Справа № 203/5095/22
Суддя: Казак С. Ю.
Дата ухвалення: 2023-01-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 203/5095/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2023 року Кіровський районний суд м.Дніпропетровська в складі:

головуючого-судді - Казака С.Ю.

при секретарі - Биченковій Г.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області в особі Центрального відділу у м.Дніпрі про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення до країни походження,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що 22.04.2019 року прибув до України у приватних справах на «заробітки». Після прибуття оселився у м.Дніпрі, знайшов роботу охоронцем на центральному ринку «Озерка», познайомився із громадянкою України, мешканкою м.Дніпра, з якою проживає однією сім?єю без реєстрації шлюбу. Його син, громадянин Республіки Азербайджан, також вже доволі тривалий час проживає в м.Дніпрі, маючи посвідку на постійне проживання на території України. Дозволений строк перебування на території України в нього закінчився 21.07.2019 року. Проте, в зв`язку із другою карабаською війною (Карабаським конфліктом), яка тривала по 10.11.2020 року, після чого близько 2000 російських військ були розгорнуті як «миротворці» вздовж Лачинського коридору між Вірменією та ОСОБА_2 щонайменше на 5 років, побоюючись за своє життя, він не мав ані бажання, ані можливості повертатись до ОСОБА_3 . На сьогодні, на фоні ескалації конфлікту між Вірменією та Нагірно-Карабаською Республікою щодо звільнення Лачинського коридору, який з травня 1992 року фактично контролюється Нагірно-Карабаською Республікою та наразі є єдиним сполученням між Вірменією та ОСОБА_2 , він також не має змоги виїхати з України до Республіки Азербайджан через цю війну.

Рішенням №35 від 06.12.2022 року вирішено його примусово повернути за межі України до Республіки Азербайджан, а також зобов`язано його покинути територію України у термін до 20.12.2022 року. З огляду на триваючий ОСОБА_4 конфлікт вважає, що на нього поширюється ст.31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», за якою іноземець або особа без громадянства не може бути примусово повернутий до своєї країни. Крім того, він має сім`ю на території України, де також проживає його син. Родичів в Республіці Азербайджан не залишились. Тому рішення про примусове повернення є порушенням його сімейних прав.

Посилаючись на вказані обставини, не дотримання відповідачем принципу пропорційності, який вимагає балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване оскаржуване рішення, позивач просив визнати протиправним та скасувати рішення №35 від 06.12.2022 року Центрального відділу у м.Дніпрі Головного управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області про примусове повернення з України.

У наданому відзиві представник відповідача посилався на те, що відповідач прибув на територію України 22.04.2019 року у приватних справах, із дозволеним терміном перебування 90 діб. Протягом вказаного строку він не звертався до органів чи підрозділів ДМС України з приводу продовження терміну тимчасового перебування або ж оформлення документів на право проживання в Україні. Таким чином, з 21.07.2019 року позивач знаходиться на території України з порушенням міграційного законодавства. За вчинення порушення міграційного законодавства Індустріальним відділом у м.Дніпрі Головного управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області раніше приймалось рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни від 25.07.2022 року, яким його зобов`язано самостійно покинути територію України у термін до 23.08.2022 року, від виконання якого позивач ухилився та продовжив нелегальне перебування на території України. Також за обліками автоматизованої системи «Аркан» позивач раніше перебував на території України у період з 13.05.2018 року по 03.11.2018 року, коли теж порушив вимоги міграційного законодавства щодо граничних термінів перебування іноземців на території України. 06.12.2022 року посадовими особами відповідача, беручи до уваги системність порушень міграційного законодавства з боку позивача, останнього було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.203 КУпАП у вигляді штрафу в сумі 5100 грн., від добровільної сплати якого позивач ухилився. Того ж дня, за порушення законодавства України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства було прийнято рішення №35 про примусове повернення позивача до країни походження або третьої країни, яким останньому надано 15-денний термін для самостійного залишення території України.

