Справа № 420/22153/21
Суддя: Шеметенко Л.П.
Дата ухвалення: 2023-01-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 січня 2023 р.м.ОдесаСправа № 420/22153/21

Головуючий в І інстанції: Бойко О.Я.

Дата та місце ухвалення рішення: 15.09.2022 р. м. Одеса

П`ятий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

судді-доповідача Шеметенко Л.П.

судді Домусчі С.Д.

судді Турецької І.О.

за участю секретаря Вознюк Ю.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 15 вересня 2022 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2021 року до суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, Державної міграційної служби України, в якій позивач просить суд:

- визнати рішення Державної міграційної служби України від 04.06.2021 року № 40-21 про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протиправним і скасувати його;

- зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області у відповідності з процедурою, передбаченою ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», прийняти рішення про прийняття заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту щодо ОСОБА_1 .

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 15 вересня 2022 року позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області № 85 від 06.05.2021 року «Про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту». Визнано протиправним та скасовано рішення Державної міграційної служби України від 04.06.2021 року № 40-21 про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зобов`язано Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області у відповідності з процедурою, передбаченою ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», прийняти рішення про прийняття заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, щодо ОСОБА_1 .

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, Державна міграційна служба України подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову, наголошуючи на неповному з`ясуванні судом першої інстанції всіх обставин, що мають значення для вирішення справи, неправильному застосуванні норм матеріального права.

Вислухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи.

Позивач легально прибув на територію України у 2012 році на підставі паспорта громадянина Сирії для виїзду за кордон серії НОМЕР_1 , терміном дії до 19.05.2014 року, з метою навчання.

12.09.2013 року позивач вперше звернувся до ГУДМС в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

03.04.2015 року ДМС України прийнято рішення № 249-15, яким відмовлено позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивач вказане рішення оскаржив в судовому порядку та постановою Одеського окружного адміністративного суду від 18.09.2015 року по справі № 815/2989/15 його позов задоволено частково, визнано неправомірним та скасовано рішення ДМС від 03.04.2015 року № 249-15 і зобов`язано ДМС повторно розглянути питання про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням інформації по країні походження позивача.

Ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 11.11.2015 року по справі № 815/2989/15 апеляційну скаргу ДМС залишено без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 18.09.2015 року без змін.

25.11.2016 року ДМС України, за результатами повторного розгляду заяви позивача, на виконання рішення суду, прийнято рішення № 580-16 про відмову позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі, стосовно якої встановлено відсутність умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Позивач вказане рішення також оскаржив у судовому порядку та постановою Одеського окружного адміністративного суду від 30.05.2017 року по справі № 815/1892/17 його позов задоволено.

На підставі поданої ДМС апеляційної скарги, постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 27.09.2017 року по справі № 815/1892/17 апеляційну скаргу ДМС задоволено, постанову Одеського окружного адміністративного суду від 30.05.2017 року скасовано та прийнято нову постанову, якою позов залишено без задоволення.

Позивач подав касаційну скаргу, яку постановою Верховного Суду від 11.10.2018 року по справі № 815/1892/17 залишено без задоволення, а постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 27.09.2017 року без змін.

08.11.2018 року позивач вдруге звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

23.11.2018 року ГУДМС в Одеській області, наказом № 225, відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивач вказане рішення оскаржив у судовому порядку та рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 23.01.2019 року по справі № 420/6222/18 у задоволенні його позову відмовлено.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 25.04.2019 року по справі № 420/6222/18 апеляційну скаргу позивача залишено без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 23.01.2019 року без змін.

Позивач подав касаційну скаргу, проте, ухвалою Верховного Суду від 27.05.2019 року по справі № 420/6222/18 у відкритті касаційного провадження відмовлено.

06.02.2020 року заступник начальника ГУДМС в Одеській області Максименко А.В. затвердив рішення № 68 про примусове повернення в країну походження іноземця або особи без громадянства, яким вирішено примусово повернути в країну походження позивача та зобов`язано його покинути територію України у термін до 04 березня 2020 року.

