Справа № 640/25834/20
Суддя: Костюк Любов Олександрівна
Дата ухвалення: 2023-01-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 січня 2023 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Костюк Л.О.;

суддів: Бужак Н.П., Кобаля М.І.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - Яроша Ярослава Сергійовича на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 серпня 2022 року (розглянута спрощеного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), м. Київ, дата складання повного тексту рішення - відсутня) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2020 року, ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся з позовом до Міністерства юстиції України (далі - відповідач) та просить суд: визнати протиправною бездіяльність Міністерства юстиції України щодо неналежного розгляду запиту на отримання публічної інформації ОСОБА_1 від 18 жовтня 2020 року та зобов`язати Міністерство юстиції України надати інформацію:

- Чи зареєстрована в Україні юридична особа «Кабінет Міністрів України» ();

- Який орган є держателем реєстраційної справи юридичної особи «Кабінет Міністрів України» ();

- Причини відсутності інформації про юридичну особу «Кабінет Міністрів України» () в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 18 жовтня 2020 року позивачем через електронний ресурс «ДОСТУП ДО ПРАВДИ» було надіслано запит на отримання публічної інформації до Міністерства юстиції України, який було зареєстровано 19 жовтня 2020 року № ПІ- Б-3827, з метою отримання відомостей щодо відсутності інформації про юридичну особу «Кабінет Міністрів України» () в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Листом від 20 жовтня 2020 року № 46742/ПТ-Б3827/19.2.3 відповідачем відмовлено у наданні запитуваної інформації та зазначено, що питання, порушені у запиті, не є предметом правового регулювання Закону України «Про доступ до публічної інформації», а потребують надання роз`яснень порядку отримання відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань. Позивач вважає, що відповідачем безпідставно відмовлено у наданні запитуваної публічної інформації, чим допущено протиправну бездіяльність, що є підставами для зобов`язання до вчинення дій.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 серпня 2022 року відмовлено у задоволенні адміністративного позову.

Не погоджуючись з зазначеним судовим рішенням, представником позивача подано апеляційну скаргу, в якій просять скасувати рішення суду першої інстанції як таке, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, та прийняти нове, яким позов задоволити.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження, як це передбачено ст. 311 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню та погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог, з огляду на наступне.

Як встановлено судом першої інстанції, що 18 жовтня 2020 року позивачем через електронний ресурс «ДОСТУП ДО ПРАВДИ» було надіслано запит на отримання публічної інформації до Міністерства юстиції України, який було зареєстровано 19 жовтня 2020 року № ПІ- Б-3827.

Вказаний запит було направлено з метою отримання відомостей щодо відсутності інформації про юридичну особу «Кабінет Міністрів України» () в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (копія Витягу з відсутністю даних - додається).

Зокрема, у запиті позивач просив: - надати інформацію чи зареєстрована в Україні юридична особа «Кабінет Міністрів України» (); - надати інформацію про орган, який є держателем реєстраційної справи юридичної особи «Кабінет Міністрів України» (); - надати інформацію про причини відсутності інформації про юридичну особу «Кабінет міністрів України» () в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Листом № 46742/ПТ-Б3827/19.2.3 від 20 жовтня 2020 року відповідачем відмовлено у наданні запитуваної позивачем інформації та зазначено, що питання, порушені у запиті, не є предметом правового регулювання Закону України «Про доступ до публічної інформації», а потребують надання роз`яснень порядку отримання відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань (копія - додається).

Позивач вважає, що із змісту відповіді від 20 жовтня 2020 року чітко вбачається, що відповідачем безпідставно не розглянуто його запит на отримання публічної інформації по суті та, порушено положення Закону України «Про доступ до публічної інформації», необґрунтовано відмовив у наданні запитуваної інформації.

Відповідач своїм загальним посиланням на Закон України «Про звернення громадян», намагається перевести взаємовідносини по виконанню запиту на публічну інформацію виключно у площину законодавства яким регламентовано порядок опрацювання та надання відповідей на звернення громадян, що передбачає інший порядок та строки розгляду.

Бездіяльність відповідача суперечить нормам діючого законодавства.

Відповідач у своєму листі (відповіді) здійснив підміну понять, вказуючи на те, що запитувана інформація потребує надання роз`яснень щодо порядку отримання відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань. Насправді, питань щодо порядку отримання відомостей із вказаного реєстру у запиті на публічну інформацію не ставилось. Міністерству юстиції України були поставлені чіткі питання та в межах того обсягу інформації, розпорядником якої він є, а саме щодо: факту реєстрації Кабінету Міністрів України, як юридичної особи; надання інформацію про орган, який є держателем реєстраційної справи юридичної особи «Кабінет Міністрів України»; надання відповіді на вказані не потребує здійснення жодних роз`яснень.

