Справа № 540/5633/21
Суддя: Осіпов Ю.В.
Дата ухвалення: 2023-01-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
__________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 січня 2023 р.м.ОдесаСправа № 540/5633/21

Головуючий І інстанції Пекний А.С.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Осіпова Ю.В.,

суддів - Косцової І.П., Скрипченка В.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 22 вересня 2022 року (м.Одеса, дата складання повного тексту судового рішення - 22.09.2022р.) про відмову у заміні сторони (боржника) у виконавчому листі по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

31.09.2021р. ОСОБА_1 звернувся до Херсонського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до ГУ ПФУ в Херсонській області, в якому просив суд:

- визнати протиправними дії ГУ ПФУ в Херсонській області щодо обмеження виплати йому пенсії максимальним розміром, що не перевищує 10 (десяти) прожиткових мінімумів, встановлених для осіб, які втратили працездатність;

- зобов`язати відповідача здійснити перерахунок та виплату раніше призначеної йому пенсії за вислугу років у відповідності до Закону України «Про Пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» у розмірі 90% грошового забезпечення згідно з довідкою Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції від 13.04.2020р. №3/1/331-20/Б-259, з 01.04.2019р. без обмеження максимального розміру.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач перебуває на обліку в ГУ ПФУ в Херсонській області та отримує пенсію на підставі Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». Натомість, на виконання рішення суду від 26.04.2021р. у справі №540/1159/21, ГУ ПФУ в Херсонській області було перераховано пенсію, встановивши обмеження її максимальним розміром, що, на переконання позивача, є протиправним та порушує його право на гідне пенсійне забезпечення, передбачене чинним законодавством.

Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 29.11.2021р., залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 31.05.2022р., позов ОСОБА_1 - задоволено. Визнано протиправними дії відповідача стосовно обмеження виплати пенсії позивачу максимальним розміром, що не перевищує 10 (десяти) прожиткових мінімумів, встановлених для осіб, які втратили працездатність. Зобов`язано відповідача здійснити перерахунок та виплату раніше призначеної позивачу пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» у розмірі 90% грошового забезпечення на підставі довідки Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції від 13.04.2020р. №3/1/331-20/Б-259, починаючи із 01.04.2019р. без обмеження максимальним розміром.

12.08.2022р. судом 1-ї інстанції видано виконавчий лист у справі №540/5633/21.

15.09.2022р. позивач звернувся до суду із заявою про заміну сторони (боржника) у виконавчому листі на ГУ ПФУ в Кіровоградській області, яка мотивована тим, що у зв`язку із початком воєнних дій на території Херсонської області заявник був вимушений виїхати за її межі та станом на цей час є внутрішньо переміщеною особою, яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 . Починаючи з 01.08.2022р. позивач перебуває на обліку в ГУ ПФУ в Кіровоградській області, як внутрішньо переміщена особа, та одержує пенсію за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» за електронними даними автоматизованої системи розрахунку пенсій.

Отже, позивач наразі перебуває у відносинах з ГУ ПФУ в Кіровоградській області та більше не перебуває у відносинах з ГУ ПФУ в Херсонській області, що вказує на вибуття даної сторони зі справи №540/5633/21. Зокрема, позивач зазначає, що виконавче провадження неможливо відкрити без заміни боржника у виконавчому листі у справі №540/5633/21, оскільки відповідно до п.10-2 Розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про виконавче провадження», забороняється відкриття виконавчих проваджень та вжиття заходів примусового виконання рішень на території територіальних громад, що розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або перебувають у тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні).

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 22 вересня 2022 року (постановленою в порядку письмового провадження) у задоволенні заяви ОСОБА_1 про заміну боржника у виконавчому листі - відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою, позивач 23.12.2021р. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив скасувати ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 22.09.2022р. та прийняти нове рішення - про заміну боржника у виконавчому листі №540/5633/21, а саме - ГУ ПФУ в Херсонській області на ГУ ПФУ в Кіровоградській області.

