов`язання, - у розмірі 10 відсотків погашеної суми податкового боргу;

- при затримці більше 30 календарних днів, наступних за останнім днем строку сплати суми грошового зобов`язання, - у розмірі 20 відсотків погашеної суми податкового боргу.

Відповідно до підпункту 14.1.175 пункту 14.1 статті 14 ПК України податковий борг - сума узгодженого грошового зобов`язання, не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, та непогашеної пені, нарахованої у порядку, визначеному цим Кодексом.

Підпунктом 14.1.39 пункту 14.1 статті 14 ПК України надано визначення грошовому зобов`язанню платника податків - сума коштів, яку платник податків повинен сплатити до відповідного бюджету як податкове зобов`язання та/або штрафну (фінансову) санкцію, що справляється з платника податків у зв`язку з порушенням ним вимог податкового законодавства та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також санкції за порушення законодавства у сфері зовнішньоекономічної діяльності.

Відповідно до пункту 54.1 статті 54 ПК України крім випадків, передбачених податковим законодавством, платник податків самостійно обчислює суму податкового та/або грошового зобов`язання та/або пені, яку зазначає у податковій (митній) декларації або уточнюючому розрахунку, що подається контролюючому органу у строки, встановлені цим Кодексом. Така сума грошового зобов`язання та/або пені вважається узгодженою.

Пунктом 114.1 статті 114 ПК України визначено, що граничні строки застосування штрафних (фінансових) санкцій (штрафів) до платників податків відповідають строкам давності для нарахування податкових зобов`язань, визначеним статтею 102 ПК України.

Отже невиконання платником податку обов`язку зі сплати узгодженого податкового зобов`язання призводить до набуття такого зобов`язанням статусу податкового боргу, процедура стягнення якого визначається законом.

Проте, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що за наявності певних обставин, визначених законодавством, податковий борг може бути визнаний безнадійним та списаний.

Правила списання безнадійного податкового боргу врегульовані статтею 101 ПК України, у відповідності до пункту 101.1 якої списанню підлягає безнадійний податковий борг, у тому числі пеня та штрафні санкції, нараховані на такий податковий борг.

У пункті 101.2 вказаної статті наведено перелік ознак, що дозволяють відрізнити податковий борг від безнадійного податкового боргу.

Так, під терміном «безнадійний» розуміється, окрім іншого, податковий борг платника податків, стосовно якого минув строк давності, встановлений цим Кодексом (підпункт 101.2.3 пункту 101.2 статті 101 ПК України).

Відповідно до пункту 101.5 статті 101 ПК України контролюючі органи щокварталу здійснюють списання безнадійного податкового боргу. Порядок такого списання встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику.

Строки давності та їх застосування визначені у статті 102 ПК України.

Згідно з пунктом 102.1 статті 102 ПК України контролюючий орган, крім випадків, визначених пунктом 102.2 цієї статті, має право самостійно визначити суму грошових зобов`язань платника податків у випадках, визначених цим Кодексом, не пізніше закінчення 1095 дня (2555 дня у разі проведення перевірки контрольованої операції відповідно до статті 39 цього Кодексу), що настає за останнім днем граничного строку подання податкової декларації, звіту про використання доходів (прибутків) неприбуткової організації, визначеної пунктом 133.4 статті 133 цього Кодексу, та/або граничного строку сплати грошових зобов`язань, нарахованих контролюючим органом, а якщо така податкова декларація була надана пізніше, - за днем її фактичного подання. Якщо протягом зазначеного строку контролюючий орган не визначає суму грошових зобов`язань, платник податків вважається вільним від такого грошового зобов`язання, а спір стосовно такої декларації та/або податкового повідомлення не підлягає розгляду в адміністративному або судовому порядку.

У разі подання платником податку уточнюючого розрахунку до податкової декларації контролюючий орган має право визначити суму податкових зобов`язань за такою податковою декларацією протягом 1095 днів з дня подання уточнюючого розрахунку.

Відповідно до пункту 102.4 статті 102 ПК України, - у разі якщо грошове зобов`язання нараховане контролюючим органом до закінчення строку давності, визначеного у пункті 102.1 цієї статті, податковий борг, що виник у зв`язку з відмовою у самостійному погашенні такого грошового зобов`язання, може бути стягнутий протягом наступних 1095 календарних днів з дня виникнення податкового боргу. Якщо платіж стягується за рішенням суду, строки стягнення встановлюються до повного погашення такого платежу або визначення боргу безнадійним.

