Справа № 160/9781/22
Суддя: Панченко О.М.
Дата ухвалення: 2023-01-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

19 січня 2023 року м. Дніпросправа № 160/9781/22

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Панченко О.М. (доповідач),

суддів: Іванова С.М., Чередниченка В.Є.,

розглянувши в письмовому провадженні адміністративну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Павлоградзернопродукт"

на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09.09.2022 р. у справі № 160/9781/22

за позовом Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Павлоградзернопродукт"

про стягнення адміністративно-господарських санкцій, -

встановив:

Дніпропетровське обласне відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю (надалі - позивач) у липні 2022 року звернулось до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Павлоградзернопродукт» (надалі - відповідач, скаржник), у якому просило стягнути з відповідача на користь держави в особі позивача суму адміністративно-господарських санкцій за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю за 2021 рік у розмірі 340491,14 грн.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09 вересня 2022 р. позов було задоволено повністю, оскільки відповідачем не було доведено факт створення робочих місць.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і процесуального права, неповне з`ясування обставин справи.

В апеляційній скарзі відповідач зазначає, що достатнім доказом створення робочого місця є звіт форми № 3-ПН, при цьому закон не покладає обов`язок на підприємство приймати рішення чи наказ про створення робочого місця.

Також, зазначає, що суд безпідставно ототожнює працевлаштування працівника зі створенням робочого місяця.

Посилаючись на постанову Верховного Суду по справі № 2340/4207/18 від 18.11.2021 року, скаржник зазначає, що законодавцем не встановлена періодичність подання звітності за формою № 3-ПН, яка згідно з наказом Міністерства соціальної політики від 31.05.2013 року № 316 подається не пізніше 3 днів з дня відкриття вакансії.

Зазначає, що така звітність періодично надавалася відповідачем центру зайнятості, але жодна з осіб з інвалідністю не була направлена центром занятості для працевлаштування. Разом з тим, відповідач не відмовляв у працевлаштуванні таких осіб, а законодавством не покладено обов`язку на підприємство щодо пошуку інвалідів для подальшого працевлаштування.

Крім того, суд невірно встановив обставини справи, оскільки відповідачем було подано інформацію форми №-ПН на загальну кількість п`ять посад, а не дві, як зазначає суд.

Вважає, що суд помилково вийшов за межі доводів позивача, що є порушенням принципу рівності сторін та змагальності.

Просить скасувати рішення суду першої інстанції та відмовити у задоволенні позову.

Крім того, обґрунтовуючи тим, що суд першої інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження та не з`ясував належним чином всі обставини справи, представник відповідача надав додаткові докази до суду апеляційної інстанції, а саме відповіді на адвокатські запити з Новомосковського міськрайонного центру зайнятості від 22.11.2022 року, Павлоградського міськрайонного центру зайнятості від 28.11.2022 року на підтвердження доводів апеляційної скарги, разом з доказом направлення копій цих документів позивачу.

Дослідивши докази, наявні у матеріалах справи, перевіривши дотримання судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що 23.02.2022 ТОВ «Павлоградзернопродукт» подано до Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю звіт №10-ПОІ про зайнятість і працевлаштування осіб з інвалідністю за 2021 рік, відповідно до якого у 2021 році середньооблікова кількість штатних працівників облікового складу за рік становила 158 осіб; середньооблікова кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлено інвалідність - 4 особи; кількість осіб з інвалідністю штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно до вимог статті 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» - 6 осіб; фонд оплати праці штатних працівників 26898,8 тис.грн.; середньорічна заробітна плата штатного працівника 170245,60 грн; сума коштів адміністративно-господарських санкцій за невиконання нормативу робочих для працевлаштування осіб з інвалідністю 340491,20 грн.

Згідно з розрахунком суми позову, наданим позивачем до матеріалів справи, ТОВ «Павлоградзернопродукт» не сплачено адміністративно-господарські санкції у сумі 340491,20 грн. за не працевлаштування 2 осіб з інвалідністю в 2021 році.

Станом на день звернення до суду відповідачем не сплачено вищезазначену суму адміністративно-господарських санкцій за невиконання нормативу працевлаштування осіб з інвалідністю.

Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що у 2021 році ТОВ «Павлоградзернопродукт» до Павлоградського міськрайонного центру зайнятості подавались звіти за формою №3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)», а саме на вісім вакансій. При цьому, суд звернув увагу, що у вказаних звітах №3-ПН відсутня позначка щодо можливості працевлаштування на вказані посади осіб з інвалідністю, а тому не прийняв ці звіти як доказ виконання обов`язку відповідача щодо створення робочих місць для інвалідів.

Вказане також підтверджується наданою Дніпропетровським обласним центром зайнятості до матеріалів справи копією листа Павлоградського міськрайонного центру зайнятості від 21.07.2022 №1067, відповідно до якого повідомлено, що ТОВ «Павлоградзернопродукт» протягом 2021 року подавав Павлоградському МРЦЗ звіти за формою №3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)». Проте, наявність вакансій для працевлаштування осіб з інвалідністю в даних звітах не вказувалась. Особи з інвалідністю для працевлаштування в ТОВ «Павлоградзернопродукт» протягом 2021 року не направлялись.

Крім того, суд зазначив, що матеріалами справи підтверджується, що відповідачем також у 2021 році подавались до Новомосковського міськрайонного центру зайнятості звіти за формою №3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)», а саме:

-22.11.2021 на одну вакансію «підсобний робітник» та на одну вакансію «водій автотранспортних засобів» з помітками про вид звітності: первинна;

-22.12.2021 на одну вакансію «підсобний робітник» та на одну вакансію «водій автотранспортних засобів» (помітка про вид звітності відсутня).

Наявна у матеріалах справи копія листа Новомосковського міськрайонного центру зайнятості від 19.07.2022 №374 свідчить, що вказані звіти надійшли до Новомосковського МЦЗ, безробітні особи з інвалідністю, які перебували на обліку в Новомосковському МЦЗ були проінформовані про актуальні вакансії, які надавало ТОВ «Павлоградзернопродукт» протягом 2021 року.

Проте, суд першої інстанції звертає увагу, що відповідачем не було надано до суду жодних доказів щодо створення двох робочих місць для осіб з інвалідністю та дати такого створення (наказу, тощо).

Крім того, суд дійшов висновку, що подання відповідачем звітності за формою №3-ПН до центру зайнятості 22.11.2021 та 22.12.2021, тобто в кінці звітного року, не може вважатись належним вжиттям роботодавцем усіх необхідних заходів для недопущення порушення, оскільки ТОВ «Палоградзернопродукт» не надано доказів створення робочих місць для осіб з інвалідністю у визначені чинним законодавством строки, а також подання такої звітності не пізніше трьох робочих днів з дати відкриття вакансії.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідачем не були виконані вимоги Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» щодо вжиття заходів для працевлаштування осіб з інвалідністю у 2021 році.

Тобто, заявлена сума до стягнення адміністративно-господарської санкції у розмірі 340491,20 грн. за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування особи з інвалідністю у кількості 2 робочих місць є обґрунтованою.

Колегія суддів, з огляду на доводи апеляційної скарги, зазначає наступне.

Положенням про Фонд соціального захисту інвалідів, затвердженого наказом Міністерства соціальної політики України від 14.04.2011 №129 передбачено, що Фонд соціального захисту інвалідів, відповідно до покладених на нього завдань здійснює контроль за виконанням підприємствами нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів, та сплатою ними адміністративно-господарських санкцій і пені.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів, в Україні» для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

При цьому, ч. 2 ст. 19 вказаного Закону визначено, що підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті, і забезпечують працевлаштування осіб з інвалідністю. При розрахунках кількість робочих місць округлюється до цілого значення.

Частиною 1 статті 20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» встановлено, що підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих осіб з інвалідністю менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі на підприємстві, в організації громадських організацій осіб з інвалідністю, у фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування особи з інвалідністю і не зайняте особою з інвалідністю. Для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичних осіб, де працює від 8 до 15 осіб, розмір адміністративно-господарських санкцій за робоче місце, призначене для працевлаштування особи з інвалідністю і не зайняте особою з інвалідністю, визначається в розмірі половини середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі на підприємстві, в організації громадських організацій осіб з інвалідністю, у фізичної особи, яка використовує найману працю. Положення цієї частини не поширюється на підприємства, установи і організації, що повністю утримуються за рахунок коштів державного або місцевих бюджетів.