Доводи апелянта обґрунтовані тим, що без здійснення заміни боржника позивач позбавлений можливості реалізувати рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 29.11.2021р. у справі №540/5633/21, оскільки боржник знаходиться на тимчасово окупованій території та не може виконати судове рішення. При цьому, знаходження відповідача на тимчасово окупованій території виключає можливість особистого звернення чи направлення кореспонденції, у тому числі засобами поштового зв`язку чи через телекомунікаційні мережі.

Також, апелянт зазначає про неможливість звернення для примусового виконання рішення суду, оскільки приписи Закону України «Про виконавче провадження» встановлюють заборону відкриття виконавчих проваджень та вжиття заходів примусового виконання рішень на території територіальних громад, що перебувають в тимчасовій окупації.

Ухвалами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 18.10.2022р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою позивача та призначено її до розгляду в порядку письмового провадження.

01.11.2022р. матеріали справи надійшли до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

За правилами ч.1 ст.312 КАС України, апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України, апеляційні скарги на рішення суду першої інстанції, за відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю, можуть бути розглянуті судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.1 ст.308 КАС України).

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів доходь висновку про відсутність підстав для її задоволення, з огляду на наступне.

Частиною 1 ст.129-1 Конституції України передбачено, що судове рішення є обов`язковим до виконання.

За приписами ст.1 Закону №1404-VIII, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими згідно з цим Законом, а також рішеннями, які у відповідності до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ст.15 Закону № 1404-VIII, «сторонами» у виконавчому провадженні є «стягувач» та «боржник». Стягувачем є фізична або ж юридична особа чи держава, на користь чи в інтересах яких видано виконавчий документ.

У разі ж вибуття однієї зі сторін виконавець за заявою сторони, а також заінтересована особа мають право звернутися до суду із заявою про заміну сторони її правонаступником.

При цьому, для правонаступника усі дії, вчинені до його вступу у виконавче провадження, є обов`язковими тією мірою, якою вони були б обов`язковими для сторони, яку правонаступник замінив (ч.5 ст.15 Закону №1404-VIII).

Згідно з ч.1 ст.379 КАС України, у разі вибуття однієї із сторін виконавчого провадження за поданням державного виконавця чи за заявою заінтересованої особи суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, замінює сторону виконавчого провадження її правонаступником.

Таким чином, з наведеного нормативного визначення слідує, що виконавче провадження є однією зі стадій судового провадження, яка його завершує. Ця стадія розпочинається з набранням законної сили судовим рішенням або за інших умов, установлених законом. Сторони судового провадження на даній стадії набувають відповідної процесуальної якості, а також користуються правами та несуть певні обов`язки, які зумовлені статусом сторони.

На стадії ж виконавчого провадження можлива заміна сторони виконавчого провадження і заміна є прийнятною, зокрема, у правовідносинах, що допускають правонаступництво. При цьому, законодавством встановлено головну умову, за якої обов`язки боржника може бути перекладено на іншу особу, - це вибуття сторони виконавчого провадження.

За правилами ст.52 КАС України, у разі вибуття або заміни сторони чи 3-ї особи у відносинах, стосовно яких виник спір, суд допускає на будь-якій стадії судового процесу заміну відповідної сторони або третьої особи її правонаступником. Усі дії, вчинені в адміністративному процесі до вступу правонаступника, обов`язкові для нього в такій самій мірі, у якій вони були б обов`язкові для особи, яку він замінив.

З огляду на зміст наведеної норми, процесуальне правонаступництво передбачено не лише у зв`язку зі смертю фізичної особи та реорганізацією суб`єкта господарювання, а також в інших передбачених законом випадках, у тому числі в разі заміни кредитора або боржника в зобов`язанні. Процесуальне правонаступництво в розумінні ст.52 КАС України допускається на будь-якій стадії судового процесу, включаючи стадію виконання судового рішення.

