Справа № 380/7212/21
Суддя: Єресько Л.О.
Дата ухвалення: 2023-01-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

17 січня 2023 року

м. Київ

справа №380/7212/21

адміністративне провадження № К/990/24938/22

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача Єресько Л.О.,

суддів: Губської О.А., Загороднюка А.Г.

перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 15 лютого 2022 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 13 липня 2022 року у справі № 380/7212/21 за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління державного бюро розслідувань, розташоване у місті Львові про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

УСТАНОВИВ:

У квітні 2021 року ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з адміністративним позовом до Територіального управління державного бюро розслідувань, розташоване у місті Львові (далі - відповідач, ТУ ДБР, розташоване у місті Львові), в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати наказ ТУ ДБР, розташованого у місті Львові від 19 лютого 2021 року №38-о/с про звільнення його з посади слідчого першого слідчого відділу (відділу з розслідування злочинів у сфері службової діяльності та корупції) слідчого управління територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові, з 01 березня 2021 року, у зв`язку із скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису без скорочення чисельності або штату державних службовців, з припиненням державної служби;

- визнати протиправним та скасувати наказ Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові, від 01 березня 2021 року № 117-о/с «Про внесення змін до наказу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові, від 19 лютого 2021 року № 38 - о/с», п. 1 наказу № 38 - о/с від 19 лютого 2021 року викладено у новій редакції, зокрема: «Звільнити ОСОБА_1 з посади слідчого першого слідчого відділу (відділу з розслідування злочинів у сфері службової діяльності та корупції) слідчого управління територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові, у перший робочий день, наступний за днем закінчення тимчасової непрацездатності, зазначений у документі про тимчасову непрацездатність, у зв`язку із скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису без скорочення чисельності або штату державних службовців. ОСОБА_1 до звільнення з посади передати уповноваженій особі справи і довірене у зв`язку з виконанням посадових обов`язків майно»;

- визнати протиправним та скасувати наказ відповідача від 30 березня 2021 року № 160-о/с 21 про звільнення його відповідно до пунктів 2, 5 частини третьої статті 13 Закону України «Про Державне бюро розслідувань», пункту 1 частини першої та частини четвертої статті 87, статті 89 Закону України «Про державну службу» та наказу ДБР від 20 жовтня 2020 року №198 ДСК «Про затвердження змін до штатного розпису ТУ ДБР, розташованого у місті Львові на 2020 рік»;

- поновити його на займаній посаді, або, у разі ліквідації її на день ухвалення судового рішення, на посаду слідчого (старшого слідчого) слідчого відділу ТУ ДБР, розташованого у місті Львові, з аналогічними функціональними обов`язками, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу та 100000,00 грн у відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 15 лютого 2022 року, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 13 липня 2022 року, в позові відмовлено.

Не погоджуючись із вказаними судовими рішеннями, ОСОБА_1 звернувся із касаційною скаргою до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі суддів Касаційного адміністративного суду від 28 вересня 2022 року касаційну скаргу залишено без руху відповідно до правил статті 332 КАС України, з установленням скаржнику строку для подання до суду касаційної інстанції уточненої касаційної скарги із зазначенням підстав для касаційного оскарження судових рішень, з чітким посиланням на пункти частини четвертої статті 328 КАС України, що саме є підставою для касаційного оскарження та з наданням обґрунтувань, визначених пунктом 4 частини другої статті 330 КАС України.

Одночасно, на веб сторінці призначеної для пошуку та перегляду документів Єдиного державного реєстру судових рішень, 29 вересня 2022 року оприлюднено ухвалу Верховного суду від 28 вересня 2022 року про залишення вказаної касаційної скарги без руху (номер у Єдиному державному реєстрі судових рішень 106492231).

Копія ухвали Верховного Суду від 28 вересня 2022 року направлялася скаржнику поштовим відправленням зі штрихкодовим ідентифікатором 394. Однак, на адресу суду повернувся конверт із відміткою «за закінченням терміну зберігання».

