Справа № 120/3600/22
Суддя: Полотнянко Ю.П.
Дата ухвалення: 2023-01-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 120/3600/22

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Чернюк А.Ю.

Суддя-доповідач - Полотнянко Ю.П.

19 січня 2023 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Полотнянка Ю.П.

суддів: Смілянця Е. С. Драчук Т. О. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Калинівської міської ради на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 19 серпня 2022 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 до Калинівської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

До Вінницького окружного адміністративного суду представником позивачів адвокатом Бойком Артуром Миколайовичем подано матеріали позовної заяви ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 до Калинівської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 19.08.2022 позов задоволено.

Визнано протиправними та скасувовано пункти 1.23 - 1.37 рішення 17 сесії 8 скликання Калинівської міської ради від 22.12.2021 року № 3375, в частині відмови у наданні ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , кожному окремо дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність орієнтовною площею 2,00 га кожна для ведення особистого селянського господарства, які розташовані за межами с. Мізяків Хмільницького району Вінницької області.

Зобов`язано Калинівську міську раду надати ОСОБА_1 дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 2,00 га для ведення особистого селянського господарства, яка розташована за межами с. Мізяків Хмільницького району Вінницької області.

Зобов`язано Калинівську міську раду надати ОСОБА_2 дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 2,00 га для ведення особистого селянського господарства, яка розташована за межами с. Мізяків Хмільницького району Вінницької області.

Зобов`язано Калинівську міську раду надати ОСОБА_3 дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 2,00 га для ведення особистого селянського господарства, яка розташована за межами с. Мізяків Хмільницького району Вінницької області.

Зобов`язано Калинівську міську раду надати ОСОБА_4 дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 2,00 га для ведення особистого селянського господарства, яка розташована за межами с. Мізяків Хмільницького району Вінницької області.

Зобов`язано Калинівську міську раду надати ОСОБА_5 дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 2,00 га для ведення особистого селянського господарства, яка розташована за межами с. Мізяків Хмільницького району Вінницької області.

Зобов`язано Калинівську міську раду надати ОСОБА_6 дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 2,00 га для ведення особистого селянського господарства, яка розташована за межами с. Мізяків Хмільницького району Вінницької області.

Зобов`язано Калинівську міську раду надати ОСОБА_7 дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 2,00 га для ведення особистого селянського господарства, яка розташована за межами с. Мізяків Хмільницького району Вінницької області.

Зобов`язано Калинівську міську раду надати ОСОБА_8 дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 2,00 га для ведення особистого селянського господарства, яка розташована за межами с. Мізяків Хмільницького району Вінницької області.

Зобов`язано Калинівську міську раду надати ОСОБА_9 дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 2,00 га для ведення особистого селянського господарства, яка розташована за межами с. Мізяків Хмільницького району Вінницької області.

Зобов`язано Калинівську міську раду надати ОСОБА_10 дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 2,00 га для ведення особистого селянського господарства, яка розташована за межами с. Мізяків Хмільницького району Вінницької області.

Зобов`язано Калинівську міську раду надати ОСОБА_15 дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 2,00 га для ведення особистого селянського господарства, яка розташована за межами с. Мізяків Хмільницького району Вінницької області.

Зобов`язано Калинівську міську раду надати ОСОБА_11 дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 2,00 га для ведення особистого селянського господарства, яка розташована за межами с. Мізяків Хмільницького району Вінницької області.

Зобов`язано Калинівську міську раду надати ОСОБА_12 дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 2,00 га для ведення особистого селянського господарства, яка розташована за межами с. Мізяків Хмільницького району Вінницької області.

Зобов`язано Калинівську міську раду надати ОСОБА_13 дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 2,00 га для ведення особистого селянського господарства, яка розташована за межами с. Мізяків Хмільницького району Вінницької області.

Зобов`язано Калинівську міську раду надати ОСОБА_14 дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 2,00 га для ведення особистого селянського господарства, яка розташована за межами с. Мізяків Хмільницького району Вінницької області.

