Справа № 160/6212/21
Суддя: Юрко І.В.
Дата ухвалення: 2023-01-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

18 січня 2023 року м. Дніпросправа № 160/6212/21

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Юрко І.В., суддів: Чабаненко С.В., Чумака С.Ю.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Дніпропетровської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Миколаївської сільської ради Синельниковського району Дніпропетровської області на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07 червня 2021 року в адміністративній справі №160/6212/21 (головуючий суддя першої інстанції Рищенко А.Ю.) за позовом ОСОБА_1 до Миколаївської сільської ради Синельниковського району Дніпропетровської області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач 02.04.2021 року разом з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 звернулася до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Миколаївської сільської ради Синельниковського району Дніпропетровської області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії.

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19.04.2021 року роз`єднано в окремі провадження вказані вище позовні вимоги окремо кожного позивача.

Виділені в окреме провадження у справу №160/6212/21 позовні вимоги ОСОБА_1 стосуються наступного:

- визнати протиправними та скасувати рішення Миколаївської сільської ради Петропавлівського району Дніпропетровської області () 4 сесії VIII скликання від 16.02.2021 року №302 про відмову їй в затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства та рішення Миколаївської сільської ради Петропавлівського району Дніпропетровської області () 4 сесії VIII скликання від 10.03.2021 року №335 про внесення доповнень до рішення від 16.02.2021 року №302;

- зобов`язати Миколаївську сільську раду Петропавлівського району Дніпропетровської області () прийняти рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення їй земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства земельна ділянка кадастровий номер :02:00:5559, площею 2,000 га, яка розташована за адресою: Дніпропетровська область, Петропавлівський район Миколаївська сільська рада.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що відповідачем прийняті спірні рішення про відмову в затвердженні проекту землеустрою у зв`язку з тим, що: в поданому проекті землеустрою Висновок про погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, виданий 25.03.2016 року Управлінням Держгеокадастру у Петропавлівському районі Дніпропетровської області, дійсний протягом 1 (одного) року, який начебто втратив чинність; 2) відсутнє погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки територіальним органом Держгеокадастру за принципом екстериторіальності відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України №580 від 31.08.2016 року, у зв`язку з чим, на думку відповідача, порушено порядок погодження зазначеного проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, встановлений ст.186-1 Земельного кодексу України. Позивач вважає, що просили повторно розглянути дане питання і прийняти рішення про затвердження проекту землеустрою, оскільки строк дії висновків є необмеженим згідно п. 16 ст. 186 Земельного кодексу України, погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за принципом екстериторіальності від них взагалі не вимагається, бо закон був прийнятий значно пізніше і вже після того, коли в них був погоджений висновок органу Держгеокадастру, втім відповідачем було повторно відмовлено у затвердженні проекту землеустрою у зв`язку з тим, що, враховуючи ч.7 ст.60 Закону України «Про місцеве самоврядування», передача земельної ділянки у власність ослабить економічну основу і скоротить обсяги доходів до місцевих бюджетів.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07 червня 2021 року адміністративний позов задоволено.

Визнано протиправними та скасовано рішення Миколаївської сільської ради Синельниковського району Дніпропетровської області 4 сесії VIII скликання від 16.02.2021 року №302 «Про відмову в затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства гр. ОСОБА_1 » та рішення Миколаївської сільської ради Петропавлівського району Дніпропетровської області 5 позачергової сесії VIII скликання від 10.03.2021 року №335 «Про внесення доповнень до рішення «Про відмову в затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства гр. ОСОБА_1 » 4 сесії VIII скликання від 16.02.2021 року № 302».

Зобов`язано Миколаївську сільську раду Синельниковського району Дніпропетровської області прийняти рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства громадянці ОСОБА_1 - земельна ділянка кадастровий номер :02:001:5559, площею 2,0000 га, яка розташована за адресою: Дніпропетровська область, Петропавлівський район Миколаївська сільська рада.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Дніпропетровська обласна прокуратура подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та прийняти постанову про відмову в задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зауважує, що проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок підлягає обов`язковому погодженню з територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. Позивач не звертався 4 роки для погодження проекту землеустрою, отже висновок про погодження проекту землеустрою втратив чинність. Таким чином, проект землеустрою не погоджено в порядку встановленому ст.186-1 ЗК України. Наголошує, що належним способом захисту є зобов`язання розглянути клопотання позивача про затвердження проекту землеустрою.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідач відзив на апеляційну скаргу не подав.

Суд апеляційної інстанції розглянув справу відповідно до приписів статті 311 КАС України в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до частин першої та другої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, встановила таке.