Третє питання у запиті було поставлено у зв`язку із тим, що в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, відсутня інформація про юридичну особу «Кабінет Міністрів України». В свою чергу, відповідно до пункту 83-19 Положення про Міністерство юстиції України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 2 липня 2014 року № 228 - Міністерство юстиції України забезпечує створення, ведення та функціонування Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Таким чином, відповідачем безпідставно відмовлено у наданні запитуваної публічної інформації, а посилання на те, що відповідно до Положення про Міністерство юстиції України орган не наділений повноваженнями щодо надання інформації про юридичних осіб з ЄДР є необґрунтованими та нелогічними, оскільки саме він є єдиними держателем реєстру та забезпечує його створення, ведення і функціонування.

Окрім того, надана 20 жовтня 2020 року Міністерством юстиції України відповідь порушує право позивача одержувати і передавати інформацію, передбачене статтею 10 Конвенції з прав людини і основоположних свобод.

Крім того, посилання відповідача у відповіді від 20 жовтня 2020 року на необхідність отримання позивачем платного витягу є дискримінацією щодо позивача за ознаками майнового стану.

Окрім того, отриманий позивачем платний витяг не містить запитуваної інформації, про що було відомо відповідачу.

Вказані обставини, на думку позивача, є підставами для задоволення позовних вимог.

Надаючи правову оцінку обставинам та матеріалам справи, а також наданим додатковим поясненням та запереченням сторін, колегія суддів зазначає наступне.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За змістом частини 2 статті 34 Конституції України кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Постановою Кабінету Міністрів України від 02 липня № 228 затверджено Положення про Міністерство юстиції України, (далі - Положення № 228) відповідно до пункту 1, Міністерство юстиції України (Мін`юст) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України.

Мін`юст є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну правову політику, державну політику з питань банкрутства, у сфері нотаріату, організації примусового виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб) (далі - виконання рішень), державної реєстрації актів цивільного стану, державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, державної реєстрації обтяжень рухомого майна, державної реєстрації юридичних осіб, громадських формувань, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб - підприємців, реєстрації статуту територіальної громади м. Києва, реєстрації статутів Національної академії наук та національних галузевих академій наук, державної реєстрації друкованих засобів масової інформації та інформаційних агентств як суб`єктів інформаційної діяльності, у сфері виконання кримінальних покарань та пробації, у сфері правової освіти населення; забезпечує формування державної політики у сфері архівної справи і діловодства та створення і функціонування державної системи страхового фонду документації.

Мін`юст у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, указами Президента України і постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства (пункт 2 Положення № 228).

Основні завдання Мін`юсту визначено пунктом 3 Положення № 228.

Повноваження Мін`юсту визначено пунктом 4 Положення 228, відповідно до якого, Мін`юст відповідно до покладених на нього завдань, зокрема: розглядає відповідно до закону скарги на рішення, дії або бездіяльність державних реєстраторів, суб`єктів державної реєстрації прав, територіальних органів Мін`юсту та приймає обов`язкові до виконання рішення.

Пунктом 10 Положення № 228, визначено, що Мін`юст у межах повноважень, передбачених законом, на основі і на виконання Конституції та законів України, актів Президента України та постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, актів Кабінету Міністрів України видає накази, здійснює організацію і контроль за їх виконанням.

Відносини щодо створення, збирання, одержання, зберігання, використання, поширення, охорони, захисту інформації регулюються Законом України «Про інформацію» від 02 жовтня 1992 року № 2657-ХІІ (далі - Закон № 2657-ХІІ).

Частиною першою статті 4 Закону 2657-ХІІ обумовлено, що суб`єктами інформаційних відносин є фізичні особи, юридичні особи, об`єднання громадян, та суб`єкти владних повноважень, а об`єктом інформаційних відносин є інформація.

Згідно з частиною першою статті 5 Закону № 2657-ХІІ кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів.

Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, та інформації, що становить суспільний інтерес, визначає Закон України «Про доступ до публічної інформації» від 13 січня 2011 року № 2939-VI (далі - Закон № 2939-VI), відповідно до статті 2 якого, метою цього Закону є забезпечення прозорості та відкритості суб`єктів владних повноважень і створення механізмів реалізації права кожного на доступ до публічної інформації.

Відповідно до статті 1 Закону № 2939-VI публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

З аналізу наведеного вбачається, що Закон № 2939-VI регулює відносини доступу до інформації, яка вже існує і не вимагає у відповідь на запит створювати інформацію.