Аналізуючи зазначені норми закону, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що за кожним податком та збором у платника податку виникає безумовний податковий обов`язок сплатити суму такого податку чи збору в порядку і строки, визначені законом. Виконанням податкового обов`язку визнається сплата в повному обсязі платником відповідних сум податкових зобов`язань у встановлений податковим законодавством строк. У разі виникнення у платника податку податкового боргу платник зобов`язаний його сплатити, а у разі несплати - податковий обов`язок не є виконаним.

У такому разі контролюючий орган здійснює за платника податків і на користь держави заходи щодо погашення податкового боргу такого платника податків шляхом стягнення коштів, які перебувають у його власності, а в разі їх недостатності - шляхом продажу майна такого платника податків, яке перебуває у податковій заставі (пункт 95.1 статті 95 ПК України).

При цьому, стягнення коштів контролюючий орган має право ініціювати тільки в межах 1095 календарних днів з дня виникнення податкового боргу. Податковий борг платника податків, стосовно якого минув цей строк давності, не може бути ініційований контролюючим органом до стягнення, оскільки безумовно вважається безнадійним.

Механізм списання безнадійного податкового боргу визначено Порядком списання безнадійного податкового боргу платників податків, затвердженого Наказом Міністерства доходів і зборів України № 577 від 10 жовтня 2013 року, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 31 жовтня 2013 року за № 1844/24376 (далі - Порядок № 577).

Згідно пункту 2.1 зазначеного Порядку № 577, під терміном «безнадійний податковий борг» слід розуміти:

1) податковий борг платника податків, визнаного в установленому порядку банкрутом, вимоги щодо якого не були задоволені у зв`язку з недостатністю майна банкрута;

2) податковий борг фізичної особи, яка: визнана в судовому порядку недієздатною, безвісно відсутньою або оголошена померлою, у разі недостатності майна, на яке може бути звернуто стягнення згідно із законом; або померла, у разі недостатності майна, на яке може бути звернуто стягнення згідно із законом; або понад 720 днів перебуває у розшуку;

3) податковий борг платника податків, стосовно якого минув строк давності, встановлений статтею 102 Податкового кодексу України;

4) податковий борг платника податків, що виник унаслідок обставин непереборної сили (форс-мажорних обставин).

На виконання пунктів 4.1, 4.2, 4.3, 4.4, 4.5 Порядку № 577 списання безнадійного податкового боргу платників податків у випадках, передбачених підпунктом 4 пункту 2.1 Порядку (виникнення податкового боргу внаслідок форс-мажорних обставин), платник податків звертається до органу доходів і зборів за місцем обліку безнадійного податкового боргу та/або за місцем обліку такого платника з письмовою заявою, в якій зазначаються суми податків та зборів, що підлягають списанню. До заяви обов`язково додаються документи, які підтверджують, що податковий борг вважається безнадійним.

За результатами розгляду документів, наданих платником податків, керівник (його заступник) органу доходів і зборів за наявності підстав приймає рішення про списання безнадійного податкового боргу, яке оформляється на бланку за формою згідно з додатком 1 до цього Порядку.

У інших випадках, передбачених підпунктами 1, 2, 3, 5 пункту 2.1 розділу II цього Порядку № 577 (в тому числі відносно податкового боргу по якому минув строк позовної давності), орган доходів і зборів здійснює процедури щодо проведення списання безнадійного податкового боргу відповідно до вимог пункту 4.2 цього розділу.

Структурний підрозділ органу доходів і зборів, до функцій якого належить списання безнадійного податкового боргу, здійснює таке списання щокварталу протягом двадцяти календарних днів, наступних за останнім днем граничного строку, передбаченого для подання податкової декларації (розрахунку) за звітний (податковий) квартал. Рішення про списання безнадійного податкового боргу вноситься до інформаційної системи не пізніше наступного робочого дня після підписання такого рішення.

Таким чином, зі змісту вищенаведених норм Порядку № 577 вбачається, що списання безнадійного податкового боргу, яким є податковий борг платника податків, стосовно якого минув строк давності у 1095 днів, здійснюється контролюючим органом самостійно на підставі даних автоматизованої інформаційної системи станом на день виникнення безнадійного податкового боргу, або за даними довідки відповідного контролюючого органу про наявність безнадійного податкового боргу на день виникнення безнадійного податкового боргу.

