Справа № 320/4155/22
Суддя: Грибан Інна Олександрівна
Дата ухвалення: 2023-01-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 320/4155/22 Суддя (судді) першої інстанції: Григорович П.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2023 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів :

головуючий суддя Грибан І.О.

судді: Ключкович В.Ю.

Парінов А.Б.

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 01 вересня 2022 року про повернення позовної заяви у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними, -

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив суд:

- визнати протиправною бездіяльність командира військової частини НОМЕР_1 у відмові ОСОБА_1 в задоволенні законних вимог щодо скасування наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 16.12.2016 № 586 «Про встановлення осіб, винних у незаконному відстороненні від виконання обов`язків за посадою начальника загону воєнізованої охорони працівника ЗСУ ОСОБА_2 »;

- визнати протиправною бездіяльність командира військової частини НОМЕР_1 у відмові ОСОБА_1 в задоволенні законних вимог щодо скасування та наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 16.01.2017 № 6 «Про результати розслідування щодо встановлення осіб, винних у незаконному відстороненні від виконання обов`язків за посадою працівника ЗСУ ОСОБА_2 , притягнення їх до відповідальності»;

- зобов`язати командира військової частини НОМЕР_1 скасувати наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 16.12.2016 № 586 «Про встановлення осіб, винних у незаконному відстороненні від виконання обов`язків за посадою начальника загону воєнізованої охорони працівника ЗСУ ОСОБА_2 »;

- зобов`язати командира військової частини НОМЕР_1 скасувати наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 16.01.2017 № 6 «Про результати розслідування щодо встановлення осіб, винних у незаконному відстороненні від виконання обов`язків за посадою працівника ЗСУ ОСОБА_2 , та притягнення їх до відповідальності».

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 01 вересня 2022 року позовну заяву повернуто.

Не погоджуючись з даним судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, у якій просить його скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. В апеляційній скарзі вказано про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення питання.

За приписами ч. 2 ст. 312 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції, зазначені в пунктах 3, 5-7, 11, 14, 26 частини першої статті 294 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження).

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 05 грудня 2022 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 01 вересня 2022 року про повернення позовної заяви та на підставі ч. 2 ст. 312 КАС України призначено справу до апеляційного розгляду у порядку письмового провадження.

Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін та зазначає про безпідставність доводів, викладених в апеляційній скарзі.

17 січня 2023 року до суду апеляційної інстанції від відповідача надійшло клопотання про розгляд справи за участі представника апелянта.

Розглянувши доводи такого клопотання, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для його задоволення, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 312 КАС України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції, зазначені в пунктах 3, 6, 7, 11, 14, 26 частини першої статті 294 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження).

З урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути такі апеляційні скарги у судовому засіданні з повідомленням учасників справи.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 294 КАС України окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо повернення заяви позивачеві (заявникові).

Апелянтом у клопотанні не зазначено жодних підстав для розгляду справи у відкритому судовому засіданні за участю сторін або їх представників, у зв`язку з чим, суд не вбачає підстав для задоволення клопотання апелянта про розгляд справи за його участі (його представника).

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваної ухвали, колегія суддів виходить з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 липня 2022 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху як таку, що не відповідає положенням ст.ст.160, 161 Кодексу адміністративного судочинства України.

Позивачу запропоновано усунути виявлені недоліки шляхом подання до суду документа про сплату судового збору, заяви про поновлення строку звернення до суду та уточнену позовну заяву, складену відповідно до вимог пункту 9 частини п`ятої статті 160 КАС України, в якій навести обґрунтування, яким чином оскаржуваний Наказ №6 від 16.01.2017 (пп.2-5) порушує права та інтереси позивача.

На виконання вимог ухвали, позивачем 29.08.2022 року направлено до суду заяву про поновлення строку, в якій позивач звернув увагу на те, що ознайомився із оскаржуваними наказами №568 від 16.12.2016 та №6 від 16.01.2017 лише 26.04.2022, після отримання відповіді відповідача щодо відсутності підстав для скасування оскаржуваних наказів. Також, позивачем було подано до суду першої інстанції уточнену позовну заяву.