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволені позовних вимог відмовити.

Аргументами на підтвердження вимог скарги зазначає, що згідно листа управління містобудування та архітектури Вінницької облдержадміністрації від 22.12.2021 року №07-03-2574, копію якого додано до позовної заяви, на земельній ділянці за кадастровим номером :04:000:0268 розташована частина комплексної пам`ятки археології- кургани (32) VIІ-111 ст. до н. е. Згідно частини 5 статті 17 Закону України «Про охорону культурної спадщини» землі, на яких розташовані пам`ятки археології, перебувають у державній власності або вилучаються (викуповуються) у державну власність в установленому законом порядки за винятком земельних ділянок, на яких розташовуються пам`ятки археології - поля давніх битв. Враховуючи, що на вказаній земельній ділянці розташована частина комплексної памятки археології - кургани (32) VIІ-111 ст. до н. е., а не поля давніх битв, то дана земельні ділянка не може перебувати/передаватися у комунальну власність. Також апелянт зазначає, що згідно пункту 27 розділу Х "Перехідні положення" Земельного кодексу України під час дії воєнного стану безоплатна передача земель державної, комунальноївласності у приватну власність, надання дозволів на розроблення документації із землеустрою з метою такої безоплатної передачі, розроблення такої документації забороняється. Отже, надання дозволів на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельних ділянок комунальної власності сільськогосподарського призначення орієнтовною площею 2,00 га на території Мізяківського старостинського округу позивачам буде порушенням чинного законодавства України.

Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, у відповідності до вимог п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України.

Розглянувши матеріали справи, колегія суддів апеляційної інстанції, дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції та під час апеляційного провадження встановлено, що позивачі кожен окремо подали до Калинівської міської ради клопотання від 10.12.2021 року про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність орієнтовною площею по 2,00 га для ведення особистого селянського господарства на території Калинівської міської ради, за межами населеного пункту с. Мізяків Хмільницького району Вінницької області. Разом із клопотанням заявниками подано копії таких документів: паспорта громадянина України, ідентифікаційного номера, посвідчення учасника бойових дій, викопіювання з публічної кадастрової карти України з позначенням бажаного місця розташування земельної ділянки.

Розглянувши дані клопотання, Калинівська міська рада прийняла рішення № 3375 від 22.12.2021 року, пунктами 1.23 - 1.37 якого, вирішила відмовити позивачам у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність.

Підставою для прийняття рішення про відмову у наданні позивачам відповідного дозволу стало те, що вказані у клопотаннях земельні ділянки знаходяться у зоні земель історико культурного призначення, тобто в зв`язку з невідповідністю місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до нормативно-правових актів.

Позивачі із вказаним рішенням не погодилися, а тому через свого представника оскаржили його до суду. Неправомірність спірного рішення від 22.12.2021 року представник позивачів мотивував безпідставністю висновків органу місцевого самоврядування про належність бажаної для нього земельної ділянки до категорії земель історико-культурного призначення. Також представник позивачів пов`язував ознаки протиправності спірного акту органу місцевого самоврядування із порушенням процедури його прийняття.

Задовольняючи адміністративний позов суд першої інстанції виходив з того, що рішення від 22.12.2021 № 3375 про відмову у наданні дозволу на розробку документації із землеустрою прийнято відповідачем без урахуванням усіх обставин, що мали значення при його ухваленні та із помилковим застосуванням норм Земельного кодексу України та Законів України «Про охорону культурної спадщини» та «Про охорону археологічної спадщини». Це є підставою для скасування спірного акта органу місцевого самоврядування, а тому позовні вимоги у цій частині підлягають задоволенню.

Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку, що за наявності достатніх та належним чином поданих позивачами документів та недоведеність відповідачем існування, передбачених чинним законодавством, інших обставин, що можуть слугувати підставою для відмови у наданні відповідних дозволів, суд доходить висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог та зобов`язання відповідача надати позивачам дозвіл на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність для ведення особистого селянського господарства площею 2 га кожному окремо.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 14 Конституції України право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Згідно зі ст. 3 ЗК України земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Відповідно до ст. 18 ЗК України до земель України належать усі землі в межах її території, в тому числі острови та землі, зайняті водними об`єктами, які за основним цільовим призначенням поділяються на категорії. Категорії земель України мають особливий правовий режим.

Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами врегульований положеннями ст. 118 ЗК України.

Відповідно до ч. 6 ст. 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Згідно з ч. 7 ст. 118 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Аналіз наведених приписів свідчить про те, що законодавцем передбачено вичерпні підстави для відмови у надані дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, а саме: невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

В той же час, відповідно до положень статті 118 Земельного кодексу України порядок безоплатної передачі земельних ділянок у власність громадянами передбачає реалізацію таких послідовних етапів:

- звернення громадян з клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки;

- надання дозволу відповідним органом виконавчої влади або місцевого самоврядування;

- розробка суб`єктами господарювання за замовленням громадян проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки;

- погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в порядку, передбаченому статтею 186-1 Земельного кодексу України;

- затвердження відповідним органом виконавчої влади або місцевого самоврядування проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Отже, передача (надання) земельної ділянки у власність відповідно до статті 118 Земельного кодексу України є завершальним етапом визначеної процедури безоплатної приватизації земельних ділянок. Разом з тим, отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у власність чи користування.

Вказане узгоджується з висновками Верховного Суду викладеними в постановах від 21.08.2019 року у справі № 826/18591/15, від 12.09.2018 року у справі №826/3163/16, від 10.10.2019 року у справі № 820/2632/17 та від 15.11.2019 року у справі № 812/1646/17 та 12.06.2020 року у справі №808/3187/17.

Відповідно до частин 10, 11 ст. 118 ЗК України відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду. У разі відмови органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення заяви без розгляду питання вирішується в судовому порядку.

Аналізуючи доводи апелянта стосовно правомірності дій відповідача при прийнятті спірного рішення, колегія суддів зазначає наступне.

Положеннями ч. 7 ст. 118 ЗК України визначено вичерпний перелік підстав, за наявності яких громадянину може бути відмовлено у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність.

Водночас, досліджуючи зміст спірного рішення, судом апеляційної інстанції встановлено, що як на підставу прийняття рішення від 22.12.2021 року № 3375 відповідач зіслався на невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів.

Така невідповідність, за словами відповідача, полягала у тому, що на земельній ділянці площею 30,1974 га з кадастровим номером :04:000:0268, до складу якої входять бажані позивачами земельні ділянки, розташована частина комплексної пам`ятки археології - кургани (32) VII-III ст. до н.е., занесена до переліку пам`яток археології місцевого значення рішенням виконкому Вінницької обласної ради народних депутатів від 17.02.1983 року №96.

Колегія суддів звертає увагу, що положеннями ч.1 ст. 53 ЗК України регламентовано, що до земель історико-культурного призначення належать землі, на яких розташовані пам`ятки культурної спадщини, їх комплекси (ансамблі), історико-культурні заповідники, історико-культурні заповідні території, охоронювані археологічні території, музеї просто неба, меморіальні музеї-садиби.

Відповідно до ст. 54 ЗК України, землі історико-культурного призначення можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. Навколо історико-культурних заповідників, історико-культурних заповідних територій, музеїв просто неба, меморіальних музеїв-садиб, пам`яток культурної спадщини, їх комплексів (ансамблів) встановлюються зони охорони пам`яток із забороною діяльності, що шкідливо впливає або може вплинути на додержання режиму використання таких земель. Порядок використання земель історико-культурного призначення визначається законом.

Частиною 1 ст. 34 Закону України «Про охорону культурної спадщини» передбачено, що землі, на яких розташовані пам`ятки, історико-культурні заповідники, історико-культурні заповідні території, охоронювані археологічні території, належать до земель історико-культурного призначення, включаються до державних земельних кадастрів, планів землекористування, проектів землеустрою, іншої проектно-планувальної та містобудівної документації.

