Справа № 240/31712/22
Суддя: Попова Оксана Гнатівна
Дата ухвалення: 2023-01-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2023 року м. Житомир справа № 240/31712/22

категорія 106030000

Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Попової О. Г., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність, зобов`язання вчинити дії,

встановив:

До Житомирського окружного адміністративнго суду звернувся ОСОБА_1 із позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, - період з 01.07.2017 по 06.11.2022, виходячи з середньомісячного грошового забезпечення за останні два календарні місяці служби, що передують місяцю звільнення з військової служби відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати" від 08 лютого 1995 року №100";

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, - період з 01.07.2017 по 06.11.2022, виходячи з середньомісячного грошового забезпечення за останні два календарні місяці служби, що передують місяцю звільнення з військової служби відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати" від 08 лютого 1995 року №100".

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 . Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 30.06.2017 №1 позивача було звільнено та виключено зі списків основного складу частини та усіх видів грошового забезпечення. На момент звільнення позивачу не було виплачено належне грошове забезпечення. На виконання рішень Полтавського окружного адміністративного суду від 10.01.2022 по справі №440/12017/21 та від 06.12.2021 по справі №440/12019/21 відповідачем було виплачено належне грошове забезпечення, а саме: 27.06.2022 в розмірі - 2 119,24 грн. та 07.11.2022 в розмірі - 46 27554 грн. Враховуючи те, що суми компенсації не були виплачені позивачу в день звільнення, відповідно до ст.ст.116,117 КЗпП України позивач просить стягнути на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Ухвалою судді Житомирського окружного адміністративного суду від 20.12.2022 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та виклику (повідомлення) учасників справи, надано відповідачу строк для подання відзиву на позов.

Через відділ документального забезпечення суду від 13.01.2023 відповідач подав відзив на позовну заяву, у якому зазначає, що з прийняттям судового рішення, яким присуджено на користь позивача певні суми коштів, статті 116 та 117 КЗпП України не застосовуються, а зобов`язання роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та індексацію замінюється на зобов`язання виконати судове рішення на користь позивача, що не регулюється матеріальними нормами трудового права. Тобто, не має обґрунтованих підстав стверджувати, що ці положення КЗпП України передбачають право на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як її сума була встановлена судом. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

Частиною п`ятою статті 250 КАС України встановлено, що датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, встановивши фактичні обставини справи та оцінивши надані сторонами докази в їх сукупності, суд зазначає наступне.

Судом встановлено, що позивач прохобив військову службу в військовій частині НОМЕР_1 .

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 30.06.2017 №1 позивача було звільнено та виключено зі списків основного складу частини та усіх видів грошового забезпечення.

Проте, на момент звільнення позивачу не було виплачено належне грошове забезпечення.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 06.12.2021 у справі №440/12019/21 позовні вимоги ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання дії протиправними та зобов`язання вчинити дії задоволено частково: визнато протиправними дії та зобов`язано військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплатити (з урахуванням сплачених сум ) ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 09 лютого 2016 року по 30 червня 2017 року з встановленням для обчислення індексації місяця підвищення доходів (базового місяця) - січень 2008 року.

На виконання виконання вказаного рішення військовою частиною НОМЕР_1 виконано рішення суду у справі №440/12019/21 та проведено виплату коштів на рахунок позивача в сумі 46 275,54 грн. - 07.11.2022.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 10.01.2022 у справі №440/12017/21 позовні вимоги ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправними та зобов`язання вчинити дії задоволено: визнато протиправними дії та зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за період з 2017 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.

На виконання виконання вказаного рішення військовою частиною НОМЕР_1 виконано рішення суду у справі №440/12017/21 та проведено виплату коштів на рахунок позивача в сумі 2 119,24 грн. - 27.06.2022.

Позивач, уважаючи, що має місце факт порушення відповідачем його прав та інтересів у частині несвоєчасного отримання належних до виплати грошових сум при звільненні з військової служби, звернувся до суду із цим позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає наступне.

Спірним у цій справі є стягнення на користь позивача коштів за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до вимог статей116,117 Кодексу законів про працю України.

Згідно з частиною другоюстатті 19 Конституції Україниоргани державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбаченіКонституцієюта законами України.

Відповідно достатті 43 Конституції Україникожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку із виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснюється відповідно доЗакону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІ(далі - Закон № 2232-ХІІ), згідно з частиною третьою статті 24 якого закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Порядок проходження військової служби позивача та звільнення регулюється спеціальним законодавством.

При цьому за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Суд звертає увагу, що питання відповідальності за затримання розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення)) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення. У той же час такі питання врегульованіКодексом законів про працю України.

З огляду на неврегульованість спеціальним законодавством питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні з військової служби, до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписиКодексу законів про працю України, зокрема його стаття 117, яка передбачає, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Вищевказаний висновком узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка була викладена у постанові від 09 липня 2020 року у справі № 320/6659/18.

Крім того, відповідно дорішення Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року № 8-рп/2002(справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати нормиКодексу законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

Закріплені у статтях116,117 Кодексу законів про працю Українинорми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання у частині проведення повного розрахунку із працівником.

Оскільки спеціальним законодавством, яке регулює спірні відносини, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум при звільненні, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, суд вважає за можливе застосування норм статей116,117 Кодексу законів про працю Українияк таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення з військової служби.

Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 05 серпня 2020 року у справі № 826/20350/16, від 15 липня 2020 року у справі № 824/144/16-а, від 31 жовтня 2019 року у справі № 2340/4192/18.