Згідно зі статтею 4 Закону № 2939-VI доступ до публічної інформації відповідно до цього Закону здійснюється на принципах: прозорості та відкритості діяльності суб`єктів владних повноважень; вільного отримання, поширення та будь-якого іншого використання інформації, що була надана або оприлюднена відповідно до цього Закону, крім обмежень, встановлених законом; рівноправності, незалежно від ознак раси, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних або інших ознак.

За змістом статті 5 Закону № 2939-VI доступ до інформації забезпечується шляхом: 1) систематичного та оперативного оприлюднення інформації: в офіційних друкованих виданнях; на офіційних веб-сайтах в мережі Інтернет; на єдиному державному веб-порталі відкритих даних; на інформаційних стендах; будь-яким іншим способом; 2) надання інформації за запитами на інформацію.

Приписами частин першої, другої, третьої статті 19 Закону № 2939-VI закріплено, що запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні. Запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту. Запит на інформацію може бути індивідуальним або колективним. Запити можуть подаватися в усній, письмовій чи іншій формі (поштою, факсом, телефоном, електронною поштою) на вибір запитувача.

Відповідно до частини першої статті 20 Закону № 2939-VI, розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.

З матеріалів справи судом встановлено, що 19 жовтня 2020 року до відповідача надійшов запит ОСОБА_1 від 18 жовтня 2020 року б/н (вх. № ПІ-Б-3827) на отримання публічної інформації щодо питань, пов`язаних із реєстрацією Кабінету Міністрів України як юридичної особи (далі - Запит).

Ознайомившись із змістом Запиту, Міністерство юстиції України дійшло висновку, що для надання відповіді інформацію необхідно створити, що суперечить дефініції «публічної інформації», зазначеній у статті 1 Закону 2939-VI, оскільки відповідач не володіє запитуваною інформацією.

За результатами розгляду Запиту, відповідачем надано відповідь від 20 жовтня 2020 року № 46742/ПІ-Б-3827/19.2.3, у якій заявнику роз`яснено підстави розгляду Запиту в якості «звернення» в розумінні Закону України «Про звернення громадян» та надано роз`яснення по суті поставлених питань.

Так, Міністерством юстиції України у листі зазначено про те, що відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про доступ до публічної інформації» (далі - Закон) публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених Законом.

Закон регулює відносини доступу інформації, яка вже існує, і не вимагає у відповідь на запит створювати інформацію (у тому числі роз`яснювати законодавство, створювати довідки тощо).

Питання, порушені у запиті, не є предметом правового регулювання Закону, а потребують надання роз`яснень порядку отримання відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань (далі - ЄДР), тому відповідь на запит надається у строк та порядку, що передбачені статтею 20 Закону України «Про звернення громадян».

Згідно з частиною першою статті 80 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) юридичною особою є організація, створена і зареєстрована у встановленому законом порядку.

Юридична особа публічного права створюється розпорядчим актом Президента України, органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування (частина друга статті 81 ЦК України).

Частиною першою статті 89 ЦК України визначено, що дані державної реєстрації включаються до ЄДР, відкритого для загального ознайомлення.

Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації юридичних осіб, громадських формувань, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб - підприємців (далі - державна реєстрація), регулюються, зокрема, Законом України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» (далі - Закон) та нормативно- правовими актами, прийнятими відповідно до Закону.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону державна реєстрація - офіційне визнання шляхом засвідчення державою факту, зокрема, створення або припинення юридичної особи, зміни відомостей, що містяться в ЄДР, про юридичну особу.

Державна реєстрація, базується на принципах, визначених частиною першою статті 4 Закону, зокрема, обов`язковість державної реєстрації в ЄДР; заявницький принцип; внесення відомостей до ЄДР виключно на підставі та відповідно до Закону.

Відомості про юридичну особу вносяться до ЄДР на підставі, зокрема, відповідних заяв про державну реєстрацію; документів, що подаються для проведення інших реєстраційних дій (частина перша статті 9 Закону).

Державна реєстрація та інші реєстраційні дії проводяться в порядку, встановленому статтею 25 Закону, зокрема, на підставі документів, що подаються заявником для державної реєстрації.

ЄДР - єдина державна інформаційна система, що забезпечує збирання, накопичення, обробку, захист, облік та надання інформації, зокрема, про юридичних осіб (пункт 7 частини першої статті 1 Закону).

Відповідно до частини першої статті 11 Закону відомості, що містяться в ЄДР, є відкритими і загальнодоступними (крім реєстраційних номерів облікових карток платників податків та паспортних даних) та у випадках, передбачених цим Законом, за їх надання стягується плата.

