Справа № 120/6471/22
Суддя: Бошкова Юлія Миколаївна
Дата ухвалення: 2023-01-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

17 січня 2023 р. Справа № 120/6471/22

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Бошкової Ю.М., розглянувши у письмовому порядку за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області про визнання дій протиправними, скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_2 (далі - позивача) з адміністративним позовом до Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області (далі - УДМСУ у Вінницькій області, відповідач) про визнання дій протиправними, скасування рішення та зобов`язання вчинити дії.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначив, що у зв`язку з тим, що у його дружина ОСОБА_3 є посвідка на постійне проживання в України, ОСОБА_2 має право на подачу документів щодо отримання дозволу на імміграцію в Україну. Як зазначає позивач, він 11.11.2021 звернувся із заявою та необхідним пакетом документів до відповідача щодо надання дозволу на імміграцію в Україну. Однак, з листа УДМСУ у Вінницькій області від 15.07.2022 йому стало відомо, що рішенням від 17.06.2022 відмовлено у наданні дозволу на імміграцію, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 10 Закону України «Про імміграцію».

Вищезазначене рішення відповідача позивач вважає є необгрунтованим, прийнятим без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, тому звернувся до суду з цим адміністративним позовом.

Ухвалою суду від 22.08.2022 позовну заяву залишено без руху та надано ст. рок для усунення недоліків останньої.

21.09.2022 стороною позивача усунуто недоліки, визначені в ухвалі суду від 22.08.2022.

Ухвалою від 26.09.2022 вирішено відкрити провадження в адміністративній справі та вирішено здійснювати її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомленням (виклику) сторін. Окрім того, вирішено витребувати у УДМСУ у Вінницькій області всі належним чином засвідченні копії матеріалів, які стали підставою для прийняття рішення від 17.06.2022 за № 4717 про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну та особову справу позивача.

13.10.2022 до суду надійшов відзивна позовну заяву, у якому зазначено, що Закону України «Про імміграцію» визначає умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства, зокрема, підстави для отримання дозволу на імміграцію в Україну, перелік документів, необхідних для отримання такого дозволу, повноваження органу міграційної служби під час провадження за заявами іноземців та підстави для скасування або відмови у наданні дозволу на імміграцію в Україну.

Відповідач зазначає, що після отримання заяви позивача щодо надання дозволу на імміграцію проведено встановлену законодавством перевірку. Так, на виконання абз. 2 п. 12 Порядку №1983 від 26.12.2022 здійснено перевірку підстави законності перебування в Україні заявника, інформації зазначеної ним у заяві про надання дозволу на імміграцію та справжності поданих/наданих документів та відповідності їх оформлення вимогам чинного законодавства. Відомості щодо проживання громадянина Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою: АДРЕСА_1 відповідною перевіркою, яка здійснена відділом поліції № 3 Вінницького районного управління поліції ГУНП у Вінницькій області - не підтвердились.

Представник відповідача також вказує, що відповідно до обліків інтегрованою міжвідомчої інформаційна - телекомунікаційна система щодо контролю осіб, транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон «Аркан» після звернення із заявою про надання дозволу на імміграцію позивач виїхав за межі території України.

Водночас, відповідно до відомостей КНП «Міська лікарня №5» Одеської міської ради, консультаційний висновок спеціаліста (форма 028/0) №5ОМР від 27.10.2021, який наданий позивачем, не відповідає вимогам Наказу МОЗ України від 14.02.2012 №110.

Враховуючи вищезазначене відповідач вказує, що прийняте ним рішення від 17.06.2022 № 4717 про відмову у наданні дозволу на імміграцію є правомірним та не підлягає скасуванню.

Ухвалою від 04.01.2023 вирішено витребувати в Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області належним чином засвідченні копії усіх документів, які слугували підставою для прийняття рішення від 17.06.2022 за № 4717, зокрема, консультаційний висновок спеціаліста (форми 028/0) №5ОМР від 27.10.2021, докази щодо результатів проведення відділом поліції № 3 Вінницького районного управління поліції ГУНП у Вінницькій області перевірки інформації щодо проживання громадянина Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою: АДРЕСА_1 .

12.01.2023 на адрес суду надійшла заява відповідача про виконання вимог ухвали суду у справі №120/6471/22.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд встановив таке.

11.11.2021 ОСОБА_2 звернувся до відповідача із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну.

16.12.2021 позивач подав до УДМСУ у Вінницькій області із заявою, у якій просив у зв`язку із сімейними обставинами не розглядати та повернути його заяву на отримання дозволу на імміграцію в Україну.