Відповідно до частини першої статті 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Частиною другою наведеної статті передбачено, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Зі змісту частини другої статті 218 Господарського кодексу України вбачається, що вказана норма встановлює підстави для звільнення від відповідальності, як за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання (за що встановлено відповідальність у вигляді відшкодування збитків, штрафні санкції, або оперативно-господарські санкції), так і за порушення правил здійснення господарської діяльності (за що встановлено відповідальність у вигляді адміністративно-господарських санкцій).

Отже, суб`єкт звільняється від відповідальності, зокрема, за порушення правил здійснення господарської діяльності (тобто від адміністративно-господарських санкцій), якщо доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення правопорушення.

Таким чином, суд має перевірити чи вжив відповідач залежних від нього заходів для недопущення порушення правил здійснення господарської діяльності, яке полягає у необхідності забезпечення середньооблікової чисельності працюючих інвалідів відповідно до установленого нормативу.

Згідно з пунктом 4 частини третьої статті 50 Закону України "Про зайнятість населення" № 5067 (далі - Закон № 5067) роботодавці зобов`язані: своєчасно та в повному обсязі у порядку, затвердженому центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, за погодженням з центральним органом виконавчої влади із забезпечення реалізації державної політики у галузі статистики, подавати територіальним органам центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, інформацію про попит на робочу силу (вакансії) незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання за два місяці до вивільнення.

На виконання пункту 4 частини третьої статті 50 Закону № 5067 наказом Міністерства соціальної політики України № 316 від 31 травня 2013 затверджено Порядок подання форми звітності № 3-ПН "Інформація про попит на робочу силу (вакансії)". В контексті прийнятого Закону № 5067 та затвердженого Порядку подання форми звітності №3-ПН "Інформація про попит на робочу силу (вакансії)" на роботодавців покладено обов`язок подавати до відповідного центру зайнятості звітність форми №3-ПН лише за наявності у роботодавця попиту на робочу силу (вакансії) не пізніше ніж через 3 робочі дні з дати відкриття вакансії.

Колегія суддів звертає увагу, що періодичності подачі звітності за формою №3-ПН законодавством не встановлено, натомість передбачено, що така звітність подається не пізніше 3 робочих днів з дати відкриття вакансії, тобто передбачено одноразове інформування про кожну вакансію. Тому, якщо роботодавець одноразово подав звітність форми № 3-ПН "Інформація про попит на робочу силу (вакансії)" у строк не пізніше 3 робочих днів з дати відкриття вакансії, він виконав обов`язок своєчасно та в повному обсязі у встановленому порядку подати інформацію про попит на робочу силу (вакансії). В такому випадку учасник господарських відносин вжив залежних від нього передбачених законодавством заходів для відповідності середньооблікової чисельності працюючих інвалідів установленим нормативам, тобто заходів для недопущення господарського правопорушення.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 26.06.2018 у справі № 806/1368/17, від 20.05.2019 у справі № 820/1889/17, від 13.07.2020 у справі №804/4097/18.

Скаржник зазначає, що закон не покладає обов`язок на підприємство приймати рішення чи наказ про створення робочого місця. Разом з тим, задля встановлення факту належного виконання обов`язку щодо своєчасного інформування центру зайнятості про відкриття вакансії (а це може бути не лише створення нового робочого місця, але й звільнення працівника), відповідач мав би подати відповідний доказ, якій підтверджує факт відкриття такої вакансії та дату такого відкриття. Таким доказом може бути, зокрема, і відповідний наказ. Саме це надає можливість стверджувати про виконання залежних від нього передбачених законодавством заходів для недопущення господарського правопорушення. Такий висновок узгоджується з правовою позицією, висловленою Верховним Судом у постанові від 02 травня 2018 року у справі № 804/8007/16.

Однак, таких доказів відповідач не надає.

Колегія суддів також звертає увагу, що знайшли своє підтвердження доводи апеляційної скарги щодо кількості вакансій, про наявність яких повідомлялось центру зайнятості у листопаді, грудні 2021 року, а саме звіти про наявність вакансій для працевлаштування інвалідів були подані до Новомосковського центру зайнятості (а.с. 53 68):

- 22.11.2021 на три вакансії «підсобний робітник» та на дві вакансії «водій автотранспортних засобів» з помітками про вид звітності: первинна;

- 22.12.2021 на три вакансії «підсобний робітник» та на дві вакансії «водій автотранспортних засобів» (помітка про вид звітності відсутня).

