Справа № 302/1128/22
Суддя: Сидоренко Ю. В.
Дата ухвалення: 2022-12-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 302/1128/22
2-а/302/21/22
Категорія 140
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28.12.2022 смт. Міжгір`я

Міжгірський районний суд Закарпатської області

у складі: головуючого судді Сидоренко Ю.В.,

при секретарі - Царь О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт.Міжгір`я справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 (зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП - НОМЕР_1 ) до Відділення поліції № 2 Хустського РУП ГУНП в Закарпатській області (місцезнаходження: смт.Міжгір`я вул.Возз`єднання, буд.1 Хустського району, Закарпатської області), Головного управління Національної поліції в Закарпатській області (адреса місцезнахолження: м.Ужгород, вул.Ференці Ракоці. 13, Закарпатської області), про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення,

В С Т А Н О В И В :

10.10.2022 року до Міжгірського районного суду Закарпатської області надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 , поданий в особі представника позивача адвоката Рішко С.І., до Відділення поліції № 2 Хустського РУП ГУНП в Закарпатській області, Головного управління Національної поліції в Закарпатській області про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач ОСОБА_1 зазначає, що поліцейським Гойчук В.Ю. винесено постанову відносно нього, ОСОБА_1 , якою визнано його винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.122 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 510,00 гривень.

За змістом постанови відповідача серії БАВ № 650363 від 07.06.2022 року за ч.2 ст.122 КУпАП зазначається, що 07.06.2022 року о 21-00 год. в смт.Міжгір`я по вул.Г.Добри водій ОСОБА_1 керував транспортним засобом «Фольцваген Тауран» реєстраційний номер НОМЕР_2 , під час зупинки працівниками поліції, не увімкнув аварійну сигналізацію на транспортному засобі, чим порушив вимоги п.9.8 б ПДР, та скоїв адміністративне правопорушення передбачене ч.2 ст.122 КУпАП, за що підданий штрафу в сумі 510 грн.

Позивач ОСОБА_1 вважає вказану постанову неправомірною, посилаючись на те, що 07.06.2022 року біля 21 год. 00 хв. він не керував транспортним засобом марки «Фольцваген Тауран» держномер НОМЕР_2 , по вул.Г.Добри в смт.Міжгір`я, а тому, відповідно, його не зупиняли працівники поліції ВП № 2 Хустського РУП і до нього не ставилися і не могли ставитися вище вказані претензії щодо порушення ним Правил дорожнього руху України. Оскаржувана постанова була винесена у його відсутність, у постанові вказані невірні відомості щодо його місця проживання та такі не відповідають дійсності, оскільки з 22.08.2007 року дійсним зареєстрованим та фактичним місцем проживання є АДРЕСА_1 . Також позивач ОСОБА_1 зазначає, що про оскаржувана постанова йому не вручалася. Про дану постанову він дізнався 07.10.2022 під час ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження. Оскаржувано постанову від 07.06.2022 року він не отримував на місці її винесення і така йому не була надіслана відповідачем за місцем проживання, у зв`язку з чим просив поновити строк на її оскарження.

Зазначену постанову позивач просить скасувати із закриттям провадження у справі про адміністративне правопорушення за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.122 КУпАП.

Ухвалою суду від 18.10.2022 року поновлено позивачу ОСОБА_1 строк оскарження вищевказаної постанови та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження, без виклику (повідомлення) сторін. Витребувано від відповідача матеріали справи про адміністративне правопорушення за оскаржуваною постановою відносно ОСОБА_1 (а.с.30-32).

Ухвалу суду про відкриття провадження у справі надіслано стороні відповідача та встановлено строк подання відзиву на позов - п`ять днів з дня вручення ухвали суду про відкриття провадження у справі.

Ухвалу суду про відкриття провадження у справі № 302/1128/22 та позовну заяву ОСОБА_1 з додатками до позову стороною відповідача отримано електронною поштою 25.10.2022, що підтверджується довідкою про доставку електронної відправки 25.10.2022 року.

04.11.2022 року до суду надійшов від відповідача ГУНП в Закарпатській області відзив на позовну заяву ОСОБА_1 , в якому зазначає, що оскаржувана постанова серії БАВ № 650363 від 07.06.2022 року, якою громадянина ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.122 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 510 грн., є законною, складена відповідачем відповідно до норм КУпАП, посилання позивача на порушення ГУНП норм законодавства в даному випадку, вважають безпідставними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Просять в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі.

