Справа № 300/1664/22
Суддя: Качмар Володимир Ярославович
Дата ухвалення: 2023-01-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2023 рокуСправа № 300/1664/22 пров. № А/857/12214/22
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:

судді-доповідача Качмара В.Я.,

суддів Большакової О.О., Затолочного В.С.,

розглянувши у порядку письмового провадження в м.Львові справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, провадження в якій відкрито за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 4 липня 2022 року (суддя Боршовський Т.І., м.Івано-Франківськ), -

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області (далі ГУНП) в якому просив:

визнати протиправною бездіяльність відповідача що полягає у не нарахуванні та не виплаті позивачу грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02.10.2020 по 01.03.2022;

стягнути з ГУНП на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02.10.2020 по 01.03.2022 в розмірі 565226,40 грн.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 4 липня 2022 року позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність ГУНП щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби за період з 02.10.2020 по 28.02.2022 включно. Стягнуто з ГУНП на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 9432,69. В задоволенні позову в решті позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із ухваленим рішенням, в частині суми стягнення середнього заробітку, його оскаржив позивач, який із покликанням на неправильне застосування норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, просить змінити рішення суду, та прийняти нове, яким стягнути з ГУНП на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02.10.2020 по 01.03.2022 в розмірі 565226,40 грн. В решті рішення суду залишити без змін.

В апеляційній скарзі вказує, що суд першої інстанції жодним чином не пояснює визначений ним розмір середнього грошового забезпечення до стягнення у сумі 9432,69 грн. Зазначає, що висновки суду про необхідність застосування критерію зменшення розміру відшкодування визначеного відповідно до статті 117 Кодексу Законів про працю України (далі КЗпП) суперечить правильному застосуванню норм трудового законодавства у спірних відносинах.

Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу заперечує вимоги такої, вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

У відповідності до частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства (далі КАС), суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження, так як апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, що ухвалене в порядку письмового провадження (без повідомлення сторін) за наявними у справі матеріалами.

Переглянувши справу за наявними у ній матеріалами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов висновку, що не проведення з вини відповідача виплати компенсації за невикористані відпустки у день звільнення є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, тобто виплати середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Такі висновки суду першої інстанції, відповідають встановленим обставинам справи, зроблені з правильним застосуванням норм матеріального права та дотримання норм процесуального права, з таких міркувань.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи те, що ОСОБА_1 проходив службу в національній поліції України. Наказом від 21.09.2020 № 302/о/с ОСОБА_1 з 01.10.2020 звільнено зі служби в поліції за підпунктом 7 пункту 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» (далі Закон № 580-VIII; а.с.9).

15.07.2015 позивачу видано посвідчення серії НОМЕР_1 про право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни учасників бойових дій (а.с. 8).

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 29 липня 2021 року у справі № 300/2389/21 (далі Рішення суду) визнано протиправною бездіяльність ГУНП щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.06.2016 до 31.10.2017 включно та грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за 2016 рік, 2017 рік та за 2020 рік та зобов`язано ГУНП нарахувати та виплати ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за 2016 рік, за 2017 та за 2020 рік; стягнуто з ГУНП на користь ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.06.2016 до 31.10.2017 включно у сумі 3375,17 грн.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 28 грудня 2021 року у справі № 300/2389/21 скасовано Рішення суду, в частині стягнення з відповідача на користь позивача 3375,17 грн індексацію грошового забезпечення та прийнято в цій частині нове рішення, яким зобов`язано ГУНП нарахувати та виплати ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.06.2016 по 31.10.2017 включно. В решті Рішення суду залишено без змін.

Згідно виписки з банківського карткового рахунку ОСОБА_1 від 02.03.2022, ГУНП виплачено позивачу 24.02.2022 3375,17 грн, 01.03.2022 17880,79 грн грошового забезпечення згідно Рішення суду в справі № 300/2389/21 (а.с.11).

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Вказаними нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, передбачена статтею 117 КЗпП.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати (грошового забезпечення) за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Відповідно до статті 117 КЗпП в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання.

Аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13 травня 2020 року у справі №810/451/17 (провадження №11-1210апп19) та у постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17.