08 листопада 2022 року копія ухвали Верховного Суду від 28 вересня 2022 року була направлена скаржнику повторно скаржнику, штрихкодовий ідентифікатор 568.

Згідно з повідомленням про вручення поштового відправлення (штрихкодовий ідентифікатор 568) копія ухвали про залишення касаційної скарги без руху отримана ОСОБА_1 08 грудня 2022 року, що підтверджено розпискою у вказаному повідомленні.

22 грудня 2022 року від скаржника на виконання ухвали про залишення без руху надійшла уточнена касаційна скарга на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 15 лютого 2022 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 13 липня 2022 року у справі № 380/7212/21.

У зв`язку із перебуванням у відпустці судді Губської О.А. (наказ від 29.12.22 №92-к) та судді Загороднюка А.Г. (аказ від 27.12.22 №205-кв), питання про наявність підстав для відкриття провадження за цією касаційною скаргою, з урахуванням заяви про усунення недоліків, вирішується колегією суддів в перший робочий день по виходу суддів з відпустки.

Відповідно до пункту 4 частини другої статті 330 КАС України у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених)статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).

В уточненій касаційній скарзі скаржник в обґрунтування загальних підстав касаційного оскарження посилається на пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України відповідно до якого відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування частини третьої статті 87 Закону України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року № 889-VIII (далі - Закон № 889-VІІІ) у випадку звільнення державного службовця під час дії нової редакції, а саме Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо відновлення проведення конкурсів на зайняття посад державної служби та інших питань державної служби» від 23 лютого 2021 року № 1285-ІХ (далі - Закон № 1285-ІХ) за умови його попередження під час редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законів України про перезавантаження влади» від 19 вересня 2019 року №117-ІХ (далі - Закон №117-ІХ). Також, скаржник вказує на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування положення підпункту 4 пункту 3 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення діяльності Державного бюро розслідувань» від 03 грудня 2019 року №305-ІХ (далі - Закон №305-ІХ).

Суд касаційної інстанції зазначає, що у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України (відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах) скаржник повинен обґрунтувати у чому полягає помилка судів при застосуванні відповідної норми права та як на думку скаржника відповідна норма повинна застосовуватися.

Варто зауважити, що при поданні касаційної скарги на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України зазначена скаржником норма права, щодо правильного застосування якої відсутній висновок Верховного Суду, повинна врегульовувати спірні правовідносини, а питання щодо її застосування ставилося перед судами попередніх інстанції в межах підстав позову (наприклад, з точки зору порушення її відповідачем), але суди таким підставам позову не надали оцінки у судових рішеннях, - що може бути визнано як допущення судами попередніх інстанцій порушення норм процесуального права, або надали, як на думку скаржника, неправильно.

Водночас скаржником лише процитовано вищевказані норми законів, викладено обставини справи та констатовано про неправильне застосування даних норм судами попередніх інстанцій, а тому посилання скаржника в цій частині не узгоджуються з наведеною скаржником підставою касаційного оскарження судових рішень - пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України.

Зі змісту рішень судів попередніх інстанцій, оприлюднених в Єдиному державному реєстрі судових рішень слідує, що підставою позовних вимог було, на думку позивача, протиправне його звільнення відповідно до пункту 1 частини першої статті 87 Закону №889-VIII (у зв`язку з скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури та штатного розпису).

Відмовляючи у задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанцїі, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що після внесення Законом України «Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи» від 14 січня 2020 року № 440-ІХ (далі - Закон № 440-ІХ) змін у Закон №889-VIII положення статті 49-2 КЗпП України в частині обов`язку власника або уповноваженого ним органу запропонувати працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації на державних службовців не поширюються. Суди попередніх інстанцій вказали, що оскільки положеннями спеціального законодавства, а саме нормами Закону №889-VIII на час прийняття оскаржуваних наказів було врегульовано процедуру звільнення державного службовця у зв`язку із скороченням чисельності або штату працівників, то в даному випадку, саме норми спеціального законодавства підлягають застосуванню, а тому доводи позивача про невиконання відповідачем обов`язку щодо працевлаштування позивача, на думку судів попередніх інстанцій є помилковими.