Проте, витребувані ухвалою суду від 18.10.2022 року матеріали справи про адміністративне правопорушення за оскаржуваною постановою, від відповідача до суду не надійшли.

Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

У відповідності до вимог ч.4 ст.159 Кодексу адміністративного судочинства України неподання суб`єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин тлумачиться судом як визнання позову.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні докази, суд дійшов наступних висновків.

Згідно з положеннями ч.1 ст.9 Кодексу України про адміністративні правопорушення, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Згідно з ч.5 ст.14 Закону України «Про дорожній рух», учасники дорожнього руху зобов`язані, зокрема знати і неухильно дотримуватись вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.

Пунктом 1.3 Правил дорожнього руху затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 року №1306 (далі - ПДР України) зазначено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил.

З оскаржуваної постанови по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії БАВ № 650363 від 07.06.2022 року, складеної інспектором поліції СРПП ВП № 2 Хустського РУП ГУНП в Закарпатській області Гойчук В.Ю. вбачається, що 07 червня 2022 року о 21-00 год., ОСОБА_1 в смт.Міжгір`я по вул.Г.Добри, під час зупинки працівниками поліції, не увімкнув аварійну сигналізацію на транспортному засобі «Фольцваген Таурен» держномер НОМЕР_2 , чим порушив вимоги п.9.8 б ПДР, та скоїв адміністративне правопорушення, передбачене ч.2 ст.122 КУпАП. Зазначеною постановою на ОСОБА_1 накладено адміністративне стягнення за ч.2 ст.122 КУпАП у виді штрафу в сумі 510 грн. (а..с.24).

У своєму позові позивач не погоджується з тим, що ним було скоєно вищевказане адміністративне правопорушення, передбачене ч.2 ст.122 КУпАП та зазначає про відсутність належних та допустимих доказів, що підтверджували факт його неправомірних дій.

Частиною другою статті 122 КУпАП передбачена відповідальність за порушення правил проїзду перехресть, зупинок транспортних засобів загального користування, проїзд на заборонний сигнал світлофора або жест регулювальника, порушення правил обгону і зустрічного роз`їзду, безпечної дистанції або інтервалу, розташування транспортних засобів на проїзній частині, порушення правил руху автомагістралями, користування зовнішніми освітлювальними приладами або попереджувальними сигналами при початку руху чи зміні його напрямку, використання цих приладів та їх переобладнання з порушенням вимог відповідних стандартів, користування під час руху транспортного засобу засобами зв`язку, не обладнаними технічними пристроями, що дозволяють вести перемови без допомоги рук (за винятком водіїв оперативних транспортних засобів під час виконання ними невідкладного службового завдання), а так само порушення правил навчальної їзди.

Згідно вимог підпункту «б» п. 9.8 ПДР під час руху механічних транспортних засобів у світлу пору доби з метою позначення транспортного засобу, що рухається, ближнє світло фар повинно бути увімкнене на маршрутних транспортних засобах, що рухаються по смузі, позначеній дорожнім знаком 5.8, назустріч загальному потоку транспортних засобів.

В оскаржуваній постанові не зазначено про те, що автомобіль марки «Фольцваген Тауран», реєстраційний номер НОМЕР_2 , є маршрутних транспортним засобом (автобусом, мікроавтобусом, тролейбусом, трамваєм і таксі, що рухається за встановленим маршрутом та має визначені місця на дорозі для посадки (висадки) пасажирів).

В п. 5 Постанови лейтенант поліції Гойчук В.Ю. зазначає, що в смт. Міжгір`я по вул. Г.Добри, під час зупинки працівниками поліції водій транспортного засобу «Фольцваген Тауран» не ввімкнув аварійну сигналізацію на транспортному засобі, чим порушив п. 9.8. б» ПДР.

Доказів тих обставин, що по вул.Г.Добри населеного пункту смт. Міжгір`я наявна смуга руху, позначена дорожнім знаком 5.8., до матеріалів відзиву відповідачем не додано.

Згідно вимог підпункту «б» п. 9.9 ПДР аварійна світлова сигналізація повинна бути ввімкнена у разі зупинки на вимогу поліцейського або внаслідок засліплення водія світлом фар.