Доводи позивача щодо неможливості покинути територію України через побоювання за своє життя, пов`язані з Карабаською війною (27.09.2020 року 10.11.2020 року) та відсутності сполучення між Вірменією та ОСОБА_2 , вважають хибними та такими, що не відповідають дійсності, оскільки з огляду на тривалість порушення (з 21.04.2019 року) позивач і не мав наміру добровільно покинути територію України, а за отриманням статусу біженця чи особи, що потребує тимчасового/додаткового захисту до органів ДМС не звертався. Щодо порушення сімейних прав позивача, представник відповідача у відзиві зазначив, що відповідно до правових висновків Верховного Суду, наведених у перелічених у відзиві постановах, законодавством не передбачено винятків із загальних для всіх іноземців правил перебування на території України та наявність сім`ї не звільняє особу від необхідності дотримання міграційного законодавства України.

Ухвалою Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 29.12.2022 року позов було прийнято до розгляду, відкрито провадження по справі та призначено останню до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позов та посилаючись на викладені в ньому підстави, просив задовольнити позовні вимоги.

Представник відповідача в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позову з підстав, наведених у відзиві.

Заслухавши представників сторін, перевіривши доводи, викладені сторонами в заявах по суті справи та дослідивши матеріали останньої, суд приходить до наступного висновку.

Згідно ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Пунктом 2 ч.1 ст.92 Конституції України визначено, що виключно законами України визначаються громадянство, правосуб`єктність громадян, статус іноземців та осіб без громадянства.

Згідно п.п.1,2 «Положення про Державну міграційну службу України», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №360 від 20.08.2014 року (далі Положення), Державна міграційна служба України (ДМС) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ і який реалізує державну політику у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

ДМС у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства.

Підпунктами 3,4,8,9,14,19 п.4 Положення передбачено, що ДМС відповідно до покладених на неї завдань: здійснює у межах компетенції провадження з питань прийняття до громадянства України і про припинення громадянства України та подає відповідні документи на розгляд Комісії при Президентові України з питань громадянства, а також забезпечує виконання рішень Президента України з питань громадянства; приймає відповідно до законодавства рішення про встановлення належності до громадянства України, оформлення набуття громадянства України та їх скасування; здійснює оформлення і видачу документів для тимчасового або постійного проживання в Україні, а також виїзду за її межі, вилучає такі документи та проставляє в документах, що посвідчують особу іноземців та осіб без громадянства, відмітки про заборону в`їзду в Україну в передбачених законодавством випадках; приймає рішення про продовження (скорочення) строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, про добровільне повернення або примусове повернення іноземців та осіб без громадянства до країн їх громадянської належності або країн походження, звертається до судів з позовами про примусове видворення іноземців та осіб без громадянства, здійснює заходи, пов`язані з примусовим видворенням іноземців та осіб без громадянства з України; приймає рішення про визнання іноземців та осіб без громадянства біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про втрату, позбавлення статусу біженця або додаткового захисту і про скасування рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; здійснює оформлення і видачу посвідчення біженця, посвідчення особи, якій надано додатковий захист в Україні, а також інших документів, передбачених законодавством для даних категорій осіб.

Згідно термінів, наведених в п.14 ст.1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», нелегальний мігрант - іноземець або особа без громадянства, які перетнули державний кордон поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску, але з уникненням прикордонного контролю і невідкладно не звернулися із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в Україні, а також іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України.

Частинами 1,3 ст.9 вказаного вище Закону встановлено, що іноземці та особи без громадянства в`їжджають в Україну за наявності визначеного цим Законом чи міжнародним договором України паспортного документа та одержаної у встановленому порядку візи, якщо інше не передбачено законодавством чи міжнародними договорами України. Це правило не поширюється на іноземців та осіб без громадянства, які перетинають державний кордон України з метою визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового або тимчасового захисту чи отримання притулку.

Строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.

Постановою Кабінету Міністрів України №150 від 15.02.2012 року затверджено «Порядок продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України» (далі Порядок).

Підпунктом 2 п.2 вказаного Порядку встановлено, що іноземці та особи без громадянства, які на законній підставі прибули в Україну, можуть тимчасово перебувати на її території не більш як 90 днів протягом 180 днів у разі в`їзду іноземців, які є громадянами держав з безвізовим порядком в`їзду, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України.