Листом від 27.01.2022 відповідач, посилаючись на приписи п. 3 ст. 6 Закону України «Про імміграцію», а також на п. 12, 18 Порядку №1984 від 26.12.2022, зазначив про неможливість зупинення розгляду заяви від 11.11.2021 та повернення наданих ОСОБА_4 документів, оскільки УДМСУ у Вінницькій області в межах повноважень може прийняти рішення про надання дозволу на імміграцію або про відмову у його наданні.

07.02.2022 представник позивача повторно звернувся до відповідача із заявою, у якій просив повідомити про те, на якій стадії знаходиться розгляд заяви ОСОБА_1 .

Листом від 10.03.2022 УДМСУ у Вінницькій області повідомило, що відповідно до п. 20 Порядку, органи ДМС, які прийняли рішення про надання дозволу на імміграцію або про відмову у наданні дозволу на імміграцію, надсилають його копію протягом трьох робочих днів з дня прийняття безпосередньо заявнику або через МЗС відповідній закордонній дипломатичній установі.

14.06.2022 представник позивача повторно звернувся до відповідача із заявою, у якій просив повідомити про те, на якій стадії знаходиться розгляд заяви ОСОБА_1 .

У відповідь на заяву від 14.06.2022 відповідачем надіслано лист від 24.06.2022, у якому вказано про прийняття рішення про відмову у наданні позивачу дозволу на імміграцію в Україну від 17.06.2022 №4717. Відповідно до змісту вищезазначеного рішення останнє прийняте на підставі п. 4 ч. 1 ст. 10 Закону України "Про імміграцію" у зв`язку з зазначенням свідомо неправдивих відомостей чи подання підроблених документів заявником.

Не погоджуючись з правомірністю прийняття відповідачем рішення про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну, позивач звернувся з цим позовом до суду.

Визначаючись щодо заявлених позовних вимог, суд виходив із такого.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" від 22.09.2011 №3773-VI (далі - Закон №3773) іноземець - це особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав.

За змістом частини 15 статті 4 Закону №3773 іноземці та особи без громадянства, які в`їхали в Україну на інших законних підставах, вважаються такими, які тимчасово перебувають на території України на законних підставах на період наданого візою дозволу на в`їзд або на період, встановлений законодавством чи міжнародним договором України.

Згідно зі статтею 2 Закону №3773-VI іноземці та особи без громадянства мають ті ж права і свободи та виконують ті ж обов`язки, що і громадяни України, якщо інше не передбачено Конституцією, цим та іншими законами України, а також міжнародними договорами України.

Іноземці та особи без громадянства є рівними перед законом незалежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної належності, статі, мови, ставлення до релігії, роду і характеру занять, інших обставин.

Статтею 3 Закону №3773-VI передбачено, що іноземці та особи без громадянства можуть у встановленому порядку іммігрувати в Україну на постійне проживання або прибути для працевлаштування на визначений термін, а також тимчасово перебувати на її території.

Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначаються Законом України "Про імміграцію" від 07.06.2001 №2491-ІІІ (далі - Закон №2491-ІІІ).

Положеннями Закону України "Про імміграцію" визначаються умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства.

Стаття 1 Закону №2491-ІІІ надає визначення термінів, що застосовуються у Законі, серед яких: імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання; дозвіл на імміграцію - рішення спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції та підпорядкованих йому органів, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію; посвідка на постійне проживання - документ, що підтверджує право іноземця чи особи без громадянства на постійне проживання в Україні.

За приписами ч. 3 ст. 4 Закону №2491-ІІІ дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається: 1) одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України; 2) особам, які є опікунами чи піклувальниками громадян України, або перебувають під опікою чи піклуванням громадян України; 3) особам, які мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням; 4) особам, імміграція яких становить державний інтерес для України; 5) закордонним українцям, подружжям закордонних українців, їх дітям у разі їх спільного в`їзду та перебування на території України; 6) особам без громадянства, які проживали на території України на підставі посвідки на тимчасове проживання протягом двох років з дня визнання їх особами без громадянства.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів: 1) організовує роботу з прийняття заяв разом із визначеними цим Законом документами щодо надання дозволу на імміграцію від осіб, які перебувають в Україні на законних підставах; 2) організовує роботу з перевірки правильності оформлення документів щодо надання дозволу на імміграцію, виконання умов для надання такого дозволу, відсутності підстав для відмови у його наданні; 3) організовує роботу з прийняття рішень про надання дозволу на імміграцію, про відмову у наданні дозволу на імміграцію, про скасування дозволу на імміграцію та видання копій цих рішень особам, яких вони стосуються; 4) організовує роботу з видання та вилучення у випадках, передбачених цим Законом, посвідок на постійне проживання; 5) забезпечує ведення обліку осіб, які подали заяви про надання дозволу на імміграцію, та осіб, яким надано такий дозвіл (ст. 6 Закону №2491-ІІІ).

