Справа № 280/4525/22
Суддя: Кисіль Роман Валерійович
Дата ухвалення: 2023-01-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 січня 2023 року Справа № 280/4525/22 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі судді Киселя Р.В., розглянувши в порядку письмового за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ), в особі представника адвоката Хміляр Юрія Михайловича ( АДРЕСА_2 ), до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_3 ), третя особа Військова частина НОМЕР_2 ( АДРЕСА_4 ), про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:
До Запорізького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява, надіслана засобами поштового зв`язку 27.07.2022, ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ), в особі представника адвоката Хміляр Юрія Михайловича, до Військової частини НОМЕР_1 (далі відповідач, ВЧ НОМЕР_1 ), третя особа Військова частина НОМЕР_2 (далі третя особа, ВЧ НОМЕР_2 ), в якій позивач просить суд:

визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо вирішення питання виплати третьою особою позивачу усієї належної до призначення та виплати індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018 включно, з урахуванням січня 2008 року як базового місяця;

зобов`язати відповідача у взаємодії з третьою особою нарахувати та виплатити позивачу усю належну до призначення та виплати індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018 включно, з урахуванням січня 2008 року як базового місяця (з урахуванням раніше виплачених сум).

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що виконуючи рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 06.08.2020 року № 280/1385/20, третьою особою протиправно було проведено з позивачем розрахунки щодо нарахування та виплати індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 28.02.2018 року включно з врахуванням січня 2016 року як базового місяця замість січня 2008 року, що є порушенням вимог Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» та Порядку проведення індексації грошових доходів населення №1078. В зв`язку з чим позивач змушений був звернутись з даним позовом до суду.

Ухвалою від 02.08.2022 у справі було відкрите спрощене позовне провадження, судовий розгляд призначений без повідомлення (виклику) учасників справи.

30.08.2022 від відповідача до суду надійшов відзив на позов. У відзиві відповідач посилається на те, що ВЧ НОМЕР_2 є юридичною особою, яка веде самостійно фінансово-господарську діяльність. Розрахунок грошового забезпечення позивачу здійснювався в частині, де він проходив службу, а саму у ВЧ НОМЕР_2 . Відповідач фінансується як окремий суб`єкт фінансово-господарської діяльності, не веде спільне фінансове господарство з ВЧ НОМЕР_2 та не здійснює у взаємодії фінансові розрахунки. Отже, обов`язок контролю своєчасності нарахування та сплати грошового забезпечення військовослужбовців, в даному випадку позивача, в тому числі щодо індексації грошового забезпечення покладено саме на ВЧ НОМЕР_2 . Вважає, що у позивача відсутні конкретні обґрунтування подачі позову до відповідача, не вказано чому саме він вважає протиправними дії чи бездіяльність ВЧ НОМЕР_1 , щодо вирішення питань виплати ВЧ НОМЕР_2 . Не зазначено, які дії, чи бездіяльність ВЧ НОМЕР_1 призвели до порушень прав позивача. Просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

13.09.2022 від представника позивача до суду надійшло клопотання про заміну відповідача, в якому представник просить замінити первісного відповідача (військова частина НОМЕР_1 ) належним відповідачем Військова частина НОМЕР_2 (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ), оскільки Військова частина НОМЕР_2 не включена до мережі розпорядників бюджетних коштів військової частини НОМЕР_1 , а також військова частина НОМЕР_2 є юридичною особою, яка веде самостійно фінансово-господарську діяльність, розрахунок грошового забезпечення позивачу здійснювався у Військовій частині НОМЕР_2 , де позивач проходив військову службу. Відповідно, змінює свої вимоги та просить:

«визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 , щодо вирішення питання виплати ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_4 , усієї належної до призначення та виплати індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018 включно з урахуванням січня 2008 року як базового місяця»;

«зобов`язати військову частину НОМЕР_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 , нарахувати та виплатити ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_4 , усю належну до призначення та виплати індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018 включно, з урахуванням січня 2008 року як базового місяця (з урахуванням раніше виплачених сум)».

