Справа № 807/682/18
Суддя: Мікула Оксана Іванівна
Дата ухвалення: 2023-01-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 січня 2023 рокуЛьвівСправа № 807/682/18 пров. № А/857/13918/22
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді - Мікули О. І.,

суддів - Курильця А. Р., Кушнерика М. П.,

з участю секретаря судового засідання Єршової Ю. С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові в залі суду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Превеншн" на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 23 серпня 2022 року у справі №807/682/18 за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Превеншн" до Виконавчого комітету Ужгородської міської ради, Ужгородської міської ради про визнання протиправними та скасування рішень,-

суддя в 1-й інстанції Луцович М. М.,

час ухвалення рішення 23.08.2022 року,

місце ухвалення рішення м. Ужгород,

дата складання повного тексту рішення 29.08.2022 року,

в с т а н о в и в:

Позивач Товариство з обмеженою відповідальністю "Превеншн" звернулося в суд з позовом до відповідачів Виконавчого комітету Ужгородської міської ради, Ужгородської міської ради, в якому (з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог) просило визнати протиправними та скасувати п.2 рішення Виконавчого комітету Ужгородської міської ради "Про заборону розміщення об`єктів зовнішньої реклами" від 13 червня 2017 року №176, яким вирішено питання: заборонити розміщення на території міста об`єктів зовнішньої реклами типу "банер", "розтяжка", "перетяжка", "транспарант", "брандмауер" загальна площа яких менше 18 кв. м. та п.2 рішення Виконавчого комітету Ужгородської міської ради "Про демонтаж об`єктів зовнішньої реклами" від 12 вересня 2018 року №258, яким вирішено питання про демонтаж рекламної конструкції "брандмауер" на фасаді будівлі по вул. О. Грибоєдова, 19 (Медичний центр Превеншн) - 2 од.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 23 серпня 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення прийняте з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального права та підлягає скасуванню, покликаючись на те, що стаття 16 Закону України Про рекламу передбачає, що під час видачі дозволів на розміщення зовнішньої реклами втручання у форму та зміст зовнішньої реклами забороняється. Крім того, перелік обмежень та заборон щодо розміщення зовнішньої реклами, встановлений Законом України Про рекламу є вичерпним і не передбачає встановлення обмеження по розмірах реклами. Зазначає, що єдиною аргументацією відповідача є не те, що реклама не відповідає вимогам та обмеженням встановленим Законом України «Про рекламу», а те, що розмір зовнішньої реклами є меншим, ніж це передбачено оскаржуваним рішенням виконкому, що є нелогічним, оскільки законодавець чітко окреслив межі повноважень органу місцевого самоврядування, і цим рішенням виконком вийшов за межі своїх повноважень цим самим грубо втрутився та продовжує впливати незаконним чином на здійснення підприємницької діяльності суб`єктами господарювання на території міста Ужгорода. Цим самим, відволікаючи та перешкоджаючи незаконними діями своїх представників у здійсненні господарської діяльності, оскільки оформлення документів займає досить тривалий час та є фінансово затратним. Звертає увагу, що вказана рекламна конструкція була вивішена позивачем не самовільно, оскільки спочатку було офіційне звернення щодо надання інформації та вичерпний перелік документів для оформлення засобів інформації, тому позивач покладався на консультацію спеціаліста департаменту, однак згодом працівниками муніципальної поліції було винесено припис і роз`яснено, про необхідність звернутися до органів влади і переоформити вивіску як рекламу. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.

Відзив на апеляційну скаргу відповідачем поданий не був. Відповідно до ч.4 ст.304 КАС України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Учасники справи у судове засідання повторно не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, тому суд вважає можливим проведення розгляду справи у відсутності сторін за наявними у справі матеріалами, та на основі наявних у ній доказів, згідно з ч.4 ст.229 КАС України без фіксування судового засідання технічними засобами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно з п.2 рішення Виконавчого комітету Ужгородської міської ради №176 від 13 червня 2017 року вирішено: Заборонити розміщення на території міста об`єктів зовнішньої реклами тину банер, розтяжка, перетяжка, транспарант, брандмауер загальна площа яких менше 18 кв. м. (а.с. 13).

05 червня 2018 року позивач звернувся до Центру надання адміністративних послуг Ужгородської міської ради з метою отримання адміністративної послуги щодо встановлення пріоритету на розміщення рекламних конструкцій, а саме: "брандмауер" розміром 4х2,25 м. та "брандмауер" розміром 3х2,5 м. на фасаді будівлі по вул. Грибоєдова, 19.

