Справа № 320/1664/21
Суддя: Степанюк Анатолій Германович
Дата ухвалення: 2023-01-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 320/1664/21 Суддя першої інстанції: Леонтович А.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2023 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача - Степанюка А.Г.,

суддів - Аліменка В.О., Мельничука В.П.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області на прийняте у порядку письмового провадження рішення Київського окружного адміністративного суду від 11 квітня 2022 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування рішення і зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2021 року ОСОБА_1 (далі - Позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області (далі - Відповідач, ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області) про:

- визнання протиправним та скасування рішення ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну, видане ОСОБА_1 від 06.01.2021 №6241/6;

- зобов`язання ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про надання дозволу на імміграцію від 06.01.2020.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 11.04.2022 позов задоволено повністю. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що положеннями Закону України «Про імміграцію» визначено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію в Україну, у той час як в оскаржуваному рішенні не зазначено, який інший випадок, передбачений законами України, став підставою для висновку про необхідність відмови у задоволенні заяви ОСОБА_1 . Окремо суд зауважив, що посилання Відповідача на фіктивність шлюбу Позивача є необґрунтованим, оскільки жодними належними і допустимими доказами не підтверджено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, Відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. В обґрунтування своїх доводів зазначає, що судом не було враховано документального підтвердження матеріалами справи фактів притягнення Позивача до відповідальності за порушення міграційного законодавства України, прийняття щодо нього рішення про примусове повернення, а також фіктивного характеру шлюбу з громадянкою України, який спрямований на легалізацію ОСОБА_1 в Україні.

Після усунення визначених в ухвалі від 07.11.2022 про залишення апеляційної скарги без руху недоліків ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 22.11.2022 було відкрито апеляційне провадження у справі та встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

Відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 17.01.2023 справу призначено до розгляду у порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, повно та всебічно дослідивши обставини справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, з огляду на таке.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином Республіки Таджикистан, що підтверджується копією паспорту № НОМЕР_1 (а.с. 8-9).

Згідно свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 , виданого 03.10.2015, Позивач перебуває у шлюбі з громадянкою України ОСОБА_2 (а.с. 11).

Матеріали справи свідчать, що 11.01.2020 ОСОБА_1 звернувся до ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну у зв`язку з тим, що він є чоловіком громадянки України понад два роки (а.с. 24-25).

У ході перевірки наявності чи відсутності підстав для надання дозволу на імміграцію в Україну ОСОБА_1 на адресу ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області надійшов лист Головного управління Служби безпеки України у м. Києві та Київській області від 14.04.2020 №51/1-11/121-229, в якому останнє повідомило, що іноземець неодноразово порушував міграційне законодавство України, за що притягувався до адміністративної відповідальності. Зокрема, 07.06.2017 співробітниками ГУ СБ України в м. Києві та Київській області спільно із співробітниками ГУ ДМС України складено протокол про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 203 КпАП України, накладено стягнення у вигляді штрафу у розмірі 510 грн відносно ОСОБА_1 та було прийнято рішення про його примусове повернення з території України.

Крім того, у цьому є листі зазначено, що шлюб ОСОБА_1 з громадянкою України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , містить ознаки фіктивності з метою створення підстав для легалізації іноземця в Україні (а.с. 38).

За результатами розгляду заяви громадянина Республіки Таджикистан ОСОБА_1 про надання дозволу на імміграцію в Україну було складено висновок, який 06.01.2021 був затверджений т.в.о. начальника ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області, яким рекомендовано відмовити у наданні дозволу на імміграцію в Україну Позивачу на підставі п. 6 ч. 1 ст. 10 Закону України «Про імміграцію» (а.с. 39-40).

Рішенням ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області від 06.01.2021 №6241/6 на підставі п. 6 ч. 1 ст. 10 Закону України «Про імміграцію» Позивачу відмовлено у наданні дозволу на імміграцію в Україну (а.с. 41).

На підставі встановлених вище обставин, здійснивши системний аналіз приписів ст. ст. 9, 29 Загальної декларації прав людини, ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 26 Конституції України, ст. ст. 1, 4, 9, 10 Закону України «Про імміграцію» (далі - Закон), Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 №1983 (далі - Порядок №1983), а також ряду рішень Європейського суду з прав людини, суд першої інстанції прийшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог, оскільки Відповідачем не було надано належних і допустимих доказів на підтвердження існування обставин, що стали підставою для прийняття оскаржуваного рішення.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може не погодитися з огляду на таке.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 4 Закону дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається, зокрема, одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України.