Аналіз наведених норм встановлює, що в одному випадку увімкнення аварійної сигналізації виникає за передбачених та визначених умов, а у іншому випадку встановлений обов`язок подання попереджувальних сигналів при початку руху чи зміні його напрямку, при чому за невиконання останніх вимог прямо передбачена відповідальність за ч.2 ст.122 КУпАП.

Диспозицією ч.2 ст.122 КУпАП передбачена відповідальність не за будь-яке порушення правил користування попереджувальними сигналами, а саме за порушення правил користування попереджувальними сигналами при початку руху чи зміні його напрямку і лише тоді таке порушення набуває ознак протиправності і суспільної шкідливості. Даною нормою права не передбачена відповідальність за порушення правил користування попереджувальними сигналами при зупинці транспортного засобу. При цьому, зупинка на вимогу поліцейського не стосується початку руху чи зміни його напрямку.

Отже, вбачається, що порушення водієм вимог п. 9.9 «б» ПДР України «після зупинки на вимогу поліцейського не ввімкнена аварійна світлова сигналізація», не може бути кваліфіковане за ч.2 ст.122 КУпАП, оскільки в даному випадку відсутній факт початку руху чи зміни його напрямку.

За таких обставин, поліцейським Гойчук В.Ю. неправильно кваліфіковано описане в п.5 Постанови правопорушення у відповідності до норм ПДР, що свідчить про відсутність в діях водія ознак правопорушення, передбаченого саме ч.2 ст.122 КУпАП, що виключає притягнення до адміністративної відповідальності за зазначеної статтею.

Відповідно до ч.3 ст.62 Конституції України, обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Як вбачається з оскаржуваної постанови, адміністративне правопорушення позивача полягає у тому, що він керував транспортним засобом, не маючи при собі посвідчення водія та не пред`явив свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу. При цьому позивач ОСОБА_1 категорично заперечував керування ним вказаним у постанові транспортним засобом «Фольцваген» держномер НОМЕР_2 о 21-00 год. 07.06.2022 року.

Натомість, будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження вчинення позивачем ОСОБА_1 порушень п п.9.8б ПДР України (відеозапису, фото-фіксації моменту вчинення правопорушення водієм транспортного засобу, пояснень свідків чи очевидців) відповідачем до суду не надано та матеріали справи таких доказів не містять, відсутні посилання на них і в оскаржуваній постанові серії БАВ № 650363 від 07.06.2022 року.

В той же час, вина особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, має бути доведена належними доказами, а не ґрунтуватися на припущеннях, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь (ст.62 Конституції України).

Сама ж по собі наявність постанови про адміністративне правопорушення не підтверджує факт вчинення позивачем ОСОБА_1 адміністративного правопорушення.

Відсутність в матеріалах справи доказу, який би підтвердив факт порушення позивачем Правил дорожнього руху, свідчить про недоведеність суб`єктом владних повноважень правомірність прийнятої ним постанови (постанова Верховного Суду України від 23.10.2019 року у справі №357/10134/17).

Відповідачем належним чином не задокументовано та не доведено належними і допустимими доказами факту порушення позивачем ОСОБА_1 Правил дорожнього руху.

Така правова позиція узгоджується з правовою позицією, викладеною у Постанові Верховного Суду від 15.03.2019 року у справі №686/11314/17.

Будь-які докази, які б спростовували вищенаведені висновки суду, відповідачем суду не надано та не зазначено джерел їх здобуття.

В п.1 ч.1 ст.35 Закону України «Про поліцію» визначено, що поліцейський може зупиняти транспортні засоби у разі: якщо водій порушив Правила дорожнього руху. В ч.2 зазначеної статті наголошується, що поліцейський зобов`язаний поінформувати водія про конкретну причину зупинення ним транспортного засобу з детальним описом підстави зупинки, визначеної у цій статті.

Суд також зазначає те, що законодавство України про адміністративні правопорушення має каральну направленість (тяготіє до кримінального), а тому з урахуванням принципів і загальних засад КУпАП, практики Європейського Суду по правах людини, передбачається принцип презумпції невинності особи, поки її винуватість не буде доведена у встановленому законом порядку.