Розділом ІІІ Закону №2491-ІІІ врегульовано правовий порядок надання дозволу на імміграцію та видачі посвідки на постійне проживання, згідно з яким заяви про надання дозволу на імміграцію подаються: 1) особами, які постійно проживають за межами України, - до дипломатичних представництв та консульських установ України за кордоном за місцем їх постійного проживання; 2) особами, які перебувають в Україні на законних підставах, - до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Заяву про надання дозволу на імміграцію заявник подає особисто до відповідного органу державної влади. За наявності поважних причин (хвороба заявника, стихійне лихо тощо) заява може надсилатися поштою або за дорученням заявника, посвідченим нотаріально, подаватися іншою особою.

Якщо іммігрує один з батьків, якого (яку) супроводжують неповнолітні діти, він (вона) повинен подати заяву чоловіка (дружини), посвідчену нотаріально, про те, що він (вона) не заперечує проти імміграції дітей разом з батьком (матір`ю). У випадку відсутності такої згоди батько (мати) повинен подати рішення відповідного державного органу про залишення дітей при батькові (матері). Зазначене рішення має бути легалізоване консульською установою України, якщо інше не передбачено міжнародним договором України.

Для надання дозволу на імміграцію до заяви додаються такі документи:

1) три фотокартки;

2) копія документа, що посвідчує особу;

3) документ про місце проживання особи;

4) відомості про склад сім`ї, копія свідоцтва про шлюб (якщо особа, яка подає заяву, перебуває в шлюбі);

5) документ про те, що особа не є хворою на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади з питань охорони здоров`я.

Вимога пункту 5 не поширюється на осіб, зазначених у пунктах 1, 3 частини третьої статті 4 цього Закону.

Особи, які постійно проживають за межами України, за винятком осіб, зазначених у пунктах 1, 3 частини третьої статті 4 цього Закону, разом із заявою про надання дозволу на імміграцію подають також довідку про відсутність судимості.

Якщо за дії, пов`язані з наданням дозволу на імміграцію, законодавством України передбачена сплата державного мита або консульського збору, разом із заявою подається документ про його сплату.

У разі неподання особою всіх визначених цим Законом документів заява про надання дозволу на імміграцію не приймається.

Термін розгляду заяви про надання дозволу на імміграцію не може перевищувати одного року з дня її подання (ст. 9 Закону 2491-ІІІ).

Частиною 1 статті 10 Закону №2491-ІІІ встановлено перелік обставин, за яких дозвіл на імміграцію не надається: 1) особам, засудженим до позбавлення волі на строк більше одного року за вчинення діяння, що відповідно до законів України визнається злочином, якщо судимість не погашена і не знята у встановленому законом порядку; 2) особам, які вчинили злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людяності та людства, як їх визначено в міжнародному праві, або розшукуються у зв`язку із вчиненням діяння, що відповідно до законів України визнається тяжким злочином, або їм повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, досудове розслідування якого не закінчено; 3) особам, хворим на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я; 4) особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи; 5) особам, яким на підставі закону заборонено в`їзд на територію України; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 №1983 затверджено Порядок формування квоти імміграції (далі - Порядок формування квоти імміграції) та Порядок провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень.

Порядок провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень (далі - Порядок №1983) визначає процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну, поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію.

Так підпунктом 2 пункту 2 цього Порядку №1983 передбачено, що територіальні органи ДМС приймають рішення за заявами про надання дозволу на імміграцію залежно від категорії іммігрантів - стосовно іммігрантів, які підпадають під квоту імміграції (крім іммігрантів, стосовно яких рішення приймає ДМС), а саме: осіб, батьки, чоловік (дружина) іммігранта та його неповнолітні діти.

МВС, органи Національної поліції, СБУ та її регіональні органи, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу, Держприкордонслужба відповідно до компетенції вживають у місячний строк за зверненням ДМС, її територіальних органів та територіальних підрозділів заходів: до виявлення серед осіб, які подали заяву про надання дозволу на імміграцію, таких, яким дозвіл на імміграцію не може бути наданий відповідно до статті 10 Закону України "Про імміграцію" (п. 9 Порядку № 1983).