Перелік документів для надання дозволу на імміграцію, який додається до заяви, визначено у статті 9 Закону.

У свою чергу, дозвіл на імміграцію не надається в інших випадках, передбачених законами України (п. 6 ч. 1 ст. 10 Закону).

Процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну, поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію визначено Порядком провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 № 1983.

Підпунктом 3 пункту 2 Порядку №1983 передбачено, що рішення за заявами про надання дозволу на імміграцію залежно від категорії іммігрантів приймають територіальні підрозділи ДМС (далі - територіальні підрозділи) - стосовно іммігрантів, які на законних підставах перебувають на території України і є іммігрантами позаквотової категорії (крім іммігрантів, стосовно яких рішення приймає ДМС), а саме, зокрема, одного з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітей і батьків громадян України.

Згідно п. 9 Порядку №1983 МВС, органи Національної поліції, СБУ та її регіональні органи, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу, Держприкордонслужба відповідно до компетенції вживають у місячний строк за зверненням ДМС, її територіальних органів та територіальних підрозділів заходів, зокрема, до виявлення серед осіб, які подали заяву про надання дозволу на імміграцію, таких, яким дозвіл на імміграцію не може бути наданий відповідно до статті 10 Закону України «Про імміграцію».

Як і в Законі, у п. 11 Порядку №1983 окреслено перелік документів, які додаються до заяви про надання дозволу на імміграцію в Україну.

Відповідно до п. 12 Порядку №1983 територіальні підрозділи за місцем проживання, до яких подано заяви про надання дозволу на імміграцію:

- формують справи, перевіряють підстави, законність перебування в Україні іммігрантів, справжність поданих документів та відповідність, їх оформлення вимогам законодавства, у разі потреби погоджують це питання з органами місцевого самоврядування, у межах своєї компетенції з`ясовують питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію;

- надсилають у місячний термін разом з матеріалами справи інформацію про результати їх розгляду територіальним органам або підрозділам (відповідно до категорії іммігрантів). Справи, прийняття рішення за якими належить до компетенції ДМС чи територіальних органів, надсилаються територіальним органам, в інших випадках - територіальним підрозділам;

- здійснюють провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію, якщо таке провадження належить до їх компетенції.

Згідно п. 14 указаного Порядку територіальні органи і підрозділи після отримання документів від зазначених у пунктах 12 і 13 цього Порядку органів перевіряють у місячний термін правильність їх оформлення, з`ясовують у межах своєї компетенції питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, передбачених статтею 10 Закону України «Про імміграцію», надсилають відповідні запити до МВС, органів Національної поліції, регіональних органів СБУ, Робочого апарату Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужби.

МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба проводять відповідно до компетенції у місячний строк після надходження таких запитів перевірку з метою виявлення осіб, яким дозвіл на імміграцію не надається. Про результати перевірки інформується орган, який надіслав запит.

Термін перевірки може бути продовжений, але не більше ніж на один місяць.

Згідно п. 16 Порядку №1983 у разі коли прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції територіальних органів і підрозділів, ці органи аналізують у місячний термін отриману від зазначених в абзаці другому пункту 14 цього Порядку органів інформацію та на підставі матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу.

При цьому в силу положень п. 19 Порядку №1983 рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу діє протягом року від дня його прийняття.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що передумовою прийняття рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову в його наданні є проведення територіальними органами ДМС України перевірки зазначених заявником відомостей та інформації щодо нього, отриманої від компетентних органів у відповідності до вимог указаного вище Порядку №1983.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що підставою для відмови Позивачу у наданні дозволу на імміграцію в Україну Відповідачем визначено те, що згідно інформації ГУ СБ України у м. Києві та Київській області ОСОБА_1 неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності за порушення міграційного законодавства України, щодо нього прийнято рішення про примусове повернення до країни походження, а також те, що шлюб Позивача з громадянкою України ОСОБА_2 містить ознаки фіктивності з метою створення підстав для легалізації іноземця в Україні.

У свою чергу, як вже було підкреслено вище, із змісту наведених вище положень Порядку № 1983 вбачається, що територіальні органи ДМС України вправі витребувати в інших державних органів додаткову інформацію щодо осіб, які подали заяву про отримання дозволу на імміграцію, а також викликати таких осіб, а також інших, на бесіду. І лише за результатами аналізу цієї інформації, органи ДМС України приймають відповідне рішення.