Відповідно достатті 116 Кодексу законів про працю Українипри звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган у будь-якому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до частини першоїстатті 117 Кодексу законів про працю Українив разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені встатті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз наведених вище норм вказує на те, що умовами застосування частини першоїстатті 117 Кодексу законів про працю Україниє невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому відповідно до правової позиції, яка була висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 під "належними звільненому працівникові сумами" необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Суд звертає увагу, щостаттею 116 Кодексу законів про працю Українина підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбаченістаттею 117 Кодексу законів про працю України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені встатті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, передбаченастаттею 117 Кодексу законів про працю України.

Наведене вище узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, яка була висловлена в постанові від 13 травня 2020 року, у справі № 810/451/17.

Як встановлено судом, відповідачем при звільненні позивача з військової служби 01.07.2017 не виплачено всіх належних йому сум, адже при розрахунку таких сум відповідачем не було нараховано та виплачено індексацію грошового забезпечення.

Оскільки відповідач не провів з позивачем при звільненні з військової служби остаточний розрахунок, позивач має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Судом встановлено, що відповідач провів остаточний розрахунок з позивачем 07.11.2022 року, виплативши на виконання рішення суду у справі № 240/12019/21 індексацію грошового забезпечення у розмірі 46 275,54 грн. Вказане підтверджується випискою з карткового рахунку позивача.

Таким чином, надаючи оцінку викладеному, суд вважає, що період затримки розрахунку при звільненні, з урахуванням вищевказаних обставин складає 338 календарних днів.

Відповідно до довідки №3064 від 15.07.2021, розмір грошового забезпечення позивача за останні два місяці перед звільненням становив 29 753,221 грн. (14 876,61 грн. за травень 2017 року та 14 876,61 грн. за червень 2017 року), сума середньоденного грошового забезпечення становить 487,75 грн. (14 876,61 грн. за травень 2017 року + 14 876,61 грн. за червень 2017 року / 61 днів) Тобто, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені за період з 02.07.2017 по 06.11.2022 (по день фактичного розрахунку) становить 953 551,25 грн (1955 дні* 487,75).

Суд звертає увагу на те, що при загальному розмірі несвоєчасно виплаченої індексації грошового забезпечення 48 394,78 грн, з відповідача не може бути стягнуто усю суму середнього заробітку за час затримки розрахунку у розмірі 953 551,25 грн, адже така сума істотно перевищує розмір несвоєчасно виплачених сум.

Верховний Суд у постанові від 18 липня 2018 року у справі № 825/325/16 вказав на те, що при визначенні розміру компенсації за затримку розрахунку при звільненні необхідно враховувати розмір середнього заробітку позивача, суму заборгованості, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, а також те, що відповідач є органом державної влади, фінансування якого здійснюється з державного бюджету.

Аналогічна правова позиція щодо застосування принципу співмірності зазначена у постанові Верховного Суду від 04 квітня 2018 року у справі № 524/1714/16-а та постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, які мають враховуватись до спірних правовідносин на виконання вимогстатті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів"та частини п`ятоїстатті 242 Кодексу адміністративного судочинства України.

У постанові від 30 жовтня 2019 року у справі № 806/2473/18 Верховний Суд сформував правову позицію щодо врахування істотності частки складових заробітної плати у порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку.

Суд враховує зазначені висновки Верховного Суду при визначенні розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивачу у цій справі.

Зокрема під час вирішення справи суд з`ясував, що істотність частки несвоєчасно виплаченої індексації грошового забезпечення 48 394,78 грн) у порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку становить 5 %(48 394,78 грн / 953 551,25 грн х 100).

Отже, сума, що підлягає відшкодуванню з урахуванням істотності частки 5% розраховується наступним чином: 487,75 грн (середньоденний заробіток позивача) х 5 % = 24,38 грн - середньоденна сума відшкодування з урахуванням істотності частки; 24,38 грн х 1955 (днів затримки розрахунку) = 47 662,90 грн.

Таким чином, з урахуванням принципу розумності, справедливості та співмірності, суд вважає, що середній заробіток за час затримки розрахунку має бути виплачений позивачу у розмірі 47 662,90 грн з урахуванням істотності частки несвоєчасно виплачених сум у порівнянні із середнім заробітком позивача.

Частиною першоюстатті 6 Кодексу адміністративного судочинства Українивстановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

З метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів позивача, слід визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та зобов`язати нарахувати і виплатити середній заробіток у розмірі 47 662,90 грн.

Відповідно до частини першоїстатті 77 Кодексу адміністративного судочинства Україникожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановленихстаттею 78 цього Кодексу

Згідно з частиною другоюстатті 77 Кодексу адміністративного судочинства Українив адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи наведене, суд доходить висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову.

У зв`язку із задоволенням позовних вимог відповідно достатті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, сплачений позивачем судовий збір, слід стягнути на його користь за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись статтями6,72-77,139,244,246,250,255,295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

вирішив:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 . РНОКПП/ЄДРПОУ: НОМЕР_2 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 . РНОКПП/ЄДРПОУ: НОМЕР_3 ), про визнання протиправною бездіяльність, зобов`язання вчинити дії - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02.07.2017 року по 06.11.2022 року включно.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати і виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02.07.2017 року по 06.11.2022 року включно у сумі 47 662,90 грн (сорок сім тисяч шістсот шістдесят дві) гривні 90 копійок.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до Сьомого апеляційного адміністративного суду за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя О.Г. Попова

23 січня 2023 р.