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 (а.с. 21-23 т. 1).

Відповідач - Миколаївська сільська рада Синельниковського району Дніпропетровської області є суб`єктом владних повноважень, яка в даних правовідносинах реалізує надані їй Земельним кодексом України повноваження.

Наказом Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області від 25.02.2016 року №4-1203/15-16-СГ позивачу надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність за рахунок земель сільськогосподарського призначення державної власності, розташованої за межами населеного пункту на території Миколаївської сільської ради Петропавлівського району Дніпропетровської області, орієнтовний розмір земельної ділянки 2,00 га., із цільовим призначенням (01.03) для ведення особистого селянського господарства (а.с. 30 т. 1).

На замовлення позивача, ПП «ГЕО-СЕРВІС» розроблено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства на території Миколаївської сільської ради Петропавлівського району Дніпропетровської області, орієнтовний розмір земельної ділянки площею 2,0000 га (а.с. 16-52 т.1).

Висновком експерта державної експертизи Управління Держгеокадастру у Петропавлівському районі Дніпропетровської області від 25.03.2016 року №35/41-16 розглянуто проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки, зазначено, що він відповідає вимогам чинного законодавства України та погоджено його (а.с.46 т.1).

Висновком Дніпропетровського обласного центру з охорони історико-культурних цінностей №865/2 від 12.04.2016 року також погоджено проект землеустрою позивача (а.с.47 т.1).

11.01.2021 року позивач звернулася до Миколаївської сільської ради із заявою про затвердження проекту землеустрою та передачу земельної ділянки у приватну власність (а.с. 53 т. 1).

Рішенням Миколаївської сільської ради Петропавлівського району Дніпропетровської області від 16.02.2021 року № 302-4/VIII відмовлено в затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства громадянці ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) - земельна ділянка кадастровий номер :02:001:5559, площею 2,0000 га, яка розташована за адресою: Дніпропетровська область Петропавлівський район Миколаївська сільська рада (а.с.55-56 т.1).

Підставою відмови зазначено наступне:

1) в поданому проекті землеустрою Висновок про погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, виданий 25.03.2016 року Управлінням Держгеокадастру у Петропавлівському районі Дніпропетровської області, дійсний протягом 1 (одного) року, який втратив чинність;

2) відсутнє погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки територіальним органом Держгеокадастру за принципом екстериторіальності відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 31.08.2016 року №580, в зв`язку з чим порушено порядок погодження зазначеного проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, встановлений ст.186-1 Земельного кодексу України

01.03.2021 року позивач повторно звернулась до Миколаївської сільської ради із заявою про затвердження проекту землеустрою та передачу земельної ділянки у приватну власність (а.с. 54, 60-63 т. 1).

Рішенням відповідача від 10.03.2021 року №335-5/VIII внесено доповнення до рішення Миколаївської сільської ради Петропавлівського району Дніпропетровської області від 16.02.2021 року № 302-4/VIII, а саме, доповнено п.1 та викладено в наступній редакції: «Відмовити в затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства громадянці ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) - земельна ділянка кадастровий номер :02:001:5559, площею 2,0000 га, яка розташована за адресою: Дніпропетровська область Петропавлівський район Миколаївська сільська рада, у зв`язку з тим, що: в поданому проекті землеустрою Висновок про погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, виданий 25.03.2016 року Управлінням Держгеокадастру у Петропавлівському районі Дніпропетровської області, дійсний протягом 1 (одного) року, який втратив чинність; відсутнє погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки територіальним органом Держгеокадастру за принципом екстериторіальності відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 31.08.2016 року № 580, в зв`язку з чим порушено порядок погодження зазначеного проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, встановлений ст. 186 Земельного кодексу України; враховуючи ч. 7 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування» передача земельної ділянки у власність ослабить економічну основу і скоротить обсяги доходів до місцевих бюджетів» (а.с. 65-66 т.1).

Не погодившись з такими рішеннями відповідача, позивач оскаржила їх до суду.

Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив із того, що не може бути затверджений проект землеустрою, який не погоджено в порядку, встановленому статтею 186-1 Земельного кодексу України, а також відсутність обов`язкової державної експертизи у визначених законом випадках та відомостей щодо державної реєстрації сформованої земельної ділянки у Державному земельному кадастрі. Жодних інших правових підстав для відмови у затвердженні проекту землеустрою після його погодження в порядку ст.186-1 Земельного кодексу України норми ст.118 Земельного кодексу України не містять. При цьому перевірка на відповідність проекту землеустрою вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів має здійснюватись саме на етапі погодження такого проекту. Доводи, викладені в оскаржуваному рішенні відповідача не передбачені законодавством для відмови в затвердженні проекту землеустрою, а отже є безпідставними та необґрунтованими, тому суд доходить висновку про протиправність такого рішення.