Не погоджуюсь із вказаним рішенням, позивач оскаржив його в судовому порядку та рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 17.11.2020 року у справі № 522/2983/20 його позов задоволено, визнано протиправним та скасовано рішення № 68 від 06.02.2019 року, яке затверджено 06 лютого 2020 року заступником начальника ГУДМС в Одеській області Максименко А.В., про примусове повернення до країни походження іноземця або особи без громадянства громадянина Сирії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

На підставі поданої ГУДМС в Одеській області апеляційної скарги, П`ятий апеляційний адміністративний суд постановою від 10.02.2021 року у справі № 522/2983/20 апеляційну скаргу залишив без задоволення, а рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17.11.2020 року без змін.

06.05.2021 року позивач втретє звернувся до ГУДМС в Одеській області із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

06.05.2021 року Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУДМС в Одеській області склало висновок про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

06.05.2021 року відповідач, ГУДМС в Одеській області, наказом № 85 відмовив в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянину Сирії на установчі дані ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , особова справа № 2021OD0069.

06.05.2021 року ГУДМС в Одеській області винесено повідомлення № 394 про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

13.05.2021 року позивач звернувся до ДМС України із скаргою, в якій просив визнати наказ ГУДМС в Одеській області від 06.05.2021 року № 85 протиправним та скасувати його, зобов`язавши ГУДМС в Одеській області прийняти рішення про прийняття заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту щодо позивача.

04.06.2021 року ДМС України складено висновок за результатами розгляду скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

04.06.2021 року ДМС України прийнято рішення № 40-21 про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

05.10.2021 року ГУДМС в Одеській області винесено повідомлення № 589 про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яке позивач отримав 09.11.2021 року.

Не погоджуючись із рішеннями міграційної служби, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Також, судом апеляційної інстанції встановлено, що 01.03.2022 року позивач виїхав за межі території України, що підтверджується витягом з інтегрованої міжвідомчої інформаційно-телекомунікаційної системи щодо контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон (система Аркан).

Вирішуючи справу та задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що підставою для первісного звернення позивача 12.09.2013 року щодо визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, стала неможливість повернення до Сирії з причин ситуації загальнопоширеного насильства, а також через побоювання бути насильно мобілізованим до лав армії чи озброєних угрупувань, та підставою для звернення 08.11.2018 року позивач зазначив аналогічні обставини.

Також суд першої інстанції встановив, що дійсно при зверненні втретє до відповідача 06.05.2021 року позивач знову зазначив щодо підстав визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, обставини щодо нестабільної соціально-політичної ситуації на території Сирії та ймовірність його призову до лав сирійських збройних сил.

Проте, в якості нововиявлених обставин при зверненні позивача втретє, суд першої інстанції звернув увагу на наявність рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17.11.2020 року у справі № 522/2983/20, яким визнано протиправним та скасовано рішення № 68 від 06.02.2019 року, яке затверджено 06 лютого 2020 року заступником начальника ГУДМС в Одеській області Максименко А.В., про примусове повернення до країни походження іноземця або особи без громадянства громадянина Сирії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яке П`ятий апеляційний адміністративний суд постановою від 10.02.2021 року у справі № 522/2983/20 залишив без змін.

Суд першої інстанції погодився з доводами позивача, що відповідач, відмовляючи позивачу в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, створює ситуацію невизначеності для позивача, оскільки він не може ані повернутись до країни походження через загрозу його життю і безпеці, ані легально залишитись в Україні.

Таким чином, враховуючи, що при зверненні позивача із заявою від 06.05.2021 року виникли нові обставини, що встановлені судовим рішенням, яке набрало законної сили 10.02.2021 року у справі № 522/2983/20, та не існували при його попередніх зверненнях 12.09.2013 року та 08.11.2018 року, суд першої інстанції дійшов висновку про протиправність дій відповідача, ГУДМС в Одеській області, щодо прийняття рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

При цьому, суд першої інстанції зазначив, що в прохальній частині позову позивач просить визнати рішення ДМСУ від 04.06.2021 року № 40-21 про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протиправним і скасувати його.