Відповідно до правової позиції, наведеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі №910/4518/16, за змістом приписів статей 94, 116, 117 КЗпП і статей 1, 2 Закону України «Про оплату праці» (далі Закон №108/95-ВР) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.

Верховний Суд зазначає, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. В разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП відповідальність.

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Верховний Суд у постанові від 19 липня 2019 року у справі №240/4911/18 чітко вказує, що індексація грошового забезпечення як складова грошового забезпечення є однією з основних державних гарантій щодо оплати їх праці, тому підлягає обов`язковому нарахуванню і виплаті.

Грошове забезпечення поліцейських складається з посадового окладу, окладу за спеціальним званням, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер), премії та одноразових додаткових видів грошового забезпечення (пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України (далі - КМУ ) «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції» від 11.11.2015 № 988; далі Постанова №988).

За пунктом 9 розділу І «Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання», затвердженим наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.04.2016 № 260 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України (далі МЮУ; 29.04.2016 за № 669/28799; далі Порядок №260), при виплаті поліцейським грошового забезпечення за неповний місяць розмір виплати за кожний календарний день визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення за повний місяць на кількість календарних днів у місяці, за який здійснюється виплата.

При прийнятті на службу до Національної поліції грошове забезпечення поліцейським нараховується з дня призначення на посаду. Уразі звільнення зі служби грошове забезпечення поліцейським виплачується по день їх звільнення зі служби в поліції включно (пункт 15 розділу І Порядку №260).

Відповідно до пункту 23 розділу І Порядку №260 поліцейським, які звільняються зі служби в поліції та в установленому порядку мають право на отримання одноразової грошової допомоги при звільненні, нарахування такої допомоги здійснюється з розрахунку місячного грошового забезпечення з урахуванням щомісячних додаткових видів грошового забезпечення, що мають постійний характер, та премій, установлених на день звільнення. При цьому до розрахунку одноразової грошової допомоги при звільненні не включається винагорода за безпосередню участь у воєнних конфліктах, антитерористичних операціях та інших заходах в умовах особливого періоду. Днем звільнення зі служби в поліції вважається день видання наказу про звільнення або дата, зазначена в наказі про звільнення. День звільнення вважається останнім днем служби.

Поліцейським, які відповідно до законодавства України мають право на відпустку зі збереженням грошового забезпечення, виплата грошового забезпечення здійснюється в розмірі, що вони одержували на день вибуття у відпустку, з розрахунку посадового окладу, установленого за основною штатною посадою, окладу за спеціальним званням, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер), премії за поточний місяць (абзац перший пункту 8 розділу III Порядку №260).

За невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до чинного законодавства. Виплата грошової компенсації за невикористану в році звільнення відпустку проводиться, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого поліцейський має відповідно до чинного законодавства, на день звільнення із служби. При цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення розміру грошового забезпечення на 30 календарних днів. Кількість днів для виплати грошової компенсації за невикористану відпустку вказується в наказі про звільнення (абзаци сьомий, восьмий пункту 8 розділу III Порядку №260).

Суд першої інстанції вірно встановив те, що відповідно частини другої статті 116 КЗпП відповідач зобов`язаний був виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення та грошову компенсацію за невикористану відпустку у день звільнення 01.10.2020, проте виконав свій обов`язок частково 24.02.2022 виплатив індексацію грошового забезпечення, а 01.03.2022 компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій.

Таким чином, оскільки працівникові не виплачені належні йому у день звільнення складові грошового забезпечення, то позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за весь період затримки розрахунку є правомірними.

Щодо розрахунку суми стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати компенсації та індексації грошового забезпечення, апеляційний суд враховує наступне.

Обчислення середнього заробітку за час вимушеного прогулу проводиться згідно з вимогами «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 (далі - Порядок №100).

Абзацом 3 пункту 3 Порядку №100 передбачено, що усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Пунктом 4 Порядку №100 визначено, що при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження, згідно з чинним законодавством, не враховуються, зокрема одноразові та компенсаційні виплати.