Згідно з відповідями від 11 червня 2018 року, отриманих від Департаменту міського господарства Ужгородської міської ради позивача повідомили, що враховуючи наявність рішення виконавчого комітету №176 від 13 червня 2017 року "Про заборону розміщення об`єктів зовнішньої реклами" заборонено розміщення на території м. Ужгорода об`єктів зовнішньої реклами загальна площа яких менша за 18 кв.м., а тому враховуючи таку заборону Департамент міського господарства вважає недоцільним подальший розгляд поданих позивачем документів та повертає заяви за №267483 та за № 267484 від 05 червня 2018 року - без розгляду (а.с. 19-20, Т.1).

У подальшому, відповідно до п.2 рішення Виконавчого комітету Ужгородської міськради від 12 вересня 2018 року №258 у зв`язку з відсутністю дозвільних документів на розміщення об`єктів зовнішньої реклами, визнано такими, що підлягають демонтажу рекламні конструкції брандмауер на фасаді будівлі по вулиці Олександра Грибоєдова 19 (Медичний центр Prevention) 2 одиниці (а.с. 81, Т.1).

Вважаючи протиправними рішення Виконавчого комітету Ужгородської міськради №176 від 13 червня 2017 року та від 12 вересня 2018 року №258, позивач звернувся у суд з цим позовом.

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції виходив з того, що рішення "Про заборону розміщення об`єктів зовнішньої реклами" від 13 червня 2017 року №176 прийнято відповідачем відповідно до норм чинного законодавства у межах наданих повноважень та у спосіб визначений законом, а тому підстави для скасування п.2 рішення "Про заборону розміщення об`єктів зовнішньої реклами" від 13 червня 2017 року №176 відсутні. Крім того, у порушення вимог п.24 Типових правил розміщення зовнішньої реклами позивач виконав роботи, пов`язані з розташуванням рекламних конструкцій до отримання дозвільних документів на розміщення об`єктів зовнішньої реклами, а тому Виконавчим комітетом Ужгородської міської ради у межах наданих повноважень та у спосіб визначених чинним законодавством України було винесено рішення про демонтаж рекламних конструкцій брандмауер на фасаді будівлі по вулиці Олександра Грибоєдова 19 (Медичний центр Prevention) 2 одиниці, тому підстави для скасування такого рішення відсутні.

Такий висновок суду першої інстанції, на думку колегії суддів, відповідає нормам матеріального права та фактичним обставинам справи і є правильним, законним та обґрунтованим, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Згідно зі ст.144 Конституції України органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території.

Ст.30 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні (у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачає, що до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать: а) власні (самоврядні) повноваження: п.13 надання дозволу в порядку, встановленому законодавством, на розміщення реклами.

За змістом ч.1 ст.73 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні акти ради, сільського, селищного, міського голови, голови районної в місті зади, виконавчого комітету сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради, прийняті в межах наданих їм повноважень, є обов`язковими для виконання всіма розташованими на відповідній території органами виконавчої влади, об`єднаннями громадян, підприємствами, установами та організаціями, посадовими особами, а також громадянами, які постійно або тимчасово проживають на відповідній території.

Законодавство України про рекламу складається з Закону України "Про рекламу" та інших нормативних актів, які регулюють відносини у сфері реклами.

Відповідно до ч.1 ст.16 Закону України "Про рекламу" (у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) розміщення зовнішньої реклами у населених пунктах проводиться на підставі дозволів, що надаються виконавчими органами сільських, селищних, міських рад, а поза межами населених пунктів - на підставі дозволів, що надаються обласними державними адміністраціями, а на території Автономної Республіки Крим - Радою міністрів Автономної Республіки Крим, в порядку, встановленому цими органами на підставі типових правил ( 2067-2003-п ), що затверджуються Кабінетом Міністрів України. Під час видачі дозволів на розміщення зовнішньої реклами втручання у форму та зміст зовнішньої реклами забороняється.

Розміщення зовнішньої реклами у межах смуги відведення автомобільних доріг здійснюється відповідно до цього Закону на підставі зазначених дозволів, які оформляються за участю центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері дорожнього господарства та управління автомобільними дорогами, або їх власників та центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері безпеки дорожнього руху.

Зовнішня реклама на територіях, будинках та спорудах розміщується за згодою їх власників або уповноважених ними органів (осіб).