Аналіз норм ст. 53 ЗК України та ст. 34 Закону України «Про охорону культурної спадщини» дає підстави для висновку, що обов`язковою передумовою для віднесення земель до категорії історико-культурного призначення є знаходження на таких землях охоронюваних об`єктів, у спірному випадку - охоронюваної археологічної території.

Відповідно до ч. 1 ст. 31 Закону України «Про охорону археологічної спадщини», топографічно визначені території чи водні об`єкти, в яких містяться об`єкти культурної спадщини або можлива їх наявність, за поданням відповідного органу охорони культурної спадщини можуть оголошуватися рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони культурної спадщини охоронюваними археологічними територіями на обмежений або необмежений строк у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Правовий режим охоронюваної археологічної території визначається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони культурної спадщини.

Відтак, для надання певній території правового режиму «охоронюваної археологічної території» обов`язковою є умова знаходження на такій території об`єкта культурної спадщини (зокрема археологічного об`єкта). Лише тоді, за встановленою Урядом процедурою територія може набути правового режиму «охоронюваної археологічної території».

В силу норми абз. 9 ст. 1 Закону України «Про охорону археологічної спадщини», об`єкт археологічної спадщини (далі - археологічний об`єкт) - місце, споруда (витвір), комплекс (ансамбль), їх частини, пов`язані з ними території чи водні об`єкти, створені людиною, незалежно від стану збереженості, що донесли до нашого часу цінності з археологічного, антропологічного та етнографічного погляду і повністю або частково зберегли свою автентичність.

Згідно абз. 3 ст. 1 Закону України «Про охорону культурної спадщини», об`єкт археологічної спадщини (археологічний об`єкт) охоплюється більш широким поняттям «об`єкт культурної спадщини».

Отже, при наданні оцінки правовому режиму земельної ділянки з метою її ідентифікації як такої, що відноситься до категорії земель історико-культурного призначення визначальним є дослідження та встановлення факту знаходження на такій землі об`єкту культурної спадщини, у даному випадку археологічного об`єкту, а також оцінка факту формування охоронюваної археологічної території у місці знаходження археологічного об`єкта.

В даному ж випадку, зі змісту оскаржуваного рішення судом встановлено, що підставою для відмови в наданні позивачам дозволів на розробку проекту землеустрою стало те, що вказані у клопотаннях земельні ділянки знаходяться в зоні земель історико-культурного призначення.

Водночас, на думку відповідача, підтвердженням того, що вказані у клопотаннях земельні ділянки знаходяться в зоні земель історико-культурного призначення, свідчить лист управління містобудування та архітектури Вінницької облдержадміністрації від 22.12.2021 року №07-03-2574 у якому вказано, що на земельній ділянці за кадастровим номером :04:000:0268 розташована частина комплексної пам`ятки археології - кургани (32) VIІ-111 ст. до н. е.

Так, згідно ч. 1 ст. 13 Закону України «Про охорону культурної спадщини», об`єкти культурної спадщини незалежно від форм власності відповідно до їхньої археологічної, естетичної, етнологічної, історичної, мистецької, наукової чи художньої цінності підлягають реєстрації шляхом занесення до Державного реєстру нерухомих пам`яток України (далі - Реєстр) за категоріями національного та місцевого значення пам`ятки. Порядок визначення категорій пам`яток встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Статтею 14 Закону України «Про охорону культурної спадщини» передбачено, що занесення об`єкта культурної спадщини до Реєстру та внесення змін до нього (вилучення з Реєстру, зміна категорії пам`ятки) провадяться відповідно до категорії пам`ятки: а) пам`ятки національного значення - постановою Кабінету Міністрів України за поданням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони культурної спадщини протягом одного року з дня одержання подання; б) пам`ятки місцевого значення - рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони культурної спадщини за поданням відповідних органів охорони культурної спадщини або за поданням Українського товариства охорони пам`яток історії та культури, інших громадських організацій, до статутних завдань яких належать питання охорони культурної спадщини, протягом одного місяця з дня одержання подання.