Ухвалою від 15.09.2022 у задоволенні клопотання представника позивача про заміну відповідача відмовлено.

10.01.2023 від третьої особи надійшов відзив в якому зазначено, що індексація грошового забезпечення не може вважатися тією складовою грошового забезпечення, в розумінні статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» так як вона не є постійною та сталою величиною, яка не змінюється, має несистематичний характер, оскільки індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексацій, який встановлюється в розмірі 103 відсотка, що виключає можливість включення її до складу грошового забезпечення, яким забезпечується військовослужбовець, звільнений з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини. У межах наявного фінансового ресурсу можливості виплати індексації грошового забезпечення військовослужбовцям ЗС України у січні 2016 року. -лютому 2018 року у Міністерства оборони України - не було. Також звертаємо увагу суду на те, що Порядок №1078 не передбачає механізм нарахування та виплати індексації за попередні роки. Просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Розглянувши матеріали та з`ясувавши всі обставини адміністративної справи, які мають юридичне значення для розгляду та вирішення спору по суті, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд встановив наступне.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 06.08.2020 у справі №280/1385/20 зобов`язано військову частину НОМЕР_2 Збройних Сил України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 1 січня 2016 року по 07 липня 2018 року та надати довідку з помісячним розрахунком індексації грошового забезпечення період з 1 січня 2016 року по 07 липня 2018 року.

Рішення набрало законної сили 08.09.2020.

На виконання вищезазначеного рішення позивачу було нараховано та виплачено 29.04.2021 суму індексації у розмірі 3034,05 грн (отримання позивачем зазначеної суми саме 29.04.2021 підтверджується змістом його заяви в адресу відповідача від 01.06.2022).

01.06.2022 позивач звернувся до ВЧ НОМЕР_1 із заявою щодо роз`яснення нарахованої та виплаченої суми індексації грошового забезпечення із зазначенням базового місяця.

Листом №2/751 від 04.07.2022 відповідач повідомив позивача, що на виконання рішення Запорізького окружного адміністративного суду військовою частиною було здійснено розрахунок індексації грошового забезпечення за період з 31.12.2016 (день зарахування позивача до списків особового складу) по 07.07.2018 (день виключення позивача зі списків особового складу військової частини) з застосуванням базового місяця січень 2016 року у сумі 3045,05 грн., яка перерахована 29.04.2021 на особистий рахунок позивача.

Вважаючи бездіяльність відповідача протиправною, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає, що право на оскарження до суду рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб не є абсолютним.

Тобто, для захисту порушеного права чи інтересу позивача між сторонами мають існувати публічно-правові відносини, в ході яких відповідачі здійснюють владні управлінські функції стосовно позивача.

Отже, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав або інтересів позивача на момент його звернення до суду.

Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

У відповідності до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Завданням адміністративного судочинства, згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України, є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Статтею 5 КАС України встановлено право на судовий захист і передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення ч. 2 ст. 55 Конституції України, в Рішенні від 14 грудня 2011 року №19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч. 2 ст. 3 Конституції України).

Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії.

Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Утвердження правової держави відповідно до приписів статті 1, другого речення частини третьої статті 8, статті 55 Основного Закону України полягає, зокрема, у гарантуванні кожному судового захисту прав і свобод, а також у запровадженні механізму такого захисту.

Відносини, що виникають між фізичною чи юридичною особою і представниками органів влади під час здійснення ними владних повноважень, є публічно-правовими і поділяються, зокрема, на правовідносини у сфері управлінської діяльності та правовідносини у сфері охорони прав і свобод людини і громадянина, а також суспільства від злочинних посягань.

Діяльність органів влади, у тому числі судів, щодо вирішення спорів, які виникають у публічно-правових відносинах, регламентується відповідними правовими актами.

Рішення, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України, статей 2, 5 КАС України.