При цьому судами попередніх інстанцій зазначено, що рішення про звільнення позивача з посади державної служби прийнято після прийняття Закону № 378-ІХ (чинний з 02.02.2020), Закону № 440-ІХ (чинний з 13.02.2020), а тому з дати набрання ними чинності їх норми поширюються на порядок звільнення державних службовців ТУ ДБР у м. Львові, тобто, застосовуються до спірних відносин, що виникли після набуття чинності цими законами; втрати чинності абзацу другого частини третьої статті 87 Закону № 889 (норму про те, що процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини першої цієї статті визначається законодавством про працю виключено Законом № 117-ІХ, який набрав чинності 25.09.2019), отже з цієї дати до правовідносин, що виникають з приводу проходження особами публічної служби в ТУ ДБР у м. Львові указана норма Закону (виключена) не застосовується.

Суд звертає увагу на те, що у постановах від 28 липня 2021 року у справі № 640/11024/20, від 29 грудня 2021 року у справі №420/3825/20, від 02 червня 2022 року у справі № 420/3541/20, від 07 липня 2022 року у справі № 640/9691/20 Верховним Судом вже сформовано висновок щодо застосування частини 1 частини першої статті 87, частини третьої статті 87 Закону № 889-VІІІ в редакції Закону № 1285-ІХ (чинній до 06 березня 2021 року) у цій категорії спорів.

За доводами касаційної скарги скаржник зазначає, що предметом оскарження у цій спраіві є лише наказ про його звільнення з посади від 30 березня 2021 року № 160-о/с, прийнятий під час дії нової редакції частини 1 частини першої статті 87, частини третьої статті 87 Закону № 889-VІІІ в редакції Закону № 1285-ІХ (чинній з 06 березня 2021 року), а тому уважає, що саме ці норми матеріального права підлягають застосуванню при вирішенні спірних правовідносин.

Водночас судами попередніх інстанцій у цій справі встановлено, що ОСОБА_1 звільнено з посади з 01 березня 2021 року, у зв`язку із скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису без скорочення чисельності або штату державних службовців, з припиненням державної служби на підставі наказу від 19 лютого 2021 року №38-о/с; далі наказом від 01 березня 2021 року №117-о/с внесено зміни до наказу відповідача від 19 лютого 2021 року №38- о/с» та пукт 1 якого викладено у новій редакції: <Звільнити ОСОБА_1 з посади слідчого першого слідчого відділу (відділу з розслідування злочинів у сфері службової діяльності та корупції) слідчого управління територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові, у перший робочий день, наступний за днем закінчення тимчасової непрацездатності, зазначений у документі про тимчасову непрацездатність...>; наказом від 30 березня 2021 року № 160-о/с у зв`язку з тимчасою непрацездатністю працівника позивача звільнено з посади з 30 березня 2021 року. Всі ці накази визначені позивачем предметом оскарження у цій справі.

А відтак у межах спірних правовідносин оцінка правомірності звільнення позивача з посади має здійснюватися у відповідності до заявлених позовних вимог, а вищевказані доводи позивача не відповідають установленим судами у цій справі дійсним обставинам, оскільки його звільнення з посади відбулося саме наказом від 19 лютого 2021 року №38-о/с. При цьому, наказами від 01 березня 2021 року №117-о/с та від 30 березня 2021 року № 160-о/с у зв`язку із тимчасовою непрацездатністю ОСОБА_1. було визначено дату звільнення позивача - 30 березня 2021 року.

З огляду на встановлені судами попередніх інстанцій обставини цієї справи, зазначені скаржником норми права (частина 1 частини першої статті 87, частини третьої статті 87 Закону № 889-VІІІ в редакції Закону № 1285-ІХ (чинній з 06.03.2021), підпункт 4 пункту 3 Прикінцевих положень Закону №305-ІХ) не підлягають застосуванню при вирішенні спірних правовідносин та відповідно не були застосовані судами при їх вирішенні, а отже посилання скаржника на необхідність формування висновку Верховного Суду щодо застосування вказаних норм є необґрунтованими.