Отже, ухвала про здійснення процесуального правонаступництва на стадії виконання рішення суду є документом, що забезпечує виконання рішення та фактично є його невід`ємною частиною, а тому заміна сторони в зобов`язанні (правонаступництво) на стадії виконавчого провадження є зміною судового рішення, передбаченою чинним законодавством, що оформлюється ухвалою (ст.52 КАС України). Оскарження такої ухвали варто розуміти як оскарження судового рішення.

До того ж, аналогічну позицію висловила Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 26.06.2019р. у справі № 905/1956/15.

Так, публічне правонаступництво органів державної влади є окремим (особливим) видом правонаступництва, під таким терміном розуміється перехід в установлених законом випадках прав та обов`язків одного суб`єкта права іншому. При цьому обов`язок по відновленню порушених прав особи покладається на орган, компетентний відновити такі права. Такий підхід відносно переходу до правонаступника обов`язку відновити порушене право цілком відповідає принципу верховенства права, оскільки метою правосуддя є ефективне поновлення порушених прав, свобод і законних інтересів.

У спорах, які виникають з публічних правовідносин, де оскаржуються рішення (дії, бездіяльність) державного органу, пов`язані зі здійсненням функції від імені держави, стороною є сама держава в особі того чи іншого уповноваженого органу. Функції держави, які реалізовувались ліквідованим органом, не можуть бути припинені і підлягають передачі іншим державним органам, однак за виключенням того випадку, коли держава відмовляється від таких функцій взагалі.

Такої ж правової позиції дотримується Верховний Суд у постановах від 13.03.2019р. у справі №524/4478/17 та від 20.02.2019р. у справі №826/16659/15.

Таким чином, правонаступництво в сфері управлінської діяльності органів державної влади (публічне правонаступництво) передбачає повне або часткове передання адміністративної компетенції одного суб`єкта владних повноважень до іншого або внаслідок припинення первісного суб`єкта, або внаслідок повного чи часткового припинення його адміністративної компетенції.

Наведені висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду від 12.06.2018р. у справі № 2а-23895/09/1270.

Особливістю адміністративного (публічного) правонаступництва є те, що подія переходу прав та обов`язків, що відбувається із суб`єктами владних повноважень, сама по собі має бути публічною та врегульованою нормами адміністративного права.

Разом із тим, необхідно виділити дві форми адміністративного (публічного) правонаступництва: 1) фактичне (або компетенційне адміністративне правонаступництво), тобто таке, де вирішуються питання передачі фактичних повноважень від одного до іншого органу, посадової особи (або повноважень за компетенцією) та 2) процесуальне адміністративне (публічне) правонаступництво.

Фактичним (компетенційним) адміністративним (публічним) правонаступництвом - є врегульовані нормами адміністративного права умови та порядок передання адміністративної компетенції від одного суб`єкта владних повноважень (суб`єкта публічної адміністрації) до іншого, який набуває певні владні повноваження внаслідок: ліквідації органу або ж посади суб`єкта владних повноважень, припинення первісного суб`єкта, або внаслідок повного чи часткового припинення компетенції органу публічної адміністрації чи припинення повноважень посадової особи.

Процесуальним адміністративним (публічним) правонаступництвом - є унормована можливість заміни адміністративним судом (на будь-якій стадії процесу судового розгляду справи в суді 1-ї, апеляційної та касаційної інстанції (окрім випадків перегляду справи за винятковими чи нововиявленими обставинами) сторони чи третьої особи іншим суб`єктом, коли права та обов`язки суб`єкта владних повноважень перейшли від сторони (в адміністративній справі) до іншого суб`єкта владних повноважень, а також можливість суб`єкта публічної адміністрації (правонаступника) вступити у судовий процес як сторона чи третя особа.