Статтею 17 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», а також пунктами 5,8 Порядку передбачено можливість продовження строку перебування іноземців та осіб без громадянства на території України територіальними органами або підрозділами ДМС на підставі відповідної заяви.

Частинами 1-5 ст.25 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» передбачено, що іноземці та особи без громадянства, які отримали повідомлення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що втратили або позбавлені статусу біженця або додаткового захисту і не використали права на оскарження таких рішень, а також особи, які отримали повідомлення про відхилення скарги про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, і не використали права на його оскарження до суду, особи, які отримали рішення суду про підтвердження рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, повинні добровільно повернутися в країну походження або третю країну в установлений строк, якщо вони не мають інших законних підстав для перебування в Україні, встановлених цим Законом.

Іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування в Україні або які не можуть виконати обов`язок виїзду з України, не пізніше дня закінчення відповідного строку їх перебування у зв`язку з відсутністю коштів або втратою паспортного документа можуть добровільно повернутися в країну походження або третю країну, у тому числі за сприяння міжнародних організацій.

Рішення про добровільне повернення іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частинах першій і другій цієї статті, приймається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, за заявою іноземця та особи без громадянства про добровільне повернення.

У разі прийняття рішення про добровільне повернення іноземцю та особі без громадянства, зазначеним у частинах першій і другій цієї статті, видається довідка про особу, яка добровільно повертається. Зазначена довідка є підставою для тимчасового перебування іноземця та особи без громадянства на території України на строк до завершення процедури добровільного повернення. У разі завершення процедури добровільного повернення така довідка вилучається або визнається недійсною.

Строк здійснення процедури добровільного повернення не повинен перевищувати 60 днів.

Згідно ч.1-5,8 ст.26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частині першій цієї статті, може супроводжуватися забороною щодо подальшого в`їзду в Україну строком на три роки. Строк заборони щодо подальшого в`їзду в Україну обчислюється з дня винесення такого рішення. Порядок виконання рішення про заборону щодо подальшого в`їзду в Україну визначає Кабінет Міністрів України.

Один із примірників рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства видається іноземцю або особі без громадянства, стосовно яких воно прийнято. У рішенні зазначаються підстави його прийняття, порядок оскарження та наслідки невиконання. Форма рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства затверджується спільним наказом Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України.

Рішення про примусове повернення може бути оскаржено до суду.

Іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення.

Примусове повернення не застосовується до іноземців та осіб без громадянства, які не досягли 18-річного віку, до іноземців та осіб без громадянства, на яких поширюється дія Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Відповідно до ч.1 ст.31 зазначеного вище Закону іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворені або видані чи передані до країн: де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань; де їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання; де їх життю або здоров`ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя; де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки.

Згідно термінів, наведених в п.п.1,4,13,14 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»:

- біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань;

- додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті;

- особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань;

- особи, які потребують тимчасового захисту, - іноземці та особи без громадянства, які масово вимушені шукати захисту в Україні внаслідок зовнішньої агресії, іноземної окупації, громадянської війни, зіткнень на етнічній основі, природних чи техногенних катастроф або інших подій, що порушують громадський порядок у певній частині або на всій території країни походження.

Під час розгляду справи встановлено, що позивач є громадянином Республіки Азербайджан та 22.04.2019 року прибув на територію України через пункт пропуску «Гоптівка» по паспорту громадянина Республіки Азербайджан НОМЕР_1 у приватних справах, із дозволеним строком перебування 90 діб.

Таким чином, дозволений строку перебування позивача на території України скінчився 21.07.2019 року.

За вчинення порушення міграційного законодавства Індустріальним відділом у м.Дніпрі Головного управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області 25.07.2022 року було прийнято рішення про примусове повернення позивача до країни походження або третьої країни, яким його зобов`язано самостійно покинути територію України у термін до 23.08.2022 року.

Вказане рішення позивачем не виконано та останній продовжив нелегальне перебування на території України.