Повертаючи позовну заяву суд першої інстанції виходив з того, що недоліки, визначені в ухвалі Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 липня 2022 року щодо строку звернення до адміністративного суду позивачем не усунуто. Наразі, визнаючи неповажними причини пропуску строку суд першої інстанції вказав, що місячний строк звернення до адміністративного суду слід обраховувати саме з дати ознайомлення із оскаржуваними наказами - 17.12.2021, а не з дати отримання відповіді відповідача щодо відсутності підстав для скасування оскаржуваних наказів - 26.04.2022.

Крім того, суд першої інстанції звернув увагу на те, що позивачем не надано обґрунтування відносно того, яким чином пункти 2-5 Наказу №6 від 16.01.2017 порушують права, свободи, інтереси позивача.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси (частина перша статті 5 КАС України).

Згідно з п. 5 частини першої ст. 171 КАС України суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи: позов подано у строк, установлений законом (якщо позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними).

У силу вимог частини першої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Частиною третьої цієї ж статті обумовлено, що для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Так, частиною п`ятою статті 122 КАС України встановлено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що приписами чинного законодавства визначено спеціальний місячний строк звернення до суду, недотримання якого є підставою для повернення позовної заяви.

Наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду встановлені статтею 123 Кодексу адміністративного судочинства України.

За правилами частини першої статті 123 КАС України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому, протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

Таким чином, дотримання строків на подання позовної заяви є однією з умов дисциплінування учасників судового процесу. У випадку ж пропуску строку, підставами для його поновлення є лише наявність поважних причин.

Поважними причинами пропуску строку звернення до суду із позовом визнаються лише ті обставини, які були об`єктивно непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

Згідно правової позиції Верховного Суду у постановах від 26.06.2018 у справі №473/653/17, від 18.01.2019 року в справі № 576/1434/17, при вирішенні питання щодо поважності причин пропуску строку звернення до суду, суд повинен звертати увагу на усі доводи позивача; на тривалість строку, який пропущено; на поведінку позивача протягом цього строку; на дії, які він вчиняв, і чи пов`язані вони з готуванням до звернення до суду та оцінювати їх в сукупності. Суди повинні гарантувати доступ до правосуддя особам, які вважають, що їх право порушене, і діяли добросовісно, але пропустили строк звернення до суду з поважних причин.

Практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

Визначені процесуальним законом строки, про які зазначено вище, це той орієнтовний період часу, протягом якого позивач мав би проявити інтерес стосовно свого позову, якщо він дійсно зацікавлений у тому, щоб провадження у справі було відкрито, а його спір вирішено. Строк звернення до суду для такої категорії спорів доволі стислий - один місяць, і якщо зважити на характер спірних правовідносин, встановлений строк з одного боку має на меті дисциплінувати позивача, який, якщо він справді зацікавлений у відновленні своїх порушених прав, повинен якомога швидше реалізувати своє право на захист, з іншого боку - є своєрідним бар`єром, який повинен запобігати зловживанню правами і сприяти правовій визначеності правовідносин, які виникають у зв`язку з проходженням публічної служби.

З матеріалів справи судом першої інстанції встановлено, що позивачем заявлено позовні вимоги про визнання протиправною бездіяльності відповідача у відмові в задоволенні вимог щодо скасування наказів №568 від 16.12.2016 та №6 від 16.01.2017 та зобов`язання відповідача скасувати вказані накази.

Як свідчать матеріали справи, звертаючись до суду з даною позовною заявою 05 травня 2022 року позивач вказує, що ознайомився із оскаржуваними наказами №568 від 16.12.2016 та №6 від 16.01.2017 лише 26.04.2022, отримавши відповідь відповідача щодо відсутності підстав для скасування оскаржуваних наказів.

При цьому, судом першої інстанції звернуто увагу на те, що строк звернення до адміністративного суду слід обраховувати саме з дати ознайомлення із оскаржуваними наказами а саме: - 17.12.2021, оскільки листом від 17.12.2021 №4823 командування військової частини НОМЕР_1 позивача було повідомлено про зміст наказів командира військової частини НОМЕР_1 .

Відповідно, у своїй заяві про поновлення строку на звернення до адміністративного суду від 29.08.2022 ОСОБА_1 підтвердив, що зі змістом наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 16.01.2017 №6 ознайомився після отримання відповіді від командування військової частини НОМЕР_1 від 17.12.2021 №4823.

Таким чином, при складанні заяви про скасування зазначених наказів позивач був обізнаний щодо дати, номеру та змісту оскаржуваних наказів.