При визначенні процесуального адміністративного (публічного) правонаступництва суд повинен виходити з того, хто є правонаступником у спірних правовідносинах, і враховувати таке: якщо під час розгляду адміністративної справи буде встановлено те, що орган державної влади та/або орган місцевого самоврядування, рішення, дії чи бездіяльність яких оскаржуються, припинили свою діяльність, то суду слід залучити до участі у справі їх правонаступників.

У разі ж відсутності правонаступників суду необхідно залучити до участі у справі орган, до компетенції якого належить ухвалення рішення про усунення порушень прав, свобод чи інтересів позивача. У разі зменшення обсягу компетенції суб`єкта владних повноважень, не пов`язаного з припиненням його діяльності, до участі у справі як другий відповідач залучається інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого передані (або належать) функції чи повноваження щодо вирішення питання про відновлення порушених прав, свобод чи інтересів позивача.

З огляду на вищевикладене, підставою для переходу адміністративної компетенції від одного суб`єкта владних повноважень до іншого (набуття адміністративної компетенції) є події, що відбулися із суб`єктом владних повноважень.

Наведене узгоджується із позицією Верховного Суду, викладеній у постанові від 11.10.2019р. у справі №812/1408/16.

У межах вирішення питання, яке є предметом розгляду в цій справі, для встановлення факту публічного правонаступництва визначальним є встановлення чи припинення первісного суб`єкта - ГУ ПФУ в Херсонській області, або перехід повністю чи частково його функцій (адміністративної компетенції) до ГУ ПФУ в Кіровоградській області.

В іншому випадку, відсутність підстав публічного правонаступництва доводить неможливість його здійснення.

Так, як встановлено з матеріалів справи судами обох інстанцій, ГУ ПФУ в Херсонській області наразі не ліквідовано та не реорганізовано, продовжує здійснювати свої повноваження на підконтрольній українській владі території та, відповідно, залишається самостійним суб`єктом владних повноважень, який і був відповідачем у даній справі та відповідно, має бути і «боржником» у даному виконавчому провадженні.

Як видно з матеріалів справи, починаючи з серпня 2022р. позивач перебуває на обліку в ГУ ПФУ в Кіровоградській області, як внутрішньо-переміщена особа, та одержує пенсію за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», виплата якої була поновлена на підставі електронної пенсійної справи.

Вказані обставини підтверджуються довідкою від 03.05.2022р. №3503- про взяття на облік позивача, як внутрішньо переміщеної особи, та листом ГУ ПФУ в Кіровоградській області від 01.09.2022р. №1100-0307-8/30123.

Разом із тим, фактична зміна місця перебування не може бути достатньою підставою для зміни сторони у виконавчому провадженні, оскільки «боржника» - ГУ ПФУ в Херсонській області до цього часу не ліквідовано та не реорганізовано, і він продовжує здійснювати свої повноваження на підконтрольній українській владі території та залишається самостійним суб`єктом владних повноважень.

Таким чином, саме на ГУ ПФУ в Херсонській області і покладено обов`язок виконати рішення суду, яке набрало законної сили.

Сліз зазначити, що ці висновки повністю узгоджуються з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 21.04.2021р. у справі №429/3281/13-а, відповідно до яких, фактична зміна місця проживання (перебування) на обліку як внутрішньо переміщеної особи в обласному органі ПФУ не є належною і беззаперечною підставою для заміни боржника правонаступником щодо виконання рішення суду.

Фактичного (компетенційного) адміністративного правонаступництва також не відбулося, адже відсутні врегульовані нормами права умови та порядок передання адміністративної компетенції від ГУ ПФУ в Херсонській області до ГУ ПФУ в Кіровоградській області.

Тобто, обставини, з якими Закон №1404-VIII та ст.379 КАС України пов`язують можливість здійснення заміни сторони виконавчого провадження, у такому разі відсутні, відповідно органом, який має забезпечити виконання судового рішення та відновити порушені права позивача, є той, якого фактично зобов`язано рішенням суду, що набрало законної сили, вчинити певні дії.