У справі за конституційним поданням щодо офіційного тлумачення окремих положень ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) Конституційний Суд України в Рішенні від 1 грудня 2004 року № 18-рп/2004 дав визначення поняттю «охоронюваний законом інтерес», який вживається в ряді законів України, у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «право» (інтерес у вузькому розумінні цього слова), який розуміє як правовий феномен, що: виходить за межі змісту суб`єктивного права; є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом.

Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним. Поняття «охоронюваний законом інтерес» у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права» має один і той же зміст.

З огляду на викладене, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду.

Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

Також, Верховний Суд у постанові від 11 серпня 2020 року у справі №320/5970/17(2-а/320/26/18) (адміністративне провадження №К/9901/55633/18), зазначив, що відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої статті 6 КАС кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

З аналізу зазначених норм належить зробити висновок, що право на захист виникає у випадку порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод та інтересів особи, яка звертається за захистом порушеного її права.

При цьому протиправна бездіяльність суб`єкта владних повноважень має місце у тому випадку, коли в межах повноважень суб`єкта владних повноважень існує обов`язок вчинити конкретні дії, але він не виконаний.

З матеріалів справи судом встановлено, що рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 06.08.2020 у справі №280/1385/20 зобов`язано ВЧ НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 , індексацію грошового забезпечення за період з 1 січня 2016 року по 07 липня 2018 року.

На виконання вказаного рішення саме ВЧ НОМЕР_2 нарахувала та виплатила 29.04.2021 позивачу індексацію грошового забезпечення у сумі 3045,05 грн.

Слід зазначити, що суд не зобов`язував ВЧ НОМЕР_1 вчиняти будь-які дії щодо вирішення питання виплати третьою особою позивачу усієї належної до призначення та виплати індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018.

Суд також звертає увагу на те, що ВЧ НОМЕР_2 є самостійною юридичною особою, яка веде самостійно фінансово-господарську діяльність.

ВЧ НОМЕР_1 фінансується як окремий суб`єкт фінансово-господарської діяльності, не веде спільне фінансове господарство з ВЧ НОМЕР_2 та не здійснює у взаємодії фінансові розрахунки.

У відповідності до наказу Міністра оборони України «Про організацію фінансового забезпечення військових частин, установ та організацій Збройних Сил України» №280 від 22.05.2017 року фінансове забезпечення здійснюється відповідно до чинного законодавства України, Правил, вказівок та роз`яснень Департаменту фінансів Міністерства оборони України, забезпечувальних органів та відповідних служб забезпечення (в межах їх відповідальності).

ВЧ НОМЕР_2 не включена до мережі розпорядників бюджетних коштів ВЧ НОМЕР_1 .

Отже, обов`язок контролю своєчасності нарахування та сплати грошового забезпечення позивача, в тому числі індексації грошового забезпечення покладено на ту частину в якій він проходив військову службу, а саме на ВЧ НОМЕР_2 .

Підсумовуючи вищевикладене слід зазначити, що ВЧ НОМЕР_1 не порушувала жодних прав та інтересів позивача, не вчиняла жодних протиправних дій чи бездіяльності стосовно виплати йому індексації грошового забезпечення.

А отже, вимоги до даного позивача є безпідставними та необґрунтованими.

Суд також зазначає, що вимоги позивача фактично стосуються неналежного (не повного) виконання рішення суду по справі №280/1385/20, яке набрало законної сили.

При цьому суд звертає увагу на те, що відповідно до ст. 14 КАС України судове рішення, яким закінчується розгляд справи в адміністративному суді, ухвалюється іменем України. Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом. Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки.

Згідно зі ч. 1 ст. 325, ст.370 КАС України постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття. Судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Таким чином, виконання судових рішень у справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Зокрема, у пункті 40 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Горнсбі проти Греції», Суд зазначив, що, право на судовий захист було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок. (Hornsby v. Greece №07/1995/613/701).