Згідно з статтею 31 Закону № 580-VIII поліція може застосовувати превентивні заходи, серед яких: перевірка документів особи; опитування особи; зупинення транспортного засобу; застосування технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису, засобів фото - і кінозйомки, відеозапису.

Статтею 40 Закону № 580-VIII встановлено, що поліція для забезпечення публічної безпеки і порядку може закріплювати на форменому одязі, службових транспортних засобах, монтувати / розміщувати по зовнішньому периметру доріг і будівель автоматичну фото- і відеотехніку, а також використовувати інформацію, отриману із автоматичної фото- і відеотехніки, що знаходиться в чужому володінні, з метою: 1) попередження, виявлення або фіксування правопорушення, охорони громадської безпеки та власності, забезпечення безпеки осіб; 2) забезпечення дотримання правил дорожнього руху.

Згідно з положеннями ст.70 КАС України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до приписів ч.1 ст.72 КАС України визначено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частинами 1,4 статті 73 КАС України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування.

Разом з цим, відповідно до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ч.1 ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", українські суди при вирішенні справ застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України", суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте, таке доведення може випливати зі співіснувавання достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів.

У своєму рішенні від 10 лютого 1995 року у справі "Алене де Рібермон проти Франції" Європейський Суд з прав людини зазначив, що сфера застосування принципу презумпції невинуватості є значно ширшою: він обов`язковий не лише для кримінального суду, який вирішує питання про обґрунтованість обвинувачення, а й для всіх інших суспільних відносин.

Згідно з правовим висновком Верховного Суду України, викладеного у постанові від 11 жовтня 2016 року по справі N 2816/4340/14, визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі й обов`язок суб`єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень.

Відповідно до Рішення Європейського суду з прав людини від 09.12.1994 року по справі «Руїз Торіха проти Іспанії», згідно з установленою практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтованості рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів того, що на час складання спірної постанови позивач ОСОБА_1 керував транспортним засобом транспортним засобом «Фольцваген» держномер НОМЕР_2 .

За таких обставин, суд дійшов висновку, що постанова інспектора поліції СРПП ВП №2 Хустського РУП ГУНП в Закарпатській області старшого лейтенанта поліції Гайчук В.Ю. серії БАВ № 650363 від 07.06.2022 року, є протиправною і такою, що порушує права позивача ОСОБА_1 , який був підданий адміністративному стягненню.

Проаналізувавши всі наявні докази у справі, суд, враховуючи положення ст.286 КАС України, доходить висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення серії БАВ № 650363 від 07.06.2022 року та закриття провадження по справі слід задовольнити, оскільки вказану постанову не можна визнати обґрунтованою та такою, що прийнята у відповідності до вимог чинного законодавства, у зв`язку з чим оскаржувана постанова підлягає скасуванню, а справа про адміністративне правопорушення - закриттю за відсутністю в діях ОСОБА_1 складу правопорушення ч.2 ст.122 КУпАП.

Згідно п.3 ч.3 ст.286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право: скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що постанова по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії БАВ № 650363 від 07.06.2022 року, складена інспектором поліції СРПП ВП №2 Хустського РУП ГУНП в Закарпатській області Гайчук В.Ю. та якою ОСОБА_1 визнано винним в скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.122 КУпАП України, підлягає скасуванню, а провадження у справі про адміністративне правопорушення закриттю.

Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України суд приходить до висновку, що позивачу слід відшкодувати за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції у Закарпатській області 496,20 грн. сплачений ним судовий збір при зверненні із адміністративним позовом до суду, що підтверджується квитанцією за № 31 від 10.10.2022 року, оригінал якої є в матеріалах справи (а.с.1).

При вирішенні питання щодо стягнення з відповідача витрат на правову допомогу, суд дійшов до наступного.

Згідно з ч.1 ст.134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката (ч.2 ст.134 КАС України).

Згідно з п.п. 1, 2 ч.3 ст.134 КАС України для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч.4 ст.134 КАС України).

Згідно з п.п.6,7 ст.134 КАС України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При цьому розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт, здійснених адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Отже, питання розподілу судових витрат пов`язане із суддівським розсудом (дискреційні повноваження).