При цьому, звернення платника податків про списання безнадійного податкового боргу є обов`язковим лише у випадку, якщо такий податковий борг виник внаслідок непереборної сили (форс-мажорних обставин), як це встановлено нормою пункту 4.1 Порядку № 577. В інших випадках, передбачених пунктом 101.2 статті 101 ПК України, пунктом 2.1 розділу ІІ Порядку № 577, розгляд питання про списання безнадійного податкового боргу ініціюється контролюючими органами щоквартально та проводиться автоматично, без участі платника податків.

Як вбачається з матеріалів справи, станом на день звернення до суду за НВ ТОВ «Агро-Інтер» рахується податковий борг з земельного податку у розмірі 11 890,25 грн.

З наданої ГУ ДПС у Миколаївській області відповіді на копії виписки по операціями щодо сплати податку НВ ТОВ «Агро-Інтер» вбачається, що податковий борг з орендної плати з юридичних осіб в сумі 11 890,25 грн. виник 30.09.2015 року, тобто понад 1095 днів.

Зазначене підтверджується ГУ ДПС у Миколаївській області у листі від 01.06.2020 року №375/10/14-29-52-07 (а.с.20-22).

Враховуючи зазначене, колегія суддів апеляційної інстанції доходить висновку, що заборгованість позивача, яка була зафіксована станом на 30.09.2015 року у розмірі 11 890,25 грн. визначається як безнадійний податковий борг, оскільки позивач добровільно не сплатив самостійно визначені податкові зобов`язання, а самим податковим органом протягом 1095 днів не вживались заходи щодо примусового стягнення зазначеного податкового боргу.

З урахуванням наведеного, податковий борг у відповідності до положень Податкового кодексу України визнається безнадійним, а тому у контролюючого органу - ГУ ДПС у Миколаївській області не було правових підстав для відмови у задоволенні заяви позивача від 03.04.2020 №1/03-04-20 про списання безнадійного податкового боргу,

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що законодавством чітко визначено при наявності яких умов податковий орган повинен прийняти рішення про визнання заборгованості безнадійною і її списання. При цьому, законодавством передбачено, що податковий орган перевіряє наявність цих умов і за їх наявності приймає відповідне рішення про списання боргу.

З огляду на викладене та колегія суддів апеляційної інстанції доходить висновку, що позовні вимоги в частині зобов`язання ГУ ДПС у Миколаївській області списати безнадійний податковий борг НВ ТОВ «Агро-Інтер» у розмірі 11 890,25 грн. є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Подібна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 08.04.2021 року по справі № 812/1541/16.

Правовими положеннями ч.5 ст. 242 КАС України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Щодо вимог позивача стягнути на його користь судові витрати на правничу допомогу в розмірі 5000,00 грн., колегія суддів апеляційної інстанції зазначає наступне.

Як встановлено судом на підтвердження наявності у НВ ТОВ «Агро-Інтер» витрат на професійну правничу допомогу, представником позивача надано копії таких документів:

- копія Договору по надання правової допомоги від 31.07.2020 №10;

- копія додатку від 31.07.2020 №1 до Договору про надання правової допомоги від 31.07.2020 №10.

Як вбачається з пункту 5 Договору по надання правової допомоги від 31.07.2020 №10, укладеного між адвокатом Васюком М.М. та НВ ТОВ «Агро-Інтер», плата за надані адвокатом послуги за цим Договором встановлюється відповідно до виставлених останнім актів наданих послуг згідно переліку послуг, зазначених у додатках, що є невід`ємною частиною даного Договору.

Відповідно до Додатку №1 до Договору про надання правової допомоги від 31.07.2020 №10 розмір гонорару адвоката за надання послуг згідно з цим Договором є фіксованим та складає 5000,00 грн., сплачується клієнтом в порядку п. 5.2., 5.3 Договору.