Суд першої інстанції звернув увагу, що скасування рішення ДМСУ від 04.06.2021 року № 40-21 про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не тягне за собою автоматичного скасування наказу Головного управління ДМС України в Одеській області № 85 від 06.05.2021 «Про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту».

Враховуючи наведене, з метою ефективного захисту позивача, суд першої інстанції вирішив визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління ДМСУ в Одеській області № 85 від 06.05.2021 року «Про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» та рішення ДМСУ від 04.06.2021 року № 40-21 про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Колегія суддів не погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції, з огляду на викладене.

Згідно ч. 5 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 року № 3671-VI (далі Закон № 3671-VI) особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Відповідно до ч. 6 ст. 5 Закону № 3671-VI центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

При цьому, слід враховувати, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Виходячи із змісту Конвенції про статус біженців 1951 року, Протоколом 1967 року та статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Під час вирішення питання щодо надання статусу біженця повинні враховуватися всі чотири підстави. Немає значення, чи склалися обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за однією з наведених ознак чи за декількома.

Колегія суддів зазначає, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін.

Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з`ясування суб`єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів.

Суб`єктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути нестерпним. Побоювання ґрунтується не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи тощо).

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати під час звернення та вирішення питання про надання статусу біженця, незалежно від того, хто є суб`єктом переслідування, - державні органи чи ні. Підпункт 2 пункту «A» статті 1 Конвенції про статус біженців 1951 року не зазначає, що такі дії повинні бути здійсненими державною владою. Тобто, таке переслідування може бути результатом діяльності осіб, які не контролюються органами державної влади і від яких держава не в змозі захистити громадян та інших осіб, що перебувають на її території.

В свою чергу, згідно п.п. 4, 13 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671-VI додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті; особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Також, відповідно до положень Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, які потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27.04.2004 року № 8043/04, виділяються наступні фактори, які повинні досліджуватися при розгляді заяв шукачів притулку: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; заявник заслуговує на довіру.

При цьому, за змістом статті 40 Директиви Європейського Парламенту та Ради ЄС «Про загальні процедури надання та позбавлення міжнародного захисту» від 26.06.2013 року № 2013/32/EU з метою прийняття рішення про прийнятність розгляду заяви про надання міжнародного захисту відповідно до статті 33 (2) (г), повторну заяву про надання міжнародного захисту має бути попередньо вивчено на предмет нових відомостей або висновків, які виникли або були подані заявником щодо того, чи може він/вона кваліфікуватися як біженець відповідно до Директиви 2011/95/ЄС. Якщо після попереднього вивчення, зазначеного в пункті 2 цієї статті, виникнуть чи заявником будуть представлені нові відомості або висновки, які значно підвищують ймовірність того, що заявник може кваліфікуватися як біженець відповідно до Директиви 2011/95/ЄС, заява розглядається далі відповідно до II глави. Держави-члени можуть встановлювати додаткові причини для розгляду повторної заяви. Держави-члени можуть прийняти рішення про подальший розгляд заяви, тільки якщо даний заявник не з власної вини був не в змозі обґрунтувати обставини, описані в параграфах 2 і 3 цієї статті, в ході проведення попередньої процедури, зокрема, здійснюючи своє право на ефективний засіб правового захисту відповідно до статті 46.

З наведеного вбачається, що однією з підстав для прийняття рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є наявність чинного рішення про відмову у визнанні особи, що звернулась за захистом, біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671-VI, якщо зазначені умови не змінилися.