Апеляційний суд, переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права, зазначає про таке.

Стаття 14 Конституції України гарантує право власності на землю. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Законом, який регулює земельні правовідносини, є Земельний кодекс України від 25.10.2001 року №2768-III, а також прийняті відповідно до Конституції України та цього Кодексу нормативно-правові акти.

Відповідно до п.«б» ч.1 ст.81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі, зокрема, безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності.

Згідно з пунктом «а» ч.3 ст.22 ЗК України землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства.

Відповідно до ст.116 ЗК України громадяни набувають права власності земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться, зокрема, у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом (пункт «в» ч.3 ст.116 ЗК України).

Статтею 121 ЗК України передбачені норми безоплатної передачі земельних ділянок громадянам. Зокрема, для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара.

Отже, громадянин/ка України вправі на підставі закону отримати безоплатно земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара із земель державної/комунальної власності.

Відповідно до ч.6 ст.118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для, зокрема, ведення особистого селянського господарства, у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст.122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні (абз. 1 ч. 7 ст. 118 ЗК України).

Згідно із ч. 8-10 ст. 118 Земельного кодексу України в редакції, яка була чинною до 27 травня 2021 року, проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому ст. 186-1 цього Кодексу.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст.122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду.

27 травня 2021 року набрав чинності Закон України від 28 квітня 2021 року №1423-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин» (далі по тексту - Закон №1423-IX), яким ч.8 ст.118 ЗК України виключено, а ч.9 ст.118 ЗК України викладено в такій редакції:

«Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, що передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст.122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність».

Згідно з ч.1 ст.122 ЗК України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Крім того, Законом №1423-IX ст.186 ЗК України («Погодження і затвердження документації із землеустрою») викладено у новій редакції, а ст.186-1 ЗК України («Повноваження органів виконавчої влади в частині погодження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок») - виключено.

Відповідно до п.6 ч.3 ст.186 ЗК України (у редакції Закону №1423-IX) проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок затверджуються Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування відповідно до повноважень, визначених ст. 122 цього Кодексу.

Згідно з ч.8 ст.186 ЗК України підставою для відмови у погодженні та затвердженні документації із землеустрою може бути лише невідповідність її положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівної документації.

Отже, за змістом ч.9 ст.118 ЗК України та ч.8 ст.186 ЗК України відповідач міг відмовити позивачу у затвердженні розробленого проекту землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки лише у випадку невідповідності такого проекту вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівної документації.

У спірних правовідносинах проект землеустрою, розроблений на замовлення позивача з дозволу територіального органу Держгеокадастру, а тому відповідач за приписами ч.9 ст.118 ЗК України повинен був прийняти рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність позивачу.

Як зазначалось вище, Наказом Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області від 25.02.2016 року № 4-1203/15-16-СГ позивачу надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність за рахунок земель сільськогосподарського призначення державної власності, розташованої за межами населеного пункту на території Миколаївської сільської ради Петропавлівського району Дніпропетровської області, орієнтовний розмір земельної ділянки 2,0000 га., із цільовим призначенням (01.03) для ведення особистого селянського господарства (а.с. 30 т. 1).

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб`єктами господарювання, які є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін.

У разі надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки Рада міністрів Автономної Республіки Крим, орган виконавчої влади чи орган місцевого самоврядування, що передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст.122 ЗК України, зобов`язані протягом десяти робочих днів з дня прийняття рішення про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або з дня повідомлення особою, зацікавленою в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності, про замовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки без надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у порядку, передбаченому цією частиною, відобразити на картографічній основі Державного земельного кадастру орієнтовне місце розташування земельної ділянки, зазначити дату та номер відповідного рішення, а також майбутнє цільове призначення земельної ділянки. Зазначена інформація оприлюднюється на безоплатній основі на офіційному веб-сайті центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

За змістом ст.79-1 Земельного кодексу України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі, а земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.

Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у ч. 6-7 цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок.

Отже, враховуючи наведені норми законодавства, розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки необхідне для формування земельної ділянки.

Такий висновок також узгоджується з положеннями ст.50 Закону України «Про землеустрій», згідно якої проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок складаються у разі зміни цільового призначення земельних ділянок або формування нових земельних ділянок.

Відповідно до матеріалів справи на замовлення позивача ПП «ГЕО-СЕРВІС» розроблено проект землеустрою щодо відведення позивачу земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства (а.с. 16-52 т.1).