Послуги, які адвокат надає клієнтові за цим Договором (перелік не є вичерпним):

- юридичний аналіз документів, які надані клієнтом та формування правової позиції;

- підготовка та подання адміністративного позову;

- підготовка процесуальних документів в ході розгляду справи (заяв, клопотань, відповідь на відзив, заперечення, письмових пояснень тощо);

- отримання інформації у суді щодо руху справи та ознайомлення з матеріалами справи;

- надання клієнту інформації щодо руху справи;

- надання клієнтові усних консультацій з приводу вчинених процесуальних дій в рамках справи;

- участь в судових засіданнях у справі;

- інше.

Під час розгляду справи від відповідача - ГУ ДПС у Миколаївській області надійшли заперечення проти задоволення вказано заяви, в обґрунтування чого зазначено, що позов було розглянуто у спрощеному позовному провадженні, у зв`язку з незначною складністю цієї категорії справи, а також, зазначено, що позивачем не надано доказів сплати послуг адвоката (платіжного доручення).

Приймаючи рішення про часткове задоволення вищезазначеної заяви позивача, суд першої інстанції виходив з того, що НВ ТОВ «Агро-Інтер» надано належні докази про наявність витрат на професійну правничу допомогу під час розгляду справи в суді першої інстанції, проте завищено їх розмір, з огляду на що, стягненню підлягають витрати на правничу допомогу в розмірі 2 000 грн.

Колегія суддів апеляційної інстанції не погоджується з висновком суду першої інстанції в цій частині, оскільки він не знайшов своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи, з огляду на наступне.

Так, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 252 КАС України, суд, що ухвалив судове рішення, може за заявою учасника справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

У відповідності до змісту вказаної статті, додаткове судове рішення є засобом усунення неповноти судового рішення, внаслідок якої залишилися невирішеними певні вимоги особи, яка бере участь у справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно ч.1 ст.139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до ч.7 ст.139 КАС України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Як зазначив представник позивача, що під час розгляду справи у суді першої інстанції, НВ ТОВ «Агро-Інтер» понесено витрати на професійну правову допомогу в розмірі 5000,00 грн.

За змістом частини 3 статті 134 КАС України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, серед іншого, складає гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, які визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно з пунктами 6, 7 статті 134 КАС України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

З аналізу положень статті 134 КАС України вбачається, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі - сторона, яка хоче компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо неспівмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором. При цьому, такі надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі.

Тобто, питання розподілу судових витрат пов`язане із суддівським розсудом (дискреційні повноваження).

Принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката запроваджено у частині п`ятій статті 134 КАС України.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина 5 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України).

При цьому розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт, здійснених адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті першої Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Статтею 19 цього ж Закону визначено такі види адвокатської діяльності, як: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Отже, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо, а договір про надання правової допомоги укладається на такі види адвокатської діяльності як захист, представництво та інші види адвокатської діяльності.

Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Згідно із правовою позицією Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду, висловленої у постанові від 15 травня 2018 року по справі №821/1594/17, належним доказом для відшкодування витрат на правову допомогу є документи у яких конкретизовано справу, по якій таку допомогу надано.

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009, передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Таким чином, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті ж самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції.

Так, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «East/West Alliance Limited» проти України», оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10% від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «Ботацці проти Італії» (Bottazzi v. Italy), № 34884/97).

У пункті 269 Рішення у цієї справи Суд зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (див. вищезазначене рішення щодо справедливої сатисфакції у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece), п. 55 з подальшими посиланнями).

Дослідивши матеріали справи та вказані вимоги НВ ТОВ «Агро-Інтер» щодо стягнення на користь позивача судових витрат, а саме: витрат на професійну правову допомогу в розмірі 5000 грн., які частково задоволено судом першої інстанції, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що вони є обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі.

Отже, колегія суддів апеляційної інстанції доходить висновку, що судом першої інстанції помилково стягнуто частково витрати на правничу допомогу в розмірі 2000,00 грн. на користь НВ ТОВ «Агро-Інтер», адже, податковим органом не доведено належними доказами неспівмірність та завищення їх позивачем.

При задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа (ч.1 ст. 139 КАС України).

Отже, у даному випадку, суд апеляційної інстанції зазначає, що відшкодування витрат на професійну правову допомогу в розмірі 5 000 грн. на користь НВ ТОВ «Агро-Інтер» має відбуватися з відповідача, який є суб`єктом владних повноважень, в розмірі 5000,00 грн.