У пункті 28 рішення Європейського суду з прав людини від в справі «Антонюк проти України» зазначено, що відповідальність держави за виконання судових рішень щодо приватних осіб зводиться до участі державних органів у виконавчому провадженні.

Отже, у разі невиконання (неналежного виконання) рішення суду в добровільному порядку існує механізм примусового виконання рішення.

Відповідно до ст.129-1 Конституції України контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

На важливості належного виконання судового рішення неодноразово наголошував у своїх рішеннях і Конституційний Суд України.

Так, у пункті 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 червня 2009 року №16-рп/2009 (справа щодо конституційності окремих положень Кримінально-процесуального кодексу України) Конституційний Суд України зазначив, що відповідно до положень Конституції України судові рішення є обов`язковими до виконання; обов`язковість рішень суду є однією з основних засад судочинства, яка гарантує ефективне здійснення правосуддя; виконання всіма суб`єктами правовідносин приписів, викладених у рішеннях суду, які набрали законної сили, утверджує авторитет держави як правової. З огляду на це посилення судового контролю за виконанням судових рішень та наділення суду з цією метою правом накладати штрафні санкції є заходом для забезпечення конституційного права громадян на судовий захист.

У Рішенні від 26 червня 2013 року № 5-рп/2013 (справа щодо офіційного тлумачення положень пункту 2 частини другої статті 17, пункту 8 частини першої статті 26, частини першої статті 50 Закону України «Про виконавче провадження») Конституційний Суд України зазначив, що право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист (абзац п`ятий підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 26 червня 2013 року №5-рп/2013); набрання судовим рішенням законної сили є юридичною подією, з настанням якої виникають, змінюються чи припиняються певні правовідносини, а таке рішення набуває нових властивостей; основною з цих властивостей є обов`язковість - сутнісна ознака судового рішення як акта правосуддя (підпункт 2.4 мотивувальної частини Рішення від 23 листопада 2018 року №10-р/2018); невід`ємною складовою права кожного на судовий захист є обов`язковість виконання судового рішення. Це право охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 року №18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року №11-рп/2012).

Конституційний Суд України у Рішенні від 26 червня 2013 року взяв до уваги практику ЄСПЛ, який, зокрема, в пункті 43 рішення у справі «Шмалько проти України» (заява №60750/00) вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (пункт 43).

Обов`язковість виконання судового рішення є важливою складовою права особи на справедливий суд, що гарантоване статтею 6 Конвенції, та однією з основних засад судочинства, визначених статтями 129, 129-1 Конституції України та статтями 2, 14, 370 КАС України.

Згідно з положеннями ст. 383 КАС України особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.

У такій заяві зазначаються: 1) найменування адміністративного суду, до якого подається заява; 2) ім`я (найменування) позивача, поштова адреса, а також номер засобу зв`язку, адреса електронної пошти, якщо вони відомі; 3) ім`я (найменування) відповідача, посада і місце служби посадової чи службової особи, поштова адреса, а також номер засобу зв`язку, адреса електронної пошти, якщо вони відомі; 4) ім`я (найменування) третіх осіб, які брали участь у розгляді справи, поштова адреса, номер засобу зв`язку, адреса електронної пошти, якщо вони відомі; 5) номер адміністративної справи; 6) відомості про набрання рішенням законної сили та про наявність відкритого касаційного провадження; 7) інформація про день пред`явлення виконавчого листа до виконання; 8) інформація про хід виконавчого провадження; 9) документ про сплату судового збору, крім випадків, коли його не належить сплачувати за подання відповідної заяви; 10) перелік документів та інших матеріалів, що додаються.

На підтвердження обставин, якими обґрунтовуються вимоги, позивач зазначає докази, про які йому відомо і які можуть бути використані судом.

До заяви додаються докази її надсилання іншим учасникам справи.

Заяву, зазначену у частині першій цієї статті, може бути подано протягом десяти днів з дня, коли позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів, але не пізніше дня завершення строку пред`явлення до виконання виконавчого листа, виданого за відповідним рішенням суду.