Отже, самі по собі викладені у листі територіального органу Служби безпеки України відомості не є безальтернативними передумовами для обов`язкового прийняття рішення про відмову у видачі дозволу на імміграцію.

Указані висновки випливають із змісту постанов Верховного Суду від 15.07.2019 у справі №818/1523/17 та від 03.02.2021 у справі №821/697/18.

До того ж, як правильно підкреслено судом першої інстанції, Відповідачем не обґрунтовано, яким законом України визначено цей випадок в якості підстави для відмови у наданні дозволу на імміграцію. Крім того, Київський окружний адміністративний суд вмотивовано зауважив на тому, що будь-яких належних і допустимих доказів на підтвердження обставин фіктивності шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 матеріали справи не містять, будь-яких перевірок з цього приводу за правилами Порядку №1983 ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області не проводилося.

Поряд з іншим, колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що ч. 2 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 21.06.1988 у справі «Боррехаб проти Нідерландів» висвітлив правову позицію щодо захисту права на «сімейне життя» у випадку депортації іноземця з території держави-учасниці Конвенції. Так, позиція Суду ґрунтувалася на тому, що відмова у видачі особі нової посвідки на проживання і подальша депортація із країни призведуть до розриву сімейних зав`язків між батьком та його неповнолітньою донькою. У наведеній справі, Суд прийшов до висновку, що в такому випадку має місце порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 № ETS N005 (право на повагу до приватного і сімейного життя)

Відповідно до рішень Європейського суду з прав людини у справі «Боррехаб проти Нідерландів» від 21.06.1988 та у справі «Каплан та інші проти Норвегії» від 24.07.2014 роз`єднання сім`ї без доведення таким заходом втручання досягнення мети - захисту національної, громадської безпеки, запобігання правопорушень чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб, навіть за умови дотримання вимоги законодавства, не відповідає вимогам ч. 2 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Стаття 1 Конвенції вимагає від держав гарантувати права та свободи не лише громадянам, а кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією. Яскравими прикладами того, як цей принцип реалізується на практиці, можуть служити заяви, де мовиться про порушення права на сімейне життя у зв`язку з діями держави, спрямованими на депортацію з недоговірної держави особи, яка влаштувала життя з громадянином/громадянкою договірної держави, або на скасування даного цій особі дозволу на проживання

Як правильно зауважив суд першої інстанції та як зазначено у постанові Верховного Суду від 30.01.2020 у справі № 2340/2851/18, відмова у наданні дозволу на імміграцію в Україну за встановлених обставин, що були підставою для відмови у наданні дозволу, буде суперечити принципу пропорційності, передбаченому п. 8 ч. 2 ст. 2 КАС України, за яким у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).

У вказаній вище постанові Верховний Суд зазначив, що Відповідачем не дотримано одного з елементів критерію «необхідності у демократичному суспільстві», а саме - принципу пропорційності, який, в свою чергу, вимагає встановлення балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване оскаржуване рішення суб`єкта владних повноважень, що призвело до негативних наслідків для позивача за відсутності будь-якої, доведеної у встановленому законом порядку, вини останнього.

З урахуванням наведеного колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог в частині необхідності визнання протиправним та скасування рішення від 06.01.2021 №6241/6 з огляду на недоведення суб`єктом владних повноважень існування правових підстав для його прийняття згідно п. 6 ч. 1 ст. 10 Закону.

Щодо іншої частини позовних вимог, також задоволеної судом першої інстанції, судова колегія зазначає, що підпунктом 3 частини 1 статті 6 Закону визначено, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції організовує роботу з прийняття рішень про надання дозволу на імміграцію, про відмову у наданні дозволу на імміграцію, про скасування дозволу на імміграцію та видання копій цих рішень особам, яких вони стосуються.

Отже, саме до дискреційних повноважень органів ДМС України належить прийняття рішення про надання дозволу на імміграцію або про відмову у наданні дозволу на імміграцію.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що належним способом захисту прав Позивача є покладення на Відповідача обов`язку повторно розглянути заяву про надання дозволу на імміграцію в Україну від 06.01.2020 з урахуванням висновків, викладених у рішенні суду.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 31.10.2019 у справі № 820/1560/17 та від 21.11.2019 у справі № 826/16079/18.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду першої інстанції не спростовують.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області - залишити без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 11 квітня 2022 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття.

Касаційна скарга на рішення суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Суддя-доповідач А.Г. Степанюк

Судді В.О. Аліменко

В.П. Мельничук

Повний текст постанови складено та підписано 18 січня 2023 року.