Заяви про надання дозволу на імміграцію подаються до територіальних підрозділів за місцем проживання - особами, які тимчасово перебувають в Україні на законних підставах (п.10 Порядку № 1983).

У разі необхідності відповідні територіальні органи і підрозділи, які забезпечують провадження у справах з питань імміграції, можуть затребувати інші документи, що уточнюють наявність підстав для надання дозволу на імміграцію, якщо це не суперечить Закону України "Про імміграцію", а також запросити для бесіди заявників чи інших осіб (п.11 Порядку № 1983).

Відповідно до п. 12 Порядку № 1983 територіальні підрозділи за місцем проживання, до яких подано заяви про надання дозволу на імміграцію: формують справи, перевіряють підстави, законність перебування в Україні іммігрантів, справжність поданих документів та відповідність, їх оформлення вимогам законодавства, у разі потреби погоджують це питання з органами місцевого самоврядування, у межах своєї компетенції з`ясовують питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію; надсилають у місячний термін разом з матеріалами справи інформацію про результати їх розгляду територіальним органам або підрозділам (відповідно до категорії іммігрантів). Справи, прийняття рішення за якими належить до компетенції ДМС чи територіальних органів, надсилаються територіальним органам, в інших випадках - територіальним підрозділам; здійснюють провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію, якщо таке провадження належить до їх компетенції.

За змістом п. 14 Порядку № 1983 територіальні органи і підрозділи після отримання документів від зазначених у пунктах 12 і 13 цього Порядку органів перевіряють у місячний термін правильність їх оформлення, з`ясовують у межах своєї компетенції питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, передбачених статтею 10 Закону України "Про імміграцію", надсилають відповідні запити до МВС, органів Національної поліції, регіональних органів СБУ, Робочого апарату Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужби. МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба проводять відповідно до компетенції у місячний строк після надходження таких запитів перевірку з метою виявлення осіб, яким дозвіл на імміграцію не надається. Про результати перевірки інформується орган, який надіслав запит. Термін перевірки може бути продовжений, але не більше ніж на один місяць.

У разі коли прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції ДМС, територіальні органи у місячний термін аналізують отриману від зазначених в абзаці другому пункту 14 цього Порядку органів інформацію і надсилають до ДМС разом з матеріалами справи дані про результати розгляду (п. 15 Порядку № 1983).

У разі коли прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції територіальних органів і підрозділів, ці органи аналізують у місячний термін отриману від зазначених в абзаці другому пункту 14 цього Порядку органів інформацію та на підставі матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу (п. 16 Порядку № 1983).

Отже зі змісту наведених вище положень Порядку № 1983 слідує, що територіальні органи ДМС, отримавши від особи заяву про імміграцію в Україну, у місячний термін проводять перевірку правильності її оформлення, з`ясовують у межах своєї компетенції питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, передбачених статтею 10 Закону України "Про імміграцію", а також надсилають відповідні запити до компетентних органів, висновки яких враховуються при прийнятті рішення про надання дозволу на імміграцію.

З матеріалів справи судом встановлено, що підставою для прийняття відповідачем оскаржуваного рішення є п. 4 ч. 1 ст. 10 Закону України «Про імміграцію», яким передбачено, що дозвіл на імміграцію не надається: особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи.

Водночас, рішення від 17.06.2022 №4717 не містить конкретної вказівки на те, які саме неправдиві відомості чи підроблені документи надані позивачем.

У свою чергу, у відзиві на позовну заяву представник відповідача зазначила, що у відповідь на лист УДМСУ у Вінницькій області від 16.11.2021 адміністрація КНП «Міська лікарня №5» Одеської міської ради листом від 10.12.2022 №674/0512.2-21 повідомила, що згідно до інформації, що міститься у наданих копіях консультативних висновків (форма 028/о) на ім`я ОСОБА_5 , та ОСОБА_6 їх видала лікар - інфекціоніст КНП «Міської лікарні №5» ОМР ОСОБА_7 , яка завірила вищевказані консультативні висновки лише особистим підписом та особистою печаткою, а такі консультативні висновки повинні (згідно до інструкції щодо заповнення форми 028/о - консультаційний висновок спеціаліста, яка затверджена наказом МОЗ України від 14.02.2012 №110) бути візовані завідувачем консультативно - діагностичної поліклініки, та завірені печаткою закладу охорони здоров`я, де проводилась консультація.

Відтак, наданий позивачем висновок № 5ОМР від 27.10.2021 не відповідає вимогам Наказу МОЗ України від 14.02.2012 №110.

