Справа № 640/36118/21
Суддя: Степанюк Анатолій Германович
Дата ухвалення: 2023-01-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2023 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача - Степанюка А.Г.,

суддів - Бужак Н.П., Кобаля М.І.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на прийняте за правилами спрощеного позовного провадження рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 серпня 2022 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності і зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2021 року ОСОБА_1 (далі - Позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі - Відповідач, в/ч НОМЕР_1 ), в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність в/ч НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за щорічну додаткову відпустку, передбачену постановою Кабінету Міністрів України від 01.08.2012 № 702, за період з 2014 по 2021 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби;

- зобов`язати Відповідача нарахувати та виплатити Позивачу грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 01.08.2012 № 702, за період з 2014 по 2021 роки, виходячи з розміру грошового забезпечення на день звільнення з військової служби.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 02.08.2022 позов задоволено. При цьому, суд першої інстанції виходив з того, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової відпуски. Проте, Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» не передбачено припинення виплати компенсації за невикористані дні додаткової соціальної відпустки, право на яку ОСОБА_1 набув за період проходження ним військової служби на відповідній посаді.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, Відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити. В обґрунтування своїх доводів зазначає, що, по-перше, постановою Кабінету Міністрів України від 01.08.2012 № 702 затверджений перелік військових посад, виконання обов`язків за якими пов`язані з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, що дають право на щорічну додаткову відпустку, по-друге, матеріалами справи не підтверджено період проходження ОСОБА_1 військової служби на посаді оперативного чергового розвідувально-інформаційного відділу та, відповідно, набуття ним права на отримання додаткової відпустки за період з 2014 по 2021 роки, по-третє, судом першої інстанції не встановлено, чи відноситься посада, яку займав Позивач під час проходження військової служби у в/ч НОМЕР_1 , до переліку військових посад, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 01.08.2012 № 702, по-четверте, висновок суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 в період з 2014 по 2021 роки не надавалася додаткова відпустка чи не виплачувалася грошова компенсація за дні не використаної додаткової відпустки ґрунтується на припущеннях та не підтверджується матеріалами справи.

Після усунення визначених в ухвалі від 24.10.2022 про залишення апеляційної скарги без руху недоліків ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 11.11.2022 відкрито апеляційне провадження у справі та встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу, а також витребувано матеріали справи із суду першої інстанції, які надійшли до Шостого апеляційного адміністративного суду 25.11.2022.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить в її задоволенні відмовити та залишити в силі рішення суду першої інстанції. Свою позицію обґрунтовує тим, що на час прийняття наказу про виключення Позивача із списків особового складу в/ч НОМЕР_1 Відповідачем не було проведено з ОСОБА_1 всіх належних розрахунків, зокрема, не виплачено компенсацію за невикористані календарні дні щорічної додаткової відпустки, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 01.08.2012 №702, а припинення її виплати на час дії особливого періоду не звільняє військовослужбовця від права на отримання компенсації за неї під час звільнення. Зауважує на безпідставності посилання Апелянта на те, що у матеріалах справи відсутні докази, що Позивачу не надавалася додаткова відпустка, оскільки, відмовляючи в її виплаті, в/ч НОМЕР_1 на такі обставини не посилалася. Підкреслює, що Відповідачем жодними належними і допустимими доказами не доведено, що Позивач не має права на додаткову відпустку, передбачену постановою Кабінету Міністрів України від 01.08.2012 №702.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 14.12.2022 з метою перевірки відомостей, висловлених в апеляційній скарзі, зобов`язано в/ч НОМЕР_1 та Київський міський територіальний центр комплектування та соціальної підтримки у строк до 30.12.2022 надати суду належним чином засвідчену копію матеріалів особової справи ОСОБА_1 .

Разом з тим, указаних документів на виконання вимог ухвали суду від указаних осіб не надійшло з підстав відсутності у них відповідних матеріалів.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 17.01.2023 призначено справу до розгляду у порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що остання підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, виходячи з такого.

Як було встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 проходив військову службу на посаді оперативного чергового розвідувально-інформаційного відділу в/ч НОМЕР_1 .

Наказом командувача Повітряних Сил Збройних Сил України від 01.10.2021 № 590 Позивача було звільнено у запас у зв`язку із закінченням контракту (а.с. 11).