У разі відповідності заяви вимогам, зазначеним у цій статті, вона підлягає розгляду та Кодекс адміністративного судочинства України

У разі відповідності заяви вимогам, зазначеним у цій статті, вона підлягає розгляду та вирішенню в порядку письмового провадження або в судовому засіданні на розсуд суду протягом десяти днів з дня її отримання. Неприбуття в судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені, не перешкоджає розгляду такої заяви.

У разі невідповідності заяви вказаним вище вимогам вона ухвалою суду, прийнятою в порядку письмового провадження, повертається заявнику. Така ухвала суду може бути оскаржена.

За відсутності обставин протиправності відповідних рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень - відповідача та порушення ним прав, свобод, інтересів особи-позивача, суд залишає заяву без задоволення. За наявності підстав для задоволення заяви суд постановляє ухвалу в порядку, передбаченому статтею 249 цього Кодексу.

З огляду на зазначене, процесуальним законом встановлено порядок виконання судових рішень в адміністративних справах та визначено певну послідовність дій, які необхідно вчинити для того, щоб зобов`язати відповідача належним чином виконати рішення суду.

Тобто, якщо позивач вважав, що рішенням, дією чи бездіяльністю ВЧ НОМЕР_2 , на виконання рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 06.08.2020 по справі №280/1385/20, порушуються його права, свободи чи інтереси, то він повинен був звернутись до суду в порядку ст.383 КАС України із заявою про визнання протиправним рішення дій чи бездіяльності даної військової частини, а не пред`являти новий адміністративний позов.

З огляду на вищенаведене, суд дійшов висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не усуває юридичного конфлікту та не відповідає об`єкту порушеного права, а тому в такий спосіб неможливо захистити чи відновити право у разі визнання його судом порушеним.

Аналогічна правова позиція висловлена в постановах Верховного Суду від 17.04.2019 у справі №355/1648/15-а, від 21.11.2019 у справі №802/1933/18-а, від 29.07.2021 у справі №460/350/19.

Таким чином, оскільки позивачем по суті заявлено позовні вимоги щодо захисту своїх прав, які фактично стосуються питання повного виконання (неналежного виконання) вищевказаного рішення суду, то відповідно, ним невірно обрано спосіб захисту свого порушеного права.

Суд зауважує, що законодавством встановлено відповідний порядок виконання судових рішень в адміністративних справах та визначено певну послідовність дій, які не було вчинено позивачем. Обраний позивачкою спосіб захисту не усуває юридичного конфлікту та не відповідає об`єкту порушеного права, а навпаки створює новий спір, який пов`язаний з іншим спором, який вирішений судовим рішенням однак його виконання не є завершеним.

Отже, в такий спосіб неможливо захистити чи відновити право у разі визнання його судом порушеним, при розгляді позовної вимоги позивача щодо виконання окремого судового рішення в іншій справі.

Аналогічних правових висновків дійшла ВЕЛИКА ПАЛАТА ВЕРХОВНОГО СУДУ в рішеннях від 16.01.2019 у справі №686/23317/13-а та від 06.02.2019 у справі №816/2016/17.

Частиною 5 ст.242 КАС України встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно із частиною 5 статті 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Також, відповідно до ч.6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

З урахуванням викладеного, відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч.1 ст.143 КАС України, суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

В зв`язку з тим, що позивач, в силу вимог п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», звільнений від сплати судового збору, а також в зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог, питання щодо розподілу судового збору судом не вирішувалось.

Інші судові витрати позивачем до стягнення не заявлялись.

Керуючись статтями 139, 241, 243-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ), в особі представника адвоката Хміляр Юрія Михайловича ( АДРЕСА_2 ), до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_3 ), третя особа Військова частина НОМЕР_2 ( АДРЕСА_4 ), про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії відмовити.
Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України.
Рішення у повному обсязі складено та підписано «19» січня 2023 року.

Суддя Р.В. Кисіль