Відтак, наявність звернення позивача та отримання відповіді від 26.04.2022 № 888/1034 не спростовує того, що перебіг строку звернення до суду розпочався 17.12.2021.

Таким чином, посилання позивача на те, що перебіг, визначеного судом строку звернення до суду слід відраховувати лише з 26 квітня 2022 року є помилковим.

Вказане не може бути поважною причиною пропуску строку, оскільки будь-які об`єктивні чи суб`єктивні обставини не могли позбавити його можливості звернутися до суду за захистом порушеного права в межах строку, встановленого частиною п`ятою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України.

Згідно з позицією Верховного Суду, викладеної у постанові від 16.10.2020 у справі №640/18439/19 та від 19.01.2021 у справі №440/4686/1, вирішення питання щодо дотримання позивачем строку звернення до суду з адміністративним позовом не ставиться в залежність від порядку отримання наказів, а вирішується з огляду на факт, коли він дізнався або повинен був дізнатись про порушення такого права.

Відтак, колегія суддів вважає, що отримання позивачем відповіді від 26.04.2022 №888/1034 щодо відсутності підстав для скасування наказів командира військової частини НОМЕР_1 від 16.12.2016 №586 та від 16.01.2017 №6 на його запит не змінює момент, з якого позивач повинен був дізнатись про порушення своїх прав, а свідчить лише про час, коли позивач почав вчиняти дії щодо реалізації свого права і ця дата не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду в даному випадку.

Отже, встановлені судом обставини свідчать про те, що позивач знав про порушення своїх прав, свобод та інтересів та мав можливість вжити своєчасних заходів щодо їх захисту в межах встановленого КАС України строку звернення до адміністративного суду, але не скористався такою можливістю.

Щодо доводів апелянта про те, що судом першої інстанції не надано оцінки довідці від 29.08.2022 №116/10/17622 щодо залучення позивача з часу введення в Україні воєнного стану, на підставі Указу Президента України від 24.02.2022 №64/2022, колегія суддів зазначає, що кінцевий строк для подання позовної заяви до суду першої інстанції не припадав на час дії в Україні воєнного стану.

Слід також звернути увагу, що позивачем не наведено обставин, які б давали підстави для висновку про наявність об`єктивних, тобто таких, що не залежали від його волі, обставин, які б зумовили поважність пропуску встановленого процесуальним законом строку звернення до суду у цій категорії спорів.

Колегія суддів враховує, що у своєму рішенні у справі «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року Європейський суд з прав людини у п. 41 зазначив, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є обмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata.

Водночас, навіть наявність об`єктивних та непереборних обставин, що обумовлюють поважність причин пропуску строку звернення до суду, не може розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення пропущеного строку (справа «Олександр Шевченко проти України», п. 27), оскільки у випадку, якщо минув значний проміжок часу з моменту закінчення пропущеного строку, відновлення попереднього становища учасників справи буде значно ускладнено та може призвести до порушення прав та інтересів інших осіб.

Крім того, чітко визначені та однакові для всіх учасників справи строки звернення до суду, а також строки для подання позовної заяви, здійснення інших процесуальних дій є гарантією забезпечення рівності сторін та інших учасників справи.

Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справа «Стаббігс на інші проти Великобританії», справа «Девеер проти Бельгії»).

Також, Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях наполягає на тому, що процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання. Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (рішення Європейського суду у справі «Перез де Рада Каванілес проти Іспанії» від 28.10.1998, заява № 28090/95, пункт 45). Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

У рішенні «Міраґаль Есколано та інші проти Іспанії» Європейський суд встановив, що строки позовної давності, яких заявники мають дотримуватися при поданні скарг, спрямовані на те, щоб забезпечити належне здійснення правосуддя і дотримання принципів правової певності. Сторонам у провадженні слід очікувати, що ці норми будуть застосовними (рішення від 25.01.2000, пункт 33).

Зважаючи на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для повернення позовної заяви.

Відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.

Інші доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на висновки суду першої інстанції, викладені в оскаржуваному рішенні.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, і доводи апелянта, викладені у скарзі, не свідчать про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, які могли б призвести до неправильного вирішення справи.

За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242, 250, 294, 308, 312, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 01 вересня 2022 року про повернення позовної заяви залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328, 329 КАС України.

Головуючий суддя І.О. Грибан

Судді: В.Ю. Ключкович

А.Б. Парінов

(повний текст постанови складено 18.01.2023р.)