Наказом командира в/ч НОМЕР_1 від 03.11.2021 № 220 майора ОСОБА_1 було виключено зі списків особового складу та направлено для зарахування на військовий облік до Солом`янського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки міста Києва (а.с. 8-10).

Із змісту листа в/ч НОМЕР_1 від 17.11.2021 №562 вбачається, що питання виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки у зв`язку із звільненням ОСОБА_1 виникло в особливий період, а тому у зв`язку із відсутністю механізму виплати остання є неможливою (а.с. 12-13).

На підставі встановлених вище обставин, виходячи з системного аналізу приписів ст. 4 Закону України «Про відпустки», ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (надалі - Закон), ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», ст. 1 Закону України «Про оборону України», Порядку надання та визначення тривалості щорічної додаткової відпустки залежно від часу проходження служби в місцевостях з особливими природними, географічними, геологічними, кліматичними, екологічними умовами та на посадах, виконання обов`язків військової служби за якими пов`язано з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 01.08.2012 № 702 (далі - Порядок №702), Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністра оборони України від 07.06.2018 № 260 (далі - Порядок №260), суд першої інстанції з урахуванням позиції Верховного Суду у зразковій справі № 620/4218/18 дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог, адже чинним законодавством гарантовано право особи на отримання компенсації за невикористану частину додаткової відпустки за період з 2014 року по 2021 рік незалежно від нормативного обмеження її надання.

З таким висновком суду першої інстанції не можна не погодитися з огляду на таке.

Порядок надання військовослужбовцям відпусток визначений ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Відповідно до ч. 8 ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки». Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.

У разі якщо Законом України «Про відпустки» або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.

Постановою Кабінету Міністрів України від 01.08.2012 № 702 затверджено, зокрема, переліки військових посад, виконання обов`язків військової служби за якими пов`язано з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я, що дають право на щорічну додаткову відпустку. До таких посад віднесено, зокрема, посаду оперативного чергового (п. 94).

Відповідно до пункту 1 Порядку № 702 щорічні додаткові відпустки із збереженням грошового та матеріального забезпечення за виконання обов`язків військової служби в місцевостях з особливими природними, географічними, геологічними, кліматичними, екологічними умовами, пов`язане з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я (далі - додаткова відпустка), надаються військовослужбовцям у році, що настає після календарного року, під час якого військовослужбовці проходили військову службу в умовах та (або) на посадах, виконання обов`язків військової служби за якими надає право на зазначену додаткову відпустку (крім військовослужбовців строкової служби), і можуть бути використані за їх бажанням одночасно із щорічною основною відпусткою або окремо.

Абзацом 3 частини 14 статті 10-1 Закону передбачено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Приписами частини 17 цієї ж статті Закону передбачено, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.

В особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець (ч. 18 ст. 10-1 Закону).

Водночас, приписами частини 19 цієї статті Закону передбачено, що надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.

Таким чином, в особливий період з моменту оголошення мобілізації до припинення відповідного періоду надання військовослужбовцям інших видів відпусток, у тому числі додаткових, припиняється.

Стаття 1 Закону України «Про мобілізацію і мобілізаційну підготовку» визначає особливий період, як період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Так, Указом Президента України від 17.03.2014 № 303/2014, затвердженим Законом України від 17.03.2014 № 1126-VI, в Україні оголошено часткову мобілізацію, після якої, Президент України своїми указами оголошував часткову мобілізацію (чергові хвилі мобілізації).

Отже, особливий період закінчується не з моменту демобілізації (часткової демобілізації) осіб, призваних на військову службу, а лише з моменту закінчення воєнного часу і частково відбудовного періоду після закінчення воєнних дій, а закінчення періодів мобілізацій не є самостійною підставою для припинення особливого періоду.

Згідно п. 3 розділу XXXI Порядку №260 звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини тривалістю, що визначається пропорційно часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби, та за час такої відпустки виплачується грошове забезпечення або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.

Таким чином, вказані вище обставини не звільняють Відповідача від обов`язку виплатити відповідну грошову компенсацію з урахуванням того, що законодавством припинено надання зазначеного виду відпустки в певний період, однак не припинено відповідних виплат грошової компенсації у разі її невикористання.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової відпуски, передбаченої Порядком №702. Однак, Законом не встановлено можливості припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової відпустки, право на яку Позивач набув за період проходження ним військової служби.