Також адміністрація КНП «Міська лікарня №5» ОМР вказала, що лікар-інфекціоніст ОСОБА_7 дійсно працює у КНП «Міська лікарня №5» ОМР, та станом на 27.10.2021 згідно до наказу по КНП «Міська лікарня №5» ОМР від 27.09.2021 №232 « Про кадрові питання співробітників» була залучена до роботи у стаціонарному відділенні №1 - відділенні для надання медичної допомоги хворим із підозрою на СОVID - 19 та хворим COVID - 19.

Згідно з табелем відпрацьованого часу та існуючої інформації на порталі Пенсійного фонду України ОСОБА_7 була непрацездатною з 20.10.2021 по 29.10.2021 (листок непрацездатності 567812-1).

Отже, станом на день видачі позивачу висновку № 5ОМР від 27.10.2021 лікар ОСОБА_7 була непрацездатною, тому вищезазначений висновок, у зв`язку з рядом його недоліків, не можу слугувати належним документом про відсутність у заявника хвороб, які відповідно до законодавства є підставою для відмови у наданні дозволу на імміграцію.

Суд зазначає, що відповідно до п. 5 Порядку № 1983 лікувально-профілактичні заклади у порядку, встановленому МОЗ, проводять у місячний термін медичне обстеження осіб, які перебувають в Україні на законних підставах та порушили клопотання про надання дозволу на імміграцію, і видають документ про відсутність у заявника хвороб, які відповідно до законодавства є підставою для відмови у наданні такого дозволу.

При цьому, відповідно до п. 11 Порядку № 1983 обов`язковою є подача разом із заявою про надання дозволу на імміграцію документу, виданого лікувально-профілактичним закладом про відсутність у заявника хвороб, зазначених у пункті 5 частини п`ятої статті 9 Закону України "Про імміграцію" (крім осіб, зазначених у пунктах 1 і 3 частини третьої статті 4 Закону).

Відтак, суд дійшов висновку про правомірність рішення УДМСУ у Вінницькій області про відмову у наданні позивачу дозволу на імміграцію в Україну, на підставі пункту 4 частини 1 статті 10 Закону України "Про імміграцію".

Щодо доводів сторони відповідача про те, що при проведенні встановлених законодавством перевірок встановлено, що позивач не проживає за адресою: АДРЕСА_1 , яка вказана у заяві від 11.11.2021 та з обліків інтегрованої міжвідомчої інформаційно-телекомунікаційної системи «Аркан» стало відомо, що після звернення із заявою про надання дозволу на імміграцію, громадянин Ісламської Республіки Іран ОСОБА_8 виїхав за межі території України, суд зазначає таке.

Пункт 11 Порядку № 1983 не зобов`язує особу, яка подає заяву про надання дозволу на імміграцію, поновлювати відомості у документах, які можуть змінюватися з дня їх подачі. У свою чергу, відповідачем не надано доказів про те, що позивач не проживав за вказаною адресою на момент подачі заяви від 11.11.2021.

За таких обставин суд відхиляє доводи відповідача в цій частині.

Окрім того, суд вважає за необхідне зазначити, що приписів ст. 9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Відтак, враховуючи заявлені позовні вимоги, судом в межах цієї справи надавалась оцінка рішенню УДМСУ у Вінницькій області від 17.06.2022 про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну. У свою чергу, питання щодо правомірності дій відповідача, в частині відмови у припинені розгляду поданої ОСОБА_9 заяви від 11.11.2021 та повернення поданих документів не є предметом судової перевірки.

Відповідно до частин першої та другої статті 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно з положеннями статті 9 Конституції України та статтею 17, частиною п`ятою статті 19 Закону України від 23.02.2006 року № 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди та органи державної влади повинні дотримуватись положень Європейської конвенції з прав людини та її основоположних свобод 1950 року, застосовувати в своїй діяльності рішення Європейського суду з прав людини з питань (далі - ЄСПЛ) щодо застосування окремих положень цієї Конвенції.

Також, ухвалюючи дане судове рішення суд також враховує статтю 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення "Серявін та інші проти України") та Висновком №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (пункт 41) щодо якості судових рішень.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини по справі "Серявін та інші проти України" (пункт 58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

За приписами статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до частини 1 статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили.

Виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, виходячи з наведених висновків в цілому, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню.

У зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог судові витрати відповідно до статті 139 КАС України розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 73-77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ; паспорт № НОМЕР_1 ).

Відповідач: Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області (вул. Театральна, 10, м. Вінниця, 21000, ).

Рішення у повному обсязі виготовлено: 17.01.2023.

Суддя Бошкова Юлія Миколаївна