Справа № 300/5086/22
Суддя: Чуприна О.В.
Дата ухвалення: 2023-01-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А
про повернення позовної заяви в частині позовних вимог
"17" січня 2023 р. справа № 300/5086/22
м. Івано-Франківськ
Суддя Івано-Франківського окружного адміністративного суду Чуприна О.В., розглянувши матеріали адміністративного позову ОСОБА_1 до Територіального управління Служби судової охорони у Івано-Франківській області про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання до вчинення дій щодо нарахування і виплату додаткової винагороди з 24.02.2022 по 18.07.2022 в розмір 30 000,00 гривень щомісячно і з 09.11.2022 по день ухвалення судового рішення у розмірі до 30 000,00 гривень пропорційно в розрахунку на місяць, -
ОСОБА_1 (надалі по тексту також позивач, ОСОБА_1 ) 09.12.2022 звернувся в суд з адміністративним позовом до Територіального управління Служби судової охорони у Івано-Франківській області (надалі по тексту також відповідач), треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Міністерство фінансів України і Державна судова адміністрація України (надалі по тексту також треті особи), яким просив:
- визнати протиправними бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу починаючи з 24.02.2022 додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 за №168 "Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану" (надалі по тексту також - Постанова №168);
- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 додаткову винагороду з 24.02.2022 по 18.07.2022 у розмірі 30 000,00 гривень щомісячно, з відрахуванням податків, зборів, внесків до відповідних бюджетів;
- зобов`язати відповідача здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 додаткову винагороду з 19.07.2022 по 01.12.2022 у розмірі до 30 000,00 гривень пропорційно в розрахунку на місяць, відповідно до пункту 1 Постанови №168, з відрахуванням податків, зборів, внесків до відповідних бюджетів.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 14.12.2022 позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху та встановлено десятиденний строк з дня вручення (отримання) копії ухвали для усунення недоліків шляхом приведення у відповідність адміністративного позову до вимог, встановлених частиною 3 статті 161 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі по тексту також - КАС України), зокрема, надання (долучення) до позовної заяви:
- заяви із зазначенням, на яких підставах необхідно залучити Державну судову адміністрацію України та Міністерство фінансів України до участі у цій справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача та як рішення у цій справі може вплинути на їх права, свободи, інтереси або обов`язки;
- заяву про поновлення пропущеного строку звернення до суду з даним адміністративним позовом та докази поважності причин його пропуску.
Від позивача 12.01.2023 поштовим зв`язком до канцелярії суду найшло клопотання про усунення недоліків позовної заяви разом із новою редакцією позовної заяви від 06.12.2022, частково приведену у відповідність до вимог ухвали від 14.12.2022, зокрема, без зазначення третіх осіб як учасників судового процесу. Також, ОСОБА_1 змінив прохальну частину адміністративного позову з урахуванням строків звернення до суду, а саме, третю позовну вимогу викладено в наступній редакції "Зобов`язати відповідача здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 додаткової винагороди з 09.11.2022 по день ухвалення судового рішення, у розмірі до 30 000,00 гривень пропорційно в розрахунку на місяць, відповідно до пункту 1 Постанови №168, з відрахуванням податків, зборів, внесків до відповідних бюджетів.
Щодо стоків звернення до суду то позивач подав заяву від 09.01.2023 про усунення недоліків позовної заяви, частина змісту якої стосувалася поновлення пропущеного строку звернення до суду. Вказана заява обґрунтована тим, що "Згідно із частиною 1 статті 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Конституційний Суд України у пункті 2 мотивувальної частини Рішення від 9 лютого 1999 року №1-рп/99 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) зазначив, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині 1 статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.
Отже, до позовних вимог, які охоплюються періодом з 24.02.2022 по 18.07.2022, застосовуються стаття 233 КЗпП України, в редакції чинній до внесення змін Законом України від 01.07.2022 за №2352-ІХ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин", яка не містить обмежень щодо строків звернення до суду з позовом про стягнення заробітної плати.
Тим більше, що у згаданому Законі не міститься застережень про його зворотну дію в часі, тобто про поширення на правовідносини, які існували до моменту набрання ним чинності. Вимоги за період з 19.07.2022 відкориговані відповідно до внесених змін та дати подання позовної заяви до суду".
Перевіряючи поважність причин пропуску строку звернення з адміністративним позовом, суддя в ухвалі про залишення без руху позовної заяви із матеріалів адміністративного позову встановив обставини, які стосуються дотримання строку звернення до суду, зокрема:
"Частиною 3 статті 122 КАС України визначено, для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
В силу правового регулювання частини 5 статті 122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
Відтак, чинне законодавство обмежує строк звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними.
Публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування (пункт 17 частини 1 статті 4 КАС України).