Відповідно до ст.30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до ч.7 ст.139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 07.05.2020 року у справі №320/3271/19.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі «Баришевський проти України» (Заява № 71660/11), пункті 80 рішення у справі «Двойних проти України» (Заява № 72277/01), пункті 88 рішення у справі «Меріт проти України» (заява № 66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Крім того, у пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Lavents v. Latvia» (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.

З аналізу статті 134 КАС України випливає, що крім того, що зазначена стаття забезпечує право особи на правову допомогу, з іншого боку, вона запобігає зловживанню правом на компенсацію витрат на правову допомогу в т.ч. неоднаковій судовій практиці, встановлюючи критерії співмірності, які визначені в частині 5 цієї статті. Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат обґрунтовано у кожному конкретному випадку за критеріями співмірності необхідних і достатніх витрат. Суд звертає увагу на те, що при визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.

При визначені відшкодування витрат на суму гонорару адвоката, суд виходить з реальності адвокатських витрат (чи мали місце ці витрати, чи була в них необхідність) а також розумності їх розміру. Такі критерії застосовує Європейській суд з прав людини. У справі «East/West Allianse Limited» суд зазначив, що заявник має право на компенсацію судових витрат, тільки якщо буде доведено, що такі витрати фактично мали місце, були неминучі, а їх розмір є обґрунтованим.

Верховний Суд в постанові від 05.06.2018 року у справі №904/8308/17 зазначив, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява №19336/04).

Як вбачається з матеріалів справи професійна правнича допомога у даній справі надавалася позивачу ОСОБА_1 адвокатом Рішко С.І. на підставі Договору про надання правової допомоги від 07 жовтня 2022 року. Згідно п.3.2 вказаного Договору гонорар представника щодо надання допомоги з оскарження постанов про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, у тому числі постанови серії БАВ № 650363 від 07.06.2022 року в суді першої інстанції є фіксованим і складає по 1000,00 гривень за кожну постанову (а.с.27).

Згідно квитанції до прибуткового касового ордера №07 від 10.10.2022 року адвокатом Рішко С.І. від ОСОБА_1 за договором про надання правничої допомоги від 07.10.2022 року прийнята оплата 4000 грн. (а.с.28).

Суд зазначає, що вищевказані документи є належними доказами, які підтверджують понесення позивачем витрат на правничу допомогу адвоката, які відповідачем не оспорені.

Приписами ч.ч. 5-7 ст.134 КАС України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

З огляду на підтвердження позивачем фактичного розміру понесених витрат на правничу допомогу та недоведеність відповідачем неспівмірності таких витрат, суд вважає за можливе стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного Управління Національної поліції України у Закарпатській області понесені судові витрати на професійну правничу допомогу в сумі 1000 грн.

Підстав для зменшення суми понесених судових витрат на професійну правничу допомогу суд не вбачає.

Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

За таких обставин позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст.2,5,9,77,241-246,286 КАС України, ст.ст.9,122,134,139,245,251,252,255,256,280,288 Кодексу України про адміністративні правопорушення, суд

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Закарпатській області, Відділення поліції № 2 Хустського РУП ГУНП в Закарпатській області, про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення задовольнити.

Скасувати постанову по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії № БАВ № 650363 від 07 червня 2022 року, винесену інспектором поліції сектору реагування патрульної поліції відділення поліції № 2 Хустського РУП ГУНП в Закарпатській області Гойчук Василем Юрійовичем про притягнення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.122 КУпАП та накладення адміністративного стягнення у виді штрафу в розмірі 510,00 гривень та закрити провадження у справі про адміністративне правопорушення на підставі п.1 ч.1 ст.247 Кодексу України про адміністративні правопорушення у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.122 Кодексу про адміністративні правопорушення України.

Стягнути з Головного управління Національної поліції в Закарпатській області за рахунок бюджетних асигнувань відділення поліції № 2 Хустського РУП ГУНП в Закарпатській області (ЄДРПОУ 40108913, юридична адреса: м.Ужгород, вул.Ференца Ракоці,13) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП - НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) - судові витрати у виді судового збору в сумі 496,20 грн.; витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 1000 грн., а всього стягнути - 1496 (одну тисячу чотириста дев`яносто шість) гривень 20 копійок.

Рішення суду може бути оскаржене до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Міжгірський районний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом десяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справ апеляційним судом.

Суддя Міжгірського районного суду Закарпатської області Ю. В. Сидоренко