На підставі проекту землеустрою державним кадастровим реєстратором проведено реєстрацію земельної ділянки площею 2,0000 га з присвоєнням їй кадастрового номера :02:001:5559, дата державної реєстрації земельної ділянки - 06.09.2016 року. Цільове призначення земельної ділянки - землі запасу. Категорія земель - землі сільськогосподарського призначення (а.с. 57 т. 1).

Позивач двічі зверталась до відповідача із заявою про затвердження проекту землеустрою.

Проте, Рішенням відповідача 4 сесії VIII скликання від 16.02.2021 року №302 та рішенням Миколаївської сільської ради Петропавлівського району Дніпропетровської області 5 позачергової сесії VIII скликання від 10.03.2021 року №335 «Про внесення доповнень до рішення 4 сесії VIII скликання від 16.02.2021 року № 302» відмовлено позивачу у затвердженні проекту землеустрою (а.с. 55-56, 65-66 т. 1).

Враховуючи вищевказане, рішення відповідача 4 сесії VIII скликання від 16.02.2021 року №302 та рішення відповідача 5 позачергової сесії VIII скликання від 10.03.2021 року №335 «Про внесення доповнень до рішення 4 сесії VIII скликання від 16.02.2021 року №302» прийняті у порушенням вимог Земельного кодексу України та не відповідають критеріям відповідності, наведеним у ч.2 ст.2 КАС України, а тому підлягали скасуванню, як вірно вирішив суд першої інстанції.

Стосовно обраного судом способу захисту.

Задовольняючи позов у цій частині, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем виконано всі вимоги, передбачені Земельним кодексом України, які необхідні для затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а тому ефективним способом захисту прав та інтересів позивача є зобов`язання відповідача прийняти конкретне рішення. Підстави для відмови в затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність позивачу визнані судом протиправними, проект землеустрою погоджено у встановленому порядку.

Колегія суддів погоджується із зазначеними висновками суду з огляду на таке.

Частиною 4 ст.245 КАС України передбачено, що у випадку прийняття рішення про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії суд може зобов`язати останнього прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Зазначена норма повністю кореспондується з висновками Європейського суду з прав людини, відповідно до яких, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати на його ефективність з точки зору ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за ст.13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, «ефективний засіб правого захисту» в розумінні ст.13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату.

Питання ефективного способу захисту неодноразово розглядалось Європейським судом з прав людини, який, зокрема у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що ст.13 Конвенції гарантує наявність на національному рівні засобу правового захисту для реалізації прав і свобод, у якій би формі вони не забезпечувалися у національному правовому полі. Суд також підкреслив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби ст. 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Станом на день прийняття відповідачем спірного рішення було наявне позитивне рішення про надання позивачу дозволу на розроблення проекту землеустрою, такий проект землеустрою був розроблений і погоджений експертом державної експертизи, земельна ділянка є сформованою та їй присвоєно кадастровий номер, тобто позивачем виконані всі передбачені чинним законодавством вимоги, а тому у відповідача були всі підстави для затвердження проекту землеустрою та відведення земельної ділянки у власність позивача.

З огляду на встановлені і зазначені вище обставини справи, а також приписи ст.118 Земельного кодексу України суд апеляційної інстанції вважає, що належним і ефективним способом захисту порушеного права позивача є зобов`язання відповідача прийняти рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, оскільки саме такий спосіб захисту порушеного права є найбільш ефективним в розумінні ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, як правильного висновку дійшов і суд першої інстанції.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, не доведено правомірність рішення відповідача 4 сесії VIII скликання від 16.02.2021 року №302 та рішення відповідача 5 позачергової сесії VIII скликання від 10.03.2021 року №335 «Про внесення доповнень до рішення 4 сесії VIII скликання від 16.02.2021 року №302».

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення адміністративного позову.

У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, інші, зазначені в апеляційній скарзі доводи, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду відсутні.

Згідно частини першої статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вирішуючи питання про можливість касаційного оскарження постанови суду апеляційної інстанції, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до пункту 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження).

Оскільки дана справа розглянута судом апеляційної інстанції у відповідності до вимог частини 1 статті 310 Кодексу адміністративного судочинства України за правилами спрощеного провадження та не відноситься до справ, передбачених частиною 4 статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись статтями 77, 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Дніпропетровської обласної прокуратури на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07 червня 2021 року в адміністративній справі № 160/6212/21 залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07 червня 2021 року в адміністративній справі № 160/6212/21 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена в касаційному порядку, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий - суддя І.В. Юрко

суддя С.В. Чабаненко

суддя С.Ю. Чумак