Пунктом 2 Порядку №100 передбачено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Згідно пункту 5 Порядку №100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться, виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Пунктом 8 Порядку №100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Згідно поданої відповідачем довідки про розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 від 03.05.2020 № 275 розрахованої відповідно до Порядку №100 середньоденне грошове забезпечення позивача становило 434,65 грн.

Як встановлено судом апеляційної інстанції, період за час затримки розрахунку про звільненні по день фактичного розрахунку становить:

з 01.10.2020 по 24.02.2022 - виплата індексації грошового забезпечення 511 календарних днів.

З 24.02.2022 по 28.02.2022 виплата компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій 5 календарних днів.

Відповідно, обчислений відповідно до правил статті 117 КЗпП середній заробіток за час затримки виплати належних при звільненні з роботи сум складає:

(511+5)*434,65 грн=224279,40 грн.

Щодо розрахунку позивачем середнього заробітку за час затримки виплати грошових компенсацій, де середньоденне грошове забезпечення останнього становить 1095,40 грн та розраховане із суми одержаних позивачем виплат за один місяць (33957 грн / 31 кал.день), і сума середнього грошового забезпечення за яким становить 565226,40 грн, то таке не приймається апеляційним судом до уваги, так як визначення місяців для обчислення середнього заробітку виходячи у спосіб, що запропонований позивачем прямо суперечить приписам пункту 2 розділу ІІ Порядку №100, згідно якого середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Суд першої інстанції вірно вказав на очевидну неспівмірність сум середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні зі встановленим розміром заборгованості, а тому вважав справедливим зменшити суму середнього заробітку.

Встановлений статтею 117 КЗпП механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

За висновками Великої Палати Верховного Суду, які викладені в постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП необхідно враховувати:

розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Погоджуючись з висновком суду першої інстанції щодо необхідності застосування до спірних відносин права суду зменшити розмір середнього заробітку та, відповідно, часткового задоволення позовних вимог, апеляційний суд, виходить з наступного.

Так, враховуючи компенсаційний характер заходів відповідальності за статтею 117 КЗпП та виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд першої інстанції правильно вирішив зменшити розмір відшкодування, враховуючи наступні критерії: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення законодавством, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних відносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Це прямо зазначено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (пункт 91).

Так, в справі, що розглядається, тривалість періоду з моменту порушення прав працівника і до моменту його звернення до відповідача з вимогою про нарахування відповідних сум пов`язана із діями позивача, який не одразу після звільнення оскаржив бездіяльність відповідача щодо повного розрахунку (в травні 2021, тобто через вісім місяців після звільнення зі служби та неотримання всіх коштів розрахунку, що спричинило штучне збільшення періоду затримки розрахунку.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17 вказала, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статті 117 КЗпП, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.

Сума виплаченої компенсації, яку отримав позивач 01.03.2022 (21255,96 грн), є значно меншою ніж визначена сума середнього грошового забезпечення позивача за час затримки розрахунку при звільненні - 224279,40 грн, та сума яка заявлена позивачем у позові 565226,40 грн.

При цьому, звертаючись до суду з вимогами про стягнення суми у розмірі 565226,40 грн, що в сотні разів перевищує суму неотриманого позивачем грошового забезпечення при звільненні, позивач-апелянт жодним чином не обґрунтовує незаконність розрахунків, які наведені судом першої інстанції на основі постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, згідно якими середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку при звільненні становить 9432,69 грн.

На думку апеляційного суду, розрахована судом першої інстанції сума, порівняно із сумою, що заявлена позивачем та яка визначена згідно Порядку №100, є справедливим відшкодуванням втраченого середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, який підлягає стягненню з відповідача та за рахунок коштів державного бюджету країни, на території якої ведеться повномасштабна війна.

З огляду на встановлені обставини та з метою дотримання балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність зменшення розміру середнього заробітку, визначивши його в загальній сумі 9432,69.

Відповідно до статті 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Підсумовуючи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку.

Керуючись статтями 308, 311, 315-316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 4 липня 2022 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС.

Суддя-доповідач В. Я. Качмар
судді О. О. Большакова
В. С. Затолочний