06.12.2022 року Центральним відділом у м.Дніпрі Головного управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області за порушення законодавства України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства позивача було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.203 КУпАП у вигляді штрафу в сумі 5100 грн. та прийнято рішення №35 про примусове повернення позивача до країни походження або третьої країни, яким останньому надано строк для самостійного залишення території України до 20.12.2022 року.

В обгрунтування заявлених вимог про визнання протиправним та скасування рішення відповідача №35 від 06.12.2022 року, позивач посилався на те, що в зв`язку із Карабаським конфліктом, побоюючись за своє життя, він не мав ані бажання, ані можливості повертатись до ОСОБА_3 . На сьогодні, на фоні ескалації конфлікту між Вірменією та Нагірно-Карабаською Республікою щодо звільнення Лачинського коридору, який з травня 1992 року фактично контролюється Нагірно-Карабаською Республікою та наразі є єдиним сполученням між Вірменією та ОСОБА_2 , він також не має змоги виїхати з України до Республіки Азербайджан через цю війну. Тому, на нього поширюється дія ст.31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», за якою іноземець або особа без громадянства не може бути примусово повернутий до своєї країни. Крім того, він має сім`ю на території України, де також проживає його син. Родичів в Республіці Азербайджан не залишились. Тому рішення про примусове повернення є порушенням його сімейних прав.

Поряд з цим, суд враховує, що за загальновідомими даними, що є у відкритому доступі в мережі Інтернет, друга карабаська війна ( ОСОБА_4 конфлікт) між ОСОБА_5 , протягом якого тривали бойові дії, мав місце в період з 27.09.2020 року по 10.11.2020 року, після чого було укладено перемір?я.

В той час, як дозволений строку перебування позивача на території України скінчився ще 21.07.2019 року.

При цьому, позивач у встановленому законом порядку не звертався до органів міграційної служби із заявами про продовження строку перебування на території України, надання йому статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Також суд враховує, що оскаржуваним рішенням визначено обов`язок позивача повернутись до країни походження або третьої країни, а питання вибору конкретного місця свого проживання в цій країні може бути обрано позивачем самостійно у будь-якій його частині де відсутня загроза для такої особи.

Вказане свідчить про відсутність об`єктивних фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань позивача за своє життя чи переслідування за певними ознаками в разі повернення до країни походження та наявності підстав для застосування положень ст.31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», ст.3 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Також суд вважає безпідставними та недоведеними доводи позивача щодо порушення його сімейних прав внаслідок прийняття оскаржуваного рішення, оскільки будь-яких доказів створення сім`ї (проживання у зареєстрованому або цивільному шлюбі), перебування на території України його сина, як це зазначено в позові, під час розгляду справи стороною позивача суду не представлено.

Крім того, суд враховує, що наявність сім`ї не звільняє позивача від обов`язку дотримуватись вимог міграційного законодавства України, не спростовує факт його порушення позивачем.

Перебуваючи на території України протягом значного часу, позивач не скористався можливістю легалізувати своє перебування, будь-яких заходів для цього не вживав, не виконав в установлений строк без поважних причин попереднє рішення органу міграційної служби від 25.07.2022 року про примусове повернення.

З урахуванням вищенаведеного, суд приходить до висновку, що оскаржуване рішення прийнято відповідачем правомірно, відповідає вимогам ст.26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», а в задоволенні позовних вимог слід відмовити в повному обсязі за їх безпідставністю та недоведеністю.

Керуючись п.п.1,2,4 п.п.1,2 «Положення про Державну міграційну службу України», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №360 від 20.08.2014 року; п.п.2,5,8 «Поряду продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України» затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №150 від 15.02.2012 року; ст.ст.1,9,17,25,26,31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства»; ст.ст.1,3,5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»; ст.ст.2,5,6,9,72-78,241-248,194,205,229,250,268,271,288 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області в особі Центрального відділу у м.Дніпрі про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення до країни походження відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана учасниками справи до Третього апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення складено та проголошено 23 січня 2023 року.

Суддя С.Ю.Казак