Надаючи оцінку рішенню суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія зазначає про те, що Закон №1404-VIII забороняє відкриття виконавчих проваджень та вжиття заходів примусового виконання рішень на території адміністративно-територіальних одиниць, які тимчасово окуповані внаслідок військової агресії російської федерації, у період такої окупації оточенні (блокуванні), відповідно до переліку, який затверджений центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику з питань тимчасово окупованої російською федерацією території України, а також прилеглих до неї територій.

Водночас, відповідно до п.4 розділу І «Інструкції з організації примусового виконання рішень» (затв. наказом Міністерства юстиції України 02.04.2012р. за №512/5), під час дії воєнного стану виконання рішень, місцем виконання яких, згідно з ч.1 ст.24 Закону, є територія, яка відповідно до Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» є тимчасово окупованою територією України, здійснюється органом державної виконавчої служби, компетенція якого поширюється на таку територію, за умови, якщо такий орган змінив місцезнаходження на іншу території України або органом державної виконавчої служби, визначеним Міністерством юстиції України за поданням/пропозиціями Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України.

У тому разі якщо місцезнаходженням органу державної виконавчої служби є територія, яка розташована в районі проведення воєнних (бойових) дій або яка перебуває в оточенні (блокуванні) та включена до Переліку територіальних громад, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні), затвердженого Мінреінтеграції за погодженням з Міноборони на підставі пропозицій відповідних обласних, Київської міської військових адміністрацій, такий орган може змінити місцезнаходження на іншу територію України та здійснювати примусове виконання рішень, місцем виконання яких є територія, на яку поширюється компетенція цього органу державної виконавчої служби.

Так, з офіційного сайту Міністерства юстиції України вбачається, що Міністерство юстиції України наказом «Про визначення органу державної виконавчої служби, який здійснюватиме примусове виконання рішень» від 14.06.2022р. №2373/5 визначило, що під час дії воєнного стану примусове виконання рішень, місцем виконання яких є Херсонська область, здійснює саме відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Кіровоградській області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро).

Колегія суддів також звертає увагу й на той факт, що в матеріалах справи відсутні жодні письмові докази на підтвердження факту звернення ОСОБА_1 (або ж його представника) до ГУ ПФУ в Херсонській області з метою виконання судового рішення у справі №540/5633/21.

При цьому, наразі з ГУ ПФУ в Херсонській області можливо зв`язатись засобами електронної комунікації за допомогою електронної пошти: . При цьому, за інформацією, що наведена на офіційному сайти Пенсійного Фонду України (за посиланням https://www.pfu.gov.ua/2152993-servisni-tsentry-gu-pfu/), функціонує сервісний центр ГУ ПФУ в Херсонській області (відповідача у справі) в смт. Нововоронцовка, вул. Соборна, 14.

Інші доводи апеляційної скарги позивача не впливають на правовірність висновків суду 1-ї інстанції і не дають підстав для висновку, що судом при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи чи порушено норми процесуального права.

У той же час, колегія суддів наголошує, що в межах спірних правовідносин заміна боржника, з урахуванням принципу обов`язковості судового рішення, може бути здійснена виключно у разі доведення факту неможливості виконання рішення суду у справі №540/5633/21.

Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (п.58 рішення у справі «Серявін та інші проти України»).

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у даній справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші зазначені в апеляційній скарзі аргументи позивача, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.

Таким чином, при винесенні оскаржуваної ухвали судом першої інстанції було дотримано всіх вимог законодавства, а тому відсутні підстави для її скасування.

У відповідності до п.1 ч.1 ст.315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Згідно зі ст.316 КАС України, суд 2-ї інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.238,241,243,308,311,315,316,321,322,325,328 КАС України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 22 вересня 2022 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст.328 КАС України.

Повний текст постанови виготовлено 17.01.2023р.

Головуючий у справі

суддя-доповідач: Ю.В. Осіпов

Судді: І.П. Косцова

В.О. Скрипченко