Таким чином, у спірних правовідносинах підлягає встановленню наявність відносно позивача рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, при цьому, саме за відсутності умов, передбачених п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671-VI, а також, чи змінились умови саме відносно позивача, за якими надається статус біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено під час апеляційного розгляду справи, позивач неодноразово звертався із заявою про надання йому статусу біженця або особи, що потребує додаткового захисту.

Так, вперше із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту позивач звернувся 12.09.2013 року.

Враховуючи судові рішення у справі № 815/2989/15, остаточне рішення за результатами розгляду вказаної заяви ДМСУ було прийнято 25.11.2016 року № 580-16 та цим рішенням відмовлено позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку із відсутністю умов, передбачених п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671-VI.

Вказане рішення ДМСУ від 25.11.2016 року № 580-16 про відмову позивачу у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскаржено позивачем в судовому порядку, однак, постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 27 вересня 2017 року у справі № 815/1892/17 у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 11.10.2018 року постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 27 вересня 2017 року у справі № 815/1892/17 залишено без змін.

Позивач 08.11.2018 року вдруге звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Наказом ГУДМС в Одеській області від 23.11.2018 року № 225 відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з тим, що заява очевидно необґрунтована відсутні умови, визначені п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671-VI, а також з урахуванням попередньо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відмови з боку судових інстанцій та відсутності нововиявлених обставин.

Позивач оскаржив наведене рішення в судовому порядку та рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 23.01.2019 року у справі № 420/6222/18, яке залишене без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 25.04.2019 року, у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Верховного Суду від 27.05.2019 року по справі № 420/6222/18 у відкритті касаційного провадження відмовлено.

06.05.2021 року позивач втретє звернувся із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та ГУ ДМС в Одеській області наказом № 85 від 06.05.2021 року відмовив в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі ч. 6 ст. 5 Закону № 3671-VI.

Таким чином, у даній справі встановлено, що є чинними рішення про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, саме за відсутності умов, передбачених п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671-VI, яке прийнято за результатами первісно поданої заяви позивача, а також рішення про відмову позивачу в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з наявністю вказаного рішення про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та відсутності нововиявлених обставин, яке прийнято за повторно поданою позивачем заявою.

Правомірність прийнятих відповідачами рішень за результатами двох заяв позивача підтверджена в судовому порядку та не підлягає доказуванню у даній справі.

Колегія суддів враховує, що рішення суду, яке набрало законної сили - має преюдиціальне значення, згідно ч. 4 ст. 78 КАС України (обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом), а відповідно до ст. 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Тобто, зазначені судові рішення є обов`язковими для суду, в силу зазначених положень ч. 4 ст. 78 та ст. 370 КАС України.

Враховуючи вказані обставини та з огляду на положення ч. 6 ст. 5 Закону № 3671-VI, у спірних правовідносинах підлягають дослідженню обставини, чи при зверненні до міграційної служби втретє змінились умови саме відносно позивача, за якими надається статус біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Досліджуючи матеріали справи, колегія суддів погоджується з відповідачами, що звертаючись втретє із заявою про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту, позивач не зазначив про будь-які зміни умов відносно нього, за якими надається статус біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Колегія суддів зазначає, що обставини справи (основні доказові елементи заяви) шукача захисту не змінилися.

Об`єктивне положення у країні громадянської належності позивача у частині дотримання прав людини з часу подання попередніх заяв також не змінилося.

Фактично позивач не оспорює, що будь-які зміни умов відносно нього, за якими надається статус біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, не відбулись.

Вирішуючи справу, суд першої інстанції також дійшов висновку, що всі три заяви позивача про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту, обґрунтовані ідентичними підставами - нестабільної соціально-політичної ситуації на території Сирії та ймовірність його призову до лав сирійських збройних сил.