Згідно з частинами першою, третьою статті 10 Закону, якщо документи та відомості, що підлягають внесенню до ЄДР, внесені до нього, такі документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою. Якщо відомості, що підлягають внесенню до ЄДР, не внесені до нього, вони не можуть бути використані у спорі з третьою особою, крім випадків, коли третя особа знала або могла знати ці відомості.

Крім того, повідомлено, що надання відомостей з ЄДР здійснюється в Порядку надання відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 10 червня 2016 року № 1657/5, зареєстрованого у Міністерстві юстиції України від 10 червня 2016 року за № 839/28969 (зі змінами)

Звернуто увагу на те, що Мін`юст діє в межах повноважень, на підставі та у спосіб, що визначені Положенням про Міністерство юстиції України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 02 липня 2014 року № 228 (зі змінами), відповідно до якого не наділений повноваженнями щодо надання інформації про юридичних осіб з ЄДР.

Інформація з ЄДР надається у порядку, встановленому вище.

Водночас повідомлено, що листи Міністерства юстиції України не встановлюють норм права, а мають лише інформаційний характер.

З аналізу наведеного вбачається, що Міністерством юстиції України належним чином та у встановлений строк розглянуто запит ОСОБА_1 від 18 жовтня 2020 року б/н (вх. № ПІ-Б- 3827) та надано обґрунтовану відповідь по суті поставлених питань, а тому жодної бездіяльності, ним допущено не було.

У розумінні Кодексу адміністративного судочинства України бездіяльність суб`єкта владних повноважень - це пасивна поведінка суб`єкта владних повноважень, яка може мати вплив на реалізацію прав, свобод, інтересів фізичної чи юридичної особи. Для визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною, особа, яка вважає, що її право порушене, повинна довести існування причинного зв`язку між такою протиправною бездіяльністю та її порушеним правом. Поряд з цим, бездіяльність суб`єкта владних повноважень може бути визнана протиправною адміністративним судом лише в тому випадку, якщо відповідач ухиляється від вчинення дій, які входять до кола його повноважень та за умови наявності правових підстав для вчинення таких дій. Таким чином, бездіяльність це завжди пасивна поведінка, тобто відсутність з боку суб`єкта владних повноважень будь-яких дій.

Матеріалами справи встановлено, що Міністерством юстиції України розглянуто запит позивача, та надано обґрунтовану відповідь з роз`ясненням чинного законодавства у межах своєї компетенції.

При цьому, Міністерством юстиції України чітко роз`яснено запитувачу інформації про те, що Мін`юст, який діє в межах повноважень, на підставі та у спосіб, що визначені Положенням про Міністерство юстиції України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 02 липня 2014 року № 228 (зі змінами), не наділений повноваженнями щодо надання інформації про юридичних осіб з ЄДР.

Фактично позивач не погоджується з роз`ясненнями, які викладено відповідачем у листі. Проте, висловлена позивачем незгода з листом відповідача від 20 жовтня 2020 року не може свідчити про протиправну бездіяльність відповідача чи трактуватися як протиправна бездіяльність.

З аналізу наведено, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанцї, що Міністерство юстиції України діяло на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Жодних порушень чинного законодавства ним допущено не було.

Велика Палата Європейського суду з прав людини у рішенні від 08 листопада 2016 року у справі «Угорський Гельсінський Комітет проти Угорщини» («Magyar Helsinki Bizottsag v. Hungary») (заява №18030/11) вказала, що те, наскільки заборона доступу до інформації є втручанням у права заявника на свободу вираження поглядів, слід оцінювати в кожному конкретному випадку та з урахуванням його особливих обставин (пункт 157). Для цього мають бути оцінені такі критерії (пункт 158-170):

- мета запитувача. Необхідно встановити, чи справді отримання інформації є необхідним для реалізації запитувачем інформації його функції зі сприяння публічній дискусії з суспільно важливих питань і чи справді ненадання інформації створить суттєву перешкоду свободі вираження поглядів;

- характер запитуваної інформації. Інформація, дані або документи, щодо яких вимагається доступ, повинні відповідати вимогам трискладового тесту, тобто збиратися в цілях задоволення саме суспільного інтересу;

- особлива роль запитувача інформації в отриманні та поширенні її серед громадськості. Розраховувати на захист свого права на доступ можуть насамперед журналісти, науковці, громадські активісти, зокрема блогери та популярні користувачі соцмереж, громадські організації, діяльність яких пов`язана з питаннями, що становлять суспільний інтерес, а також автори творів з означених питань;

- готовність і доступність запитуваної інформації. Надання інформації не повинно накладати на державні органи надмірного тягаря зі збирання й обробки даних.