Об`єкт культурної спадщини до вирішення питання про його реєстрацію як пам`ятки вноситься до Переліку об`єктів культурної спадщини і набуває правового статусу щойно виявленого об`єкта культурної спадщини, про що відповідний орган охорони культурної спадщини в письмовій формі повідомляє власника цього об`єкта або уповноважений ним орган (особу).

Переліки об`єктів культурної спадщини затверджуються рішеннями відповідних органів охорони культурної спадщини.

Порядок обліку об`єктів культурної спадщини визначає центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони культурної спадщини.

Згідно п. 3 розділу 1 Порядку обліку об`єктів культурної спадщини (затверджений Наказом Міністерства культури України від 11.03.2013 № 158), система обліку об`єктів культурної спадщини включає комплекс заходів із взяття на облік об`єкта культурної спадщини, оформлення облікової документації, занесення чи незанесення об`єкта культурної спадщини до Реєстру, ведення Реєстру, інвентаризації об`єктів культурної спадщини, включення до Реєстру об`єкта культурної спадщини, який взято на державний облік відповідно до законодавства, що діяло до набрання чинності Законом, формування облікових справ та внесення змін до Реєстру (зміна категорії пам`ятки та вилучення пам`ятки з Реєстру).

Відповідно до п. 1, 4 розділу 2 Порядку № 158, взяття на облік об`єкта культурної спадщини забезпечують уповноважені органи, повноваження яких поширюється на територію розміщення такого об`єкта, шляхом занесення його до Переліку об`єктів культурної спадщини.

Рішення про занесення об`єкта культурної спадщини до Переліку приймається у формі розпорядження голови місцевої державної адміністрації.

Норми розділу 3 Порядку № 158 передбачають оформлення облікової документації на об`єкт культурної спадщини (археологічний об`єкт).

Після оформлення облікової документації, відбувається розгляд питання про включення об`єкта до числа об`єктів культурної спадщини який завершується прийняттям рішення про занесення об`єкта культурної спадщини до Реєстру (розділу 4 Порядку № 158).

Згідно ст. 34 Закону України «Про охорону культурної спадщини», землі, на яких розташовані пам`ятки, історико-культурні заповідники, історико-культурні заповідні території, охоронювані археологічні території, належать до земель історико-культурного призначення, включаються до державних земельних кадастрів, планів землекористування, проектів землеустрою, іншої проектно-планувальної та містобудівної документації.

Аналізуючи наведені норми законодавства, що регулюють правовідносини щодо набуття певним об`єктом правового режиму об`єкта культурної спадщини (археологічного об`єкта), прийняття відповідних рішень з цього приводу, обліку об`єктів, суд зазначає, що належними та допустимими доказами віднесення об`єкта до пам`ятки археології можуть бути відомості із Реєстру чи відповідна облікова документація об`єкту.

Лише у разі підтвердження зазначеними доказами правового режиму об`єкту культурної спадщини (археологічного об`єкту), земельна ділянка на якій такий об`єкт знаходиться може бути віднесена до категорії земель історико-культурного призначення із внесенням відповідних відомостей до Державного земельного кадастру.

Проте, відповідачем із урахуванням вказаних вище стандартів доказування не доведено того, що бажані для позивачів земельні ділянки належать до земель історико-культурного призначення.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що лист управління містобудування та архітектури Вінницької облдержадміністрації від 22.12.2021 року №07-03-2574 не є достатнім, належним та допустимим доказом формування археологічного об`єкту та його знаходження на бажаній для позивача ділянці оскільки цей лист не містить відомостей про реєстрацію об`єкта культурної спадщини (археологічного об`єкту) у порядку встановленому законодавством. Тому оскаржене рішення від 22.12.2021 № 3375 ґрунтується на помилковому застосуванні норм Земельного кодексу України та Законів України «Про охорону культурної спадщини», «Про охорону археологічної спадщини».