Згідно з ч.2 ст.16 Закону України "Про рекламу" зовнішня реклама повинна відповідати таким вимогам: розміщуватись із дотриманням вимог техніки безпеки та із забезпеченням видимості дорожніх знаків, світлофорів, перехресть, пішохідних переходів, зупинок транспорту загального користування та не відтворювати зображення дорожніх знаків; освітлення зовнішньої реклами не повинно засліплювати учасників дорожнього руху, а також не повинно освітлювати квартири житлових будинків; фундаменти наземної зовнішньої реклами, що виступають над поверхнею землі, можуть бути декоративно оформлені; опори наземної зовнішньої реклами, що розташована вздовж проїжджої частини вулиць і доріг, повинні мати вертикальну дорожню розмітку, нанесену світлоповертаючими матеріалами, заввишки до 2 метрів від поверхні землі; нижній край зовнішньої реклами, що розміщується над проїжджою частиною, у тому числі на мостах, естакадах тощо, повинен розташовуватися на висоті не менше ніж 5 метрів від поверхні дорожнього покриття; у місцях, де проїжджа частина вулиці межує з цоколями будівель або огорожами, зовнішня реклама може розміщуватися в одну з фасадами будівель або огорожами лінію.

Ч.3 ст.16 Закону України "Про рекламу" передбачає, що забороняється розташовувати засоби зовнішньої реклами: на пішохідних доріжках та алеях; у населених пунктах на висоті менш ніж 5 метрів від поверхні дорожнього покриття, якщо їх рекламна поверхня виступає за межі краю проїжджої частини; поза населеними пунктами на відстані менш ніж 5 метрів від краю проїжджої частини.

Згідно з положеннями ч.4 ст.16 Закону України "Про рекламу" розміщення зовнішньої реклами на пам`ятках національного або місцевого значення та в межах зон охорони цих пам`яток, історичних ареалів населених місць здійснюється відповідно до цього Закону на підставі дозволів, які оформляються за участю органів виконавчої влади, визначених Законом України "Про охорону культурної спадщини" (1805-140).

Як вбачається з матеріалів справи, з метою збереження історико- архітектурного ансамблю центральної частини м. Ужгород та підвищення його туристичної привабливості 13 червня 2017 року Виконавчим комітетом Ужгородської міської ради прийнято рішення №176 "Про заборону розміщення об`єктів зовнішньої реклами".

Зі змісту п.2 рішення "Про заборону розміщення об`єктів зовнішньої реклами" від 13 червня 2017 року №176 вбачається, що таким заборонено розміщення на території міста об`єктів зовнішньої реклами типу "банер", "розтяжка", "перетяжка", "транспарант", "брандмауер" загальна площа яких менше 18 кв. м. (а.с.13, Т.1).

Колегія суддів зазначає, що вищевказане рішення прийнято відповідно до статті 30 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні, статті 16 Закону України Про рекламу, Постанови Кабінету Міністрів України від 29 грудня 2003 року №2067 Про затвердження типових правил розміщення зовнішньої реклами, рішення виконкому від 30 травня 2012 року №164 Про Порядок розміщення зовнішньої реклами у м. Ужгороді у межах наданих повноважень та у спосіб визначений законом.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що підстави для скасування п.2 рішення "Про заборону розміщення об`єктів зовнішньої реклами" від 13 червня 2017 року №176 відсутні, оскільки таке прийнято в межах наданих повноважень та у спосіб визначений законом.

Крім того, згідно з пп.3 п.1 Типовими правилами розміщення зовнішньої реклами, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України №2067 від 29 грудня 2003 року (далі - Типові правила розміщення зовнішньої реклами) дозвіл - документ установленої форми, виданий розповсюджувачу зовнішньої реклами на підставі рішення виконавчого органу сільської, селищної, міської ради, який дає право на розміщення зовнішньої реклами на певний строк та у певному місці.

Відповідно до п.3. Типових правил розміщення зовнішньої реклами зовнішня реклама розміщується на підставі дозволів та у порядку, встановленому виконавчими органами сільських, селищних, міських рад відповідно до цих Правил.

Видача (відмова у видачі, переоформлення, видача дубліката, анулювання) дозволу на розміщення зовнішньої реклами здійснюється відповідно до Закону України Про дозвільну систему у сфері господарської діяльності.

За змістом п.5 Типових правил розміщення зовнішньої реклами для регулювання діяльності з розміщення зовнішньої реклами сільська, селищна, міська рада може утворювати відділ, управління, інший виконавчий орган або покладати відповідні функції на існуючий відділ, управління (далі - робочий орган). Робочий орган не вправі подавати заяву та одержувати дозвіл на розміщення зовнішньої реклами.

У процесі регулювання діяльності з розміщення зовнішньої реклами робочим органом залучаються на громадських засадах представники галузевих рад підприємців, об`єднань громадян та об`єднань підприємств, які провадять діяльність у сфері реклами.

Пункт 20 Типових правив розміщення зовнішньої реклами передбачає, що виконавчий орган ради протягом одного робочого дня з дати одержання зазначених пропозицій приймає рішення про надання дозволу або про відмову у його наданні.

Дозвіл або відмова у його видачі видається не пізніше ніж протягом наступного робочого дня після прийняття відповідного рішення.