Суд зауважує, що аргументи скаржника в частині обґрунтувань вказаної підстави зводяться до незгоди з ухваленими рішеннями, переоцінки встановлених судами обставин та досліджених ними доказів, що виходить за межі касаційного перегляду, які визначені статтею 341 КАС України.

А тому, Суд вважає безпідставним посилання скаржника на пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України, як на підставу касаційного оскарження.

З урахуванням змін до КАС України, внесених Законом України від 15 січня 2020 року № 460-IX і які набрали чинності 08 лютого 2020 року, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, а тому відсутність у касаційній скарзі визначених законом підстав касаційного оскарження унеможливлює її прийняття до розгляду і відкриття касаційного провадження.

Виходячи з визначених процесуальним законом меж, предметом касаційного перегляду можуть бути виключно питання права, а не факту.

Посилання скаржника у касаційній скарзі на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та порушення норм процесуального права зводяться до незгоди із висновками судів першої та апеляційної інстанцій щодо обставин справи та наполяганні на переоцінці наявних у справі доказів, що не є належним обґрунтуванням підстави касаційного оскарження судових рішень відповідно до частини четвертої статті 328 КАС України.

Враховуючи межі перегляду судом касаційної інстанції, визначені статтею 341 КАС України, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Суд касаційної інстанції не може самостійно визначати підстави касаційного оскарження, такий обов`язок покладено на особу, яка оскаржує судові рішення, натомість, в ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина третя статті 334 КАС України), а в подальшому саме в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення (частина перша статті 341 КАС України).

Отже, касаційна скарга повинна містити посилання на конкретні порушення відповідної норми (норм) права чи неправильність її (їх) застосування. Скаржник повинен зазначити конкретні порушення, що є підставами для скасування або зміни судового рішення (рішень), які, на його думку, допущені судом при його (їх) ухваленні, та навести аргументи в обґрунтування своєї позиції.

Скаржнику було роз`яснено, що з урахуванням змін до КАС України, які набрали чинності 08.02.2020, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, а тому відсутність у касаційній скарзі визначених законом підстав касаційного оскарження або їх некоректне (помилкове) визначення, або визначення безвідносно до предмета спору у конкретній справі, у якій подається касаційна скарга, унеможливлює її прийняття та відкриття касаційного провадження.

Таким чином, скаржником не виконано вимоги ухвали Верховного Суду від 28 вересня 2022 року про залишення касаційної скарги без руху в частині визначення підстав та обґрунтувань підстав касаційного оскарження судових рішень.

Зазначене дає підстави вважати, що встановлений судом строк для усунення недоліків касаційної скарги закінчено, проте виявлені недоліки скаржником не усунуто.

Відповідно до частини другої статті 332 КАС України, до касаційної скарги, яка не оформлена відповідно до вимог, встановлених статтею 330 цього Кодексу, застосовуються положення статті 169 цього Кодексу.

Згідно з пунктом першим частини четвертої статті 169 КАС України позовна заява повертається позивачеві, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк.

Відповідно до частини сьомої статті 332 КАС України копія ухвали про повернення касаційної скарги надсилається учасникам справи у порядку, визначеному статтею 251 цього Кодексу. Скаржнику надсилається копія ухвали про повернення касаційної скарги разом з касаційною скаргою та доданими до скарги матеріалами. Копія касаційної скарги залишається в суді касаційної інстанції.

Суд роз`яснює скаржнику, що відповідно до положень частини восьмої статті 169 КАС України повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

На підставі викладеного, керуючись статтями 169, 332, 355 КАС України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 15 лютого 2022 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 13 липня 2022 року у справі № 380/7212/21 за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління державного бюро розслідувань, розташоване у місті Львові про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - повернути скаржнику.

Копію ухвали про повернення касаційної скарги надіслати учасникам справи.

Скаржнику надіслати копію ухвали про повернення касаційної скарги разом з касаційною скаргою та доданими до скарги матеріалами.

Роз`яснити заявникові, що повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до Верховного Суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді Л.О. Єресько
О.А. Губська А.Г. Загороднюк