Як зазначено в п. 4.1 Рішення Конституційного суду України від 02.11.2004 р. N 15-рп/2004 суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує захист гарантованих Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визначив окремі ознаки принципу верховенства права у розбудові національних систем правосуддя та здійсненні судочинства, яких мають дотримуватись держави - члени Ради Європи, що підписали Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги правову позицію Європейського суду з прав людини, яка викладена в справі «Пономарьов проти України» (пункт 40 мотивувальної частини рішення від 3 квітня 2008 року), в якому Суд наголосив, що «право на справедливий судовий розгляд», яке гарантовано п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, має розумітися у світлі преамбули Конвенції, у відповідній частині якої зазначено, що верховенство права є спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду.

У справі «Сокуренко і Стригун проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що «стаття 6 Конвенції не зобов`язує держав - учасників Конвенції створювати апеляційні чи касаційні суди. Однак там, де такі суди існують, необхідно дотримуватись гарантій, визначених у статті 6» (пункт 22 мотивувальної частини рішення від 20 липня 2006 року).

Отже, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що даний адміністративний позов підлягає задоволенню в повному обсязі, відповідно апеляційна скарга також підлягає задоволенню в повному обсязі.

Як зазначено у постанові Верховного Суду від 26.06.2018 року №127/3429/16-ц, Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», §58, рішення від 10.02.2010 року).

Колегія суддів апеляційної інстанції доходить до висновку, що інші доводи апелянта не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, а тому судом до уваги не приймаються.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Аналіз наведених правових положень та вищезазначених обставин справи дає підстави колегії суддів апеляційної інстанції для висновку, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в частині зобов`язання ГУ ДПС у Миколаївській області списати безнадійний податковий борг НВ ТОВ «Агро-Інтер» у розмірі 11890,25 грн. та стягнення на користь позивача понесених судових витрат на правничу допомогу в розмірі 5000,00 грн., а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в цій частині з ухваленням нового рішення в оскаржувані частині та задоволення зазначених позовних вимог в повному обсязі.

З огляду на часткове задоволення вимог позивача та стягнення на його користь частини судових витрат на правничу допомогу в розмірі 2000,00 грн., суд апеляційної інстанції доходить висновку, що існує необхідність додатково стягнути на користь НВ ТОВ «Агро-Інтер» частину понесених судових витрат на правничу допомогу (під час розгляду справи в суді першої інстанції) в розмірі 3000, 00 грн. під час ухвалення даної постанови.

Згідно із ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ч. 1 ст. 257 КАС України за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.

Так, згідно ч. 1 ст. 260 КАС України питання про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі.

Згідно з п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності.

Керуючись ст.ст. 242, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, Шостий апеляційний адміністративний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Науково-виробничого Товариства з обмеженою відповідальністю «Агро-Інтер» задовольнити повністю.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 січня 2022 року скасувати в частині відмови в задоволенні позовних вимог про зобов`язання Головного управління Державної податкової служби у Миколаївській області, як відокремленого підрозділу Державної податкової служби України списати безнадійний податковий борг Науково-виробничого Товариства з обмеженою відповідальністю «Агро-Інтер» у розмірі 11890,25 грн. та прийняти нове рішення в цій частині, яким вказані позовні вимоги - задовольнити.

Зобов`язати Головне управління Державної податкової служби у Миколаївській області, як відокремлений підрозділ Державної податкової служби України (54001, м. Миколаїв, вул. Лягіна, буд. 6 ) списати безнадійний податковий борг Науково-виробничого Товариства з обмеженою відповідальністю «Агро-Інтер» (01133, м. Київ, вул. Л. Первомайського, 11, ) у розмірі 11 890,25 грн. (одинадцять тисяч вісімсот дев`яносто грн.25 коп.).

Стягнути на користь Науково-виробничого Товариства з обмеженою відповідальністю «Агро-Інтер» (01133, м. Київ, вул. Л. Первомайського, 11, ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної податкової служби у Миколаївській області, як відокремленого підрозділу Державної податкової служби України (54001, м. Миколаїв, вул. Лягіна, 6, ) понесені ним витрати, пов`язані з правничою допомогою у розмірі 3000,00 грн. (три тисячі гривень).

В іншій частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 січня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя: М.І. Кобаль

Н.П. Бужак

Л.О. Костюк

Повний текст виготовлено 17.01.2023 року