Згідно з п.24 Типових правил розміщення зовнішньої реклами виданий у встановленому порядку дозвіл є підставою для розміщення зовнішньої реклами та виконання робіт, пов`язаних з розташуванням рекламного засобу.

Таким чином, як правильно зазначив суд першої інстанції, єдиною підставою для розміщення зовнішньої реклами та виконання робіт, пов`язаних з розташуванням рекламного засобу, є саме виданий у встановленому порядку дозвіл.

Матеріалами справи підтверджується, що позивач виконав роботи, пов`язані з розташуванням рекламних конструкцій, а саме: "брандмауер" розміром 4х2,25 м. та "брандмауер" розміром 3х2,5 м. на фасаді будівлі по вул. Грибоєдова, 19 не маючи при цьому дозволу для розміщення даних об`єктів зовнішньої реклами.

Колегія суддів зазначає, що 30 травня 2012 року Виконавчим комітетом Ужгородської міської ради затверджено Порядок розміщення зовнішньої реклами у м.Ужгороді №164 (далі Порядок №164).

Зі змісту п.3 цього Порядку вбачається, що розміщення зовнішньої реклами y м. Ужгороді проводиться виключно на підставі дозволів, що видаються на підставі рішення виконавчого комітету Ужгородської міської ради.

При цьому, як правильно зазначив суд першої інстанції, доказів отримання у встановленому порядку відповідного дозволу на розміщення рекламних конструкцій, а саме: "брандмауер" розміром 4х2,25 м. та "брандмауер" розміром 3х2,5 м. на фасаді будівлі по вул. Грибоєдова, 19 позивач до суду не надав та такі відсутні у матеріалах справи.

Крім того, колегія не приймає до уваги доводи апелянта про те, що об`єкти зовнішньої реклами не були вивішені ним самовільно, оскільки позивач звертався до Центру надання адміністративних послуг Ужгородської міської ради з метою отримання адміністративної послуги щодо встановлення пріоритету на розміщення зовнішньої реклами, та вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що саме по собі звернення особи із заявою (та документами) щодо встановлення пріоритету на розміщення зовнішньої реклами - не є законодавчо визначеною підставою для розташуванням об`єктів зовнішньої реклами до отримання відповідного дозволу на розміщення такої реклами.

З врахуванням наведеного вище колегія суддів вважає правильним висновком суду першої інстанції про те, що позивач виконав роботи, пов`язані з розташуванням рекламних конструкцій, а саме: "брандмауер" розміром 4х2,25 м. та "брандмауер" розміром 3х2,5 м. на фасаді будівлі по вул. Грибоєдова, 19 до отримання дозволу для розміщення даних об`єктів зовнішньої реклами, а тому рішення Виконавчого комітету Ужгородської міської ради в частині демонтажу рекламних конструкцій брандмауер на фасаді будівлі по вулиці Олександра Грибоєдова 19 (Медичний центр Prevention) 2 одиниці є правомірним та скасуванню не підлягає.

Таким чином, аналізуючи вищенаведені законодавчі приписи та фактичні обставини справи у їх сукупності, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що рішення "Про заборону розміщення об`єктів зовнішньої реклами" від 13 червня 2017 року №176 прийнято відповідачем відповідно до норм чинного законодавства у межах наданих повноважень та у спосіб визначений законом, а тому підстави для скасування п.2 рішення "Про заборону розміщення об`єктів зовнішньої реклами" від 13 червня 2017 року №176 відсутні. Крім того, у порушення вимог п.24 Типових правил розміщення зовнішньої реклами позивач виконав роботи, пов`язані з розташуванням рекламних конструкцій до отримання дозвільних документів на розміщення об`єктів зовнішньої реклами, а тому Виконавчим комітетом Ужгородської міської ради у межах наданих повноважень та у спосіб визначених чинним законодавством України було винесено рішення про демонтаж рекламних конструкцій брандмауер на фасаді будівлі по вулиці Олександра Грибоєдова 19 (Медичний центр Prevention) 2 одиниці, тому підстави для скасування такого рішення відсутні.

Враховуючи наведене вище, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

Крім того, колегія суддів зазначає, що інші зазначені позивачем в апеляційній скарзі обставини, крім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості в межах відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

З врахуванням вищенаведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про безпідставність позовних вимог, правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ст.316 КАС України апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Оскільки колегія суддів залишає без змін рішення суду першої інстанції, то відповідно до ч.6 ст.139 КАС України понесені сторонами судові витрати новому розподілу не підлягають.

Керуючись ст.139, 229, 242, 243, 250, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Превеншн" залишити без задоволення, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 23 серпня 2022 року у справі №807/682/18 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя О. І. Мікула
судді А. Р. Курилець
М. П. Кушнерик
Повне судове рішення складено 20 січня 2023 року.