Отже, звіти були подані наприкінці 2021 року на п`ять вакансій. Втім, відповідач не доводить, що саме тоді були створені робочі місця, або вакансія відкрилась через звільнення працівника. Адже, лише у випадку, якщо роботодавець одноразово подав звітність форми № 3-ПН "Інформація про попит на робочу силу (вакансії)" у строк не пізніше 3 робочих днів з дати відкриття вакансії, він виконав обов`язок своєчасно та в повному обсязі у встановленому порядку подати інформацію про попит на робочу силу (вакансії). Це означає, що в такому випадку учасник господарських відносин вжив залежних від нього передбачених законодавством заходів для відповідності середньооблікової чисельності працюючих інвалідів установленим нормативам, тобто заходів для недопущення господарського правопорушення.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 26.06.2018 у справі № 806/1368/17, від 20.05.2019 у справі № 820/1889/17.

До обов`язків роботодавців щодо забезпечення працевлаштування інвалідів, в силу приписів частини третьої статті 17, частини першої статті 18, частин другої, третьої та п`ятої статті 19 Закону № 875 фактично віднесено укладання трудового договору з особою з інвалідністю, який самостійно звернувся до роботодавця або був направлений до нього державною службою зайнятості (в силу статті 21 Кодексу законів про працю України саме наявність трудового договору вказує на виникнення у працівника обов`язку виконувати певну роботу, а у роботодавця обов`язку виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці).

У постанові від 07.02.2018 у справі П/811/693/1712.07.2019 Верховний Суд зробив висновок про те, що закон не покладає обов`язок на підприємство здійснювати самостійний пошук працівників - осіб з інвалідністю.

При цьому, Законом № 875-ХІІ також визначено, що працевлаштування інвалідів здійснюється або шляхом їх безпосереднього звернення до підприємства, або шляхом звернення до державної служби зайнятості, яка в свою чергу здійснює пошук підходящої роботи для працевлаштування такого інваліда.

З огляду на викладене, обов`язок по працевлаштуванню інвалідів, відповідно до встановленого Законом нормативу субсидіарно покладається як на роботодавців, так і на державну службу зайнятості.

Доводи скаржника про те, що суд безпідставно ототожнює працевлаштування працівника зі створенням робочого місця, колегія суддів вважає слушними, оскільки працевлаштування може бути здійснено на раніше створене робоче місце, з якого звільнився працівник. Втім, відповідачем не надано доказів відкриття таких вакансій, як і не надано доказів стосовно того, коли робочі місця взагалі були створені для інвалідів, про що протягом трьох днів мало бути проінформовано центр зайнятості, тому такі доводи скаржника не впливають на правові висновки суду в цілому.

Відповідно до ч. 5 ст. 19 Закону України № 875-ХІІ, виконанням нормативу робочих місць у кількості, визначеній згідно з частиною першою цієї статті, вважається працевлаштування підприємством, установою, організацією, у тому числі підприємством, організацією громадських об`єднань осіб з інвалідністю, фізичною особою, яка використовує найману працю, осіб з інвалідністю, для яких це місце роботи є основним. Отже, відповідальність за невиконання такої вимоги Закону тягне за собою застосування адміністративно-господарських санкцій. Частиною другою наведеної статті передбачено, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Таким чином, колегія суддів вважає помилковими доводи апеляційної скарги щодо відсутності обов`язку надання наказу про створення робочого місця або інших доказів відкриття вакансії, оскільки на відповідача, згідно ст. 77 КАС України, також покладено обов`язок доведення своїх заперечень проти позову. Наданими відповідачем доказами не доведено, що ним протягом 2021 року вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення, а тому підстав для звільнення суб`єкта господарювання від застосування адміністративно-господарських санкцій немає.

Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (заява N 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), Проніна проти України (заява N 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та Серявін та інші проти України (заява N 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Отже, інші доводи апеляційної скарги не потребують правового аналізу, оскільки не мають вирішального значення.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції об`єктивно, повно, всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, та ухвалив судове рішення без порушення норм матеріального і процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись статтями 316, 321, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Павлоградзернопродукт" залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09.09.2022 р. у справі № 160/9781/22 залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий - суддя О.М. Панченко

суддя С.М. Іванов

суддя В.Є. Чередниченко