Водночас, в позовній заяві позивач вказує на те, що відповідачами безпідставно не враховано, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 17.11.2020 року у справі № 522/2983/20, яке залишено без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 10.02.2021 року, визнано протиправним та скасовано рішення ГУДМС в Одеській області № 68 від 06.02.2019 року про примусове повернення до країни походження іноземця або особи без громадянства громадянина Сирії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Суд першої інстанції погодився з вказаними доводами позивача та дійшов висновку, що наведене судове рішення, яке набрало законної сили та яким скасовано рішення про примусове повернення, є нововиявленою обставиною при звернення позивача щодо надання статусу біженця або визнання особою, що потребує додаткового захисту.

Проте, колегія суддів не погоджується з вказаними доводами позивача та висновками суду першої інстанції, оскільки питання щодо наявності або відсутності підстав для примусового повернення позивача не є предметом розгляду даної справи.

Колегія суддів наголошує, що у спірних правовідносинах ГУДМС в Одеській області прийнято рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, згідно ч. 6 ст. 5 Закону № 3671-VI, оскільки заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 цього Закону, та у зв`язку з тим, що зазначені умови не змінилися.

За наведеного правового регулювання, колегія суддів повторно звертає увагу на те, що у спірних правовідносинах підлягають встановленню обставини щодо наявності відносно позивача рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671-VI, а також, чи змінились умови відносно позивача, за якими надається статус біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Таким чином, за встановлених судом першої інстанції обставин, які підтверджені під час апеляційного розгляду, стосовно того, що відносно позивача прийнято рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671-VI, а також рішення про відмову позивачу в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у зв`язку з наявністю вказаного рішення, та правомірність цих рішень міграційної служби підтверджена судовими рішеннями, які набрали законної сили, та позивач звертаючись втретє із заявою про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту, не зазначив про будь-які зміни умов відносно нього, за якими надається статус біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про протиправність рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, згідно ч. 6 ст. 5 Закону № 3671-VI є необґрунтованим.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції помилково визнав нововиявленою обставиною та підставою для третього розгляду заяви позивача про визнання його біженцем або особою, що потребує додаткового захисту, - судове рішення, яким скасовано рішення про примусове повернення позивача, оскільки, як вже зазначалось колегією суддів, питання щодо наявності або відсутності підстав для примусового повернення позивача, щодо правомірності прийняття такого рішення відносно позивача взагалі не є предметом розгляду даної справи, не підлягає дослідженню.

Більш того, доходячи вказаних висновків, судом першої інстанції безпідставно не враховано, що станом на момент розгляду даної справи судом першої інстанції, а саме 01.03.2022 року позивач виїхав за межі території України, що підтверджується витягом з інтегрованої міжвідомчої інформаційно-телекомунікаційної системи щодо контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон (система Аркан) та свідчить, що позивач не бажає користуватись захистом держави України.

Підсумовуючи викладене, оскільки відносно позивача прийнято рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671-VI, а також рішення про відмову позивачу в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у зв`язку з наявністю вказаного рішення, та правомірність цих рішень міграційної служби підтверджена судовими рішеннями, які набрали законної сили, та позивач звертаючись втретє із заявою про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту, не зазначив про будь-які зміни умов відносно нього, за якими надається статус біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, позивач до закінчення розгляду судової справи та вирішення питання за його третьою заявою про надання захисту покинув територію України, колегія суддів погоджується з доводами апелянта, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для визнання протиправними та скасування наказу про відмову в прийнятті третьої заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, рішення про відхилення скарги позивача та зобов`язання ГУДМС прийняти до розгляду заяву позивача.

Враховуючи викладені обставини та з огляду на наведені положення законодавства, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду першої інстанції скасуванню із прийняттям нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 241, 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України задовольнити.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 15 вересня 2022 року скасувати та прийняти нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках, визначених ст. 328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складення постанови в повному обсязі безпосередньо до Верховного Суду.

Судове рішення складено у повному обсязі 19.01.2023 р.

Суддя-доповідач: Л.П. Шеметенко

Суддя: С.Д. Домусчі

Суддя: І.О. Турецька