Водночас, у разі невикористання додаткової відпуски протягом календарного року, в якому в особи виникає право на таку відпустку, додаткова відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.

Отже, припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток (відповідно до ч. 19 ст. 10-1 Закону у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті) є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо. Між тим, обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується, пунктом 8 статті 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Указана правова позиція висловлена Верховним Судом у зразковій справі № 620/4218/18. Крім того, такі висновки узгоджуються з позицією Верховного Суду, наведеною у постанові від 12.04.2021 у справі № 1.380.2019.006595.

Колегія суддів наголошує, що матеріалами справи спростовуються аргументи Апелянта про те, що судом першої інстанції не встановлено, чи відноситься посада, яку займав Позивач, до посад які мають право на додаткову відпустку визначену Порядком №702.

Так, як було встановлено вище, із змісту наказу командира в/ч НОМЕР_1 від 03.11.2021 № 220 вбачається, що ОСОБА_1 займав посаду оперативного чергового розвідувально-інформаційного відділу в/ч НОМЕР_1 (а.с. 8-10). У свою чергу, як було зазначено вище, пунктом 94 до переліку військових посад Збройних Сил, виконання обов`язків військової служби за якими пов`язано з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням, ризиком для життя і здоров`я, що дають право на щорічну додаткову відпустку, віднесено, зокрема, посаду оперативного чергового, максимальна тривалість щорічної додаткової відпустки за якою надається до 10 календарних днів.

Таким чином, у межах обставин цієї справи Відповідачем не спростовано, що Позивач обіймав посаду оперативного чергового розвідувально-інформаційного відділу, а тому з урахуванням чинного правового регулювання має право на щорічну додаткову відпустку.

Доводи Відповідача про те, що матеріалами справи не підтверджено період проходження ОСОБА_1 військової служби протягом 2014-2021 років саме на цій посаді судовою колегією відхиляються, оскільки жодних доказів на спростування цих обставин в/ч НОМЕР_1 ні до суду першої, ні до суду апеляційної інстанції (на вимогу ухвали від 14.12.2022) не надано. Крім того, разом із заявою від 13.01.2023 про долучення документів в/ч НОМЕР_1 направила суду апеляційної інстанції розрахунок кількості днів щорічної додаткової відпустки від 12.01.2023 №23, із змісту якого вбачається, що такий розрахунок, починаючи з 2014 року, здійснювався згідно Порядку №702. Відтак твердження Відповідача про відсутність доказів обіймання Позивачем посади (посад), які надають право останньому на отримання додаткової відпустки згідно Порядку №702, є необґрунтованим.

Також колегія суддів вважає безпідставними доводи Апелянта про те, що не підтверджується матеріалами справи той факт, що ОСОБА_1 в період з 2014 по 2021 рік не надавалася додаткова відпустка чи не виплачувалася грошова компенсація за цей період.

Так, листом від 17.11.2021 №562 в/ч НОМЕР_1 відмовила ОСОБА_1 у виплаті грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки за період з 2014 року по 2021 рік виключно з підстав відсутності механізму такої виплати, а не з підстав того, що така відпустка надавалася останньому чи виплата компенсації за неї була проведена. Водночас, із змісту наказу від 03.11.2021 №220 вбачається, що у ньому відсутні відомості щодо використання чи невикористання Позивачем додаткової відпустки за період з 2014 року по 2021 рік або відомості про необхідність виплати компенсації за неї (а.с. 27-29).

Згідно ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Водночас, судова колегія наголошує, що всупереч наведених норм процесуального закону в/ч НОМЕР_1 не надано доказів, що підтверджують указані аргументи Відповідача, як і твердження останнього про те, що у своєму рапорті на звільнення Позивач зазначив, що претензій до командування військової частини та Міністерства оборони України немає.

Судова колегія вважає за необхідне зазначити, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду першої інстанції не спростовують.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 - залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 серпня 2022 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Суддя-доповідач А.Г. Степанюк

Судді Н.П. Бужак

М.І. Кобаль

Повний текст постанови складено та підписано 18 січня 2023 року.