Тягар доведення дотримання вказаних критеріїв покладається на позивача-запитувача інформації. Особа, у розпорядженні якої знаходиться відповідна інформація та якій адресований запит на інформацію, має перевірити останній на предмет наявності в ньому відповідного обґрунтування. Запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту, але з дотриманням, зокрема, пункту 1 частини першої статті 10 Закону № 2939-VI, який гарантує право кожної особи знати у період збирання інформації, але до початку її використання, які відомості про неї та з якою метою збираються, як, ким і з якою метою вони використовуються, передаються чи поширюються, крім випадків, встановлених законом (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 10 грудня 2020 року у справі № 9901/105/20).

Окрім того, відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У пункті 53 рішення від 08 квітня 2010 року у справі «Меньшакова проти України» Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) зазначив, що право на суд не є абсолютним і може підлягати легітимним обмеженням у випадку, коли доступ особи до суду обмежується або законом, або фактично таке обмеження не суперечить пунктові 1 етапі 6 Конвенції, якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету, за умови забезпечення розумної пропорційності між використовуваними засобами та метою, яка має бути досягнута (див. рішення ЄСПЛ від 28 травня 1985 року у справі Ашинґдейн проти Сполученого Королівства).

Гарантоване статтею 55 Конституції України та Кодексом України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Отже, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 12 червня 2018 року у справі № 826/4406/16, від 26 червня 2018 року у справі № 802/1064/17-а, від 03 липня 2018 року у справі № 826/16634/16.

Колегія суддів звертає увагу нате, що під час розгляду справи повинен встановити факт або обставини, які б свідчили про порушення прав, свобод чи інтересів позивача з боку відповідача - суб`єкта владних повноважень, створення перешкод для їх реалізації або інші порушення прав та свобод позивача.

Поряд з цим, слід відмітити, що звернення до суду є способом захисту порушених суб`єктивних прав, а не способом відновлення законності та правопорядку у публічних правовідносинах.

Суд під час розгляду справи повинен встановити факт або обставини, які б свідчили про порушення прав, свобод чи інтересів позивача з боку відповідача - суб`єкта владних повноважень, створення перешкод для їх реалізації або інші порушення прав та свобод позивача.

Звернення до суду є способом захисту порушених суб`єктивних прав, а не способом відновлення законності та правопорядку у публічних правовідносинах.

Водночас у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 822/3345/17 зазначено, що обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Таким чином, у порядку адміністративного судочинства може бути оскаржене лише таке рішення суб`єкта владних повноважень, яке безпосередньо порушує права, свободи чи законні інтереси позивача.

Вказане повністю відповідає усталеній практиці Європейського суду з прав людини.

Так, Суд зазначив, що право особи на звернення до ЄСПЛ пов`язане з наявністю у неї статусу жертви (потерпілого). Слово «жертва» в контексті статті 34 Конвенції означає особу або осіб, яких прямо або опосередковано торкнулося стверджуване порушення. (Валліанатос та інші проти Греції [ВП], № 29381/09 та № 32684/09, пункт 47, від 07 листопада 2011 року).

Щоб мати можливість подати скаргу відповідно до статті 34, заявник повинен бути здатним довести, що оскаржуваний захід «зачіпає його безпосередньо» (Тенасє проти Молдови [ВП], № 7/08, пункт 104, від 27 квітня 2010 року, Берден проти Сполученого Королівства [ВП], №. 13378/05, пункт 33, від 29 квітня 2008 року).

Стаття 34 Конвенції не дозволяє скаржитися абстрактно на порушення Конвенції (Центр правових ресурсів імені Валентин Кампеану проти Румунії, № 47848/08, пункт 101, від 07 липня 2014 року).

З аналізу наведеного, суд прийшов до висновку, що позивачем не надано доказів на підтвердження факту порушення прав та охоронюваних законом інтересів, оскільки позивачу у строки встановлені Законом України «Про доступ до публічної інформації» була надана обґрунтована відповідь на запит на отримання публічної інформації від 18 жовтня 2020 року.

Системний аналіз наведених норм права дає підстави вважати, що відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Судом не встановлено жодних порушень допущених відповідачем під час розгляду запиту позивача та надання відповіді на нього. Позивачем не було наведено достатніх та належних доказів протиправності бездіяльності відповідача.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції в повній мірі досліджено обставини справи на підставі яких суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Зі змісту частин 1-4 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Згідно з п.1 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням вище викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 241, 242, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - Яроша Ярослава Сергійовича - залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 серпня 2022 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий суддя: Л.О. Костюк

Судді: Н.П. Бужак

М.І. Кобаль