Більше того, віднесення земельної ділянки до категорії історико-культурного призначення не у кожному випадку є беззаперечною підставою для відмови у наданні відповідного дозволу на виготовлення документації із землеустрою з метою її безоплатної приватизації адже рішення щодо передачі у власність такої земельної ділянки приймається із урахуванням висновків (погодження) уповноважених органів державної влади.

При цьому, є безпідставними посилання представника відповідача на обставини того, що на земельну ділянку з кадастровим номером :04:000:0268 зареєстровано право власності за державою, як на доказ правомірності прийнятого рішення, адже відповідні обставини не були покладені в основу оскаржуваного рішення №3375 від 22.12.2021.

Разом з тим, в матеріалах справи міститься інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна реєстрація права власності (користування, оренди), згідно якої в Реєстрі реєстрація права власності за державою спірної земельної ділянки відсутня.

Крім того, доводи Відповідача, що дана земельна ділянка перебуває в оренді СТОВ «Діброва і К» також не підтверджено жодним правовстановлюючим документом про наявність орендних відносин на спірну земельну ділянку.

Будь-яких інших належних та допустимих доказів, які б підтверджували факт віднесення бажаних земельних ділянок, саме до категорії земель історико-культурного призначення, відповідачем не надано.

Водночас, положеннями ч. 2 ст. 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, останній не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення.

Також, згідно із п. 24 розділу X "Перехідні положення" ЗК України з дня (27.05.2021) набрання чинності цим пунктом землями комунальної власності територіальних громад вважаються усі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах таких територіальних громад.

Беручи до уваги викладене, відповідач з формальних та непередбачених законом підстав відмовив позивачам у наданні дозволу на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства.

За таких обставин оскаржуване рішення не ґрунтується на нормах закону, є протиправним та, відповідно, підлягає скасуванню.

Що стосується вимог представника позивачів про зобов`язання відповідача надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою, то суд відповідно до частини 5 статті 242 КАС України враховує висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 24 січня 2020 року у справі №316/979/18 та виходить із наступного.

Дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

У разі наявності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта прийняти рішення конкретного змісту є втручанням у дискреційні повноваження.

Разом з тим, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Отже, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

У даній справі повноваження щодо надання дозволу на розроблення проекту землеустрою чи надання мотивованої відмови у його наданні, регламентовано частиною 7 статті 118 Земельного кодексу України.

Умови, за яких орган відмовляє у наданні дозволу, визначені законом. Якщо такі умови відсутні, орган повинен надати дозвіл. Ці повноваження та порядок їх реалізації передбачають лише один вид правомірної поведінки відповідного органу - надати дозвіл або не надати (відмовити). За законом у цього органу немає вибору між декількома можливими правомірними рішеннями, а тому зазначені повноваження не є дискреційними.

Обраний позивачем спосіб захисту має бути спрямований на відновлення порушених прав, захист законних інтересів і, у випадку задоволення судом його вимог, рішення повинно мати наслідком реальне відновлення тих прав, за захистом яких позивач звернувся до суду.

Зважаючи на викладене, за наявності достатніх та належним чином поданих позивачами документів та недоведеність відповідачем існування, передбачених чинним законодавством, інших обставин, що можуть слугувати підставою для відмови у наданні відповідних дозволів, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого виснвоку про наявність підстав для задоволення позовних вимог та зобов`язання відповідача надати позивачам дозвіл на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність для ведення особистого селянського господарства площею 2 га кожному окремо.

На переконання суду такий спосіб захисту порушеного права відповідає положенням ч. 4 ст. 245 КАС України, є належним та ефективним, забезпечує позитивне вирішення його питання без невиправданих зволікань.

Враховуючи зазначене, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на вимогах законодавства та не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, та ухвалив судове рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.315, 316 КАС Українисуд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Калинівської міської ради залишити без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 19 серпня 2022 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили відповідно до ст. 325 КАС України та оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий Полотнянко Ю.П.

Судді Смілянець Е. С. Драчук Т. О.