Відповідно до частини 1 статті 161 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 за №1402-VIII (надалі по тексту також Закон №1402-VIII) Служба судової охорони є державним органом у системі правосуддя для забезпечення охорони та підтримання громадського порядку в судах.
Частинами 1-3 статті 162-1 Закону №1402-VIII встановлено, що до працівників Служби судової охорони належать особи, яким присвоєно спеціальні звання співробітників Служби судової охорони, державні службовці та особи, які уклали трудовий договір із Службою судової охорони.
Порядок проходження служби співробітниками Служби судової охорони регулюється цим Законом та положенням, яке затверджується Вищою радою правосуддя за поданням Голови Служби судової охорони, погодженим з Державною судовою адміністрацією України.
На державних службовців Служби судової охорони поширюється дія Закону України "Про державну службу". Посади державних службовців Служби судової охорони відносяться до відповідних категорій посад державної служби в порядку, встановленому законодавством.
Отже, проходження служби співробітниками Служби судової охорони є публічною службою.
Щодо дотримання ОСОБА_1 строку на звернення до суду з цим позовом, про необхідність застосування у спірних правовідносинах положень Кодексу законів про працю України від 10.12.1971 за №322-VIII (надалі по тексту також - КЗпП України), зокрема, частини 2 статті 233 КЗпП України, суд зазначає таке.
Так, механізм виплати грошового забезпечення співробітникам Служби судової охорони визначено відповідним Порядком, затвердженим наказом Державної судової адміністрації України від 26.08.2020 за №384, розробленим на виконання статті 165 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" та постанови Кабінету Міністрів України від 03.04.2019 за № 289 "Про грошове забезпечення співробітників Служби судової охорони".
Відповідно до пунктів 4-7 Порядку виплати грошового забезпечення співробітникам Служби судової охорони, затвердженого наказом Державної судової адміністрації України 26.08.2020 за № 384 (надалі по тексту також - Порядок №384), грошове забезпечення включає: 1) щомісячні основні види грошового забезпечення; 2) щомісячні додаткові види грошового забезпечення; 3) одноразові додаткові види грошового забезпечення.
До щомісячних основних видів грошового забезпечення належать: 1) посадовий оклад; 2) оклад за спеціальним званням; 3) надбавка за стаж служби.
До щомісячних додаткових видів грошового забезпечення належать: 1) підвищення посадового окладу; 2) надбавки; 3) доплати; 4) премія.
До одноразових додаткових видів грошового забезпечення належать: 1) винагороди; 2) допомоги.
Згідно з пунктом 9 Порядку №384 підставою для виплати грошового забезпечення є наказ Служби або територіального управління Служби про призначення на посаду співробітника в Службі, територіальному управлінні Служби та встановлення розмірів посадового окладу, надбавок, доплат.
Виходячи із змісту пункту 7 Порядку №384 такий вид виплат як "винагороди" відноситься до одноразових додаткових видів грошового забезпечення, тому "додаткову винагороду", передбачену Постановою №168, можна вважати такою, що входить до структури грошового забезпечення (заробітної плати) співробітників Служби судової охорони.
Водночас, суд звертає увагу, що способи судового захисту визначені в статті 5 КАС України.
У спірному випадку для захисту прав ОСОБА_1 обрано спосіб, визначений пунктом 4 частини 1 статті 5 КАС України, зокрема, визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.
Таким чином, вимога про зобов`язання здійснити нарахування та виплату позивачу додаткової винагороди за правовою природою не є вимогою про стягнення належної заробітної плати, право на звернення до суду з якою, до 19.07.2022 не обмежується строком.
В контексті вказаного суддя звертає увагу, що відповідно до частин 1 та 2 статті 233 КЗпП України у редакції, яка діяла до 18.07.2022 (включно) передбачалося, що "працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до місцевого загального суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення.
У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком".
Однак пунктом 18 частини 1 розділу І Закону України ''Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин'' від 01.07.2022 за №2352-IX (надалі по тексту також - Закон №2352-IX), який набрав чинності 19.07.2022, назву та частини першу і другу статті 233 КЗпП України викладено в такій редакції:
"Стаття 233. Строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів
Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.
Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)".
Таким чином, починаючи з 19.07.2022, у КЗпП України відсутня норма, яка передбачає право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати, у разі порушення законодавства про оплату праці, без обмеження будь-яким строком.
Тобто, після внесення Законом №2352-IX коментованих змін, частиною 2 статті 233 КЗпП України не врегульовано питання щодо строку звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, а лише встановлено строк звернення до суду виключно у справах:
- про звільнення (місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення);
- у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні (тримісячний строк з дня одержання працівником письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні).
Оскільки спірні правовідносини стосуються зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити дії/прийняти рішення, у відповідності до яких слід нарахувати та виплати додаткову винагороду ОСОБА_1 під час проходження ним служби, а не виплати сум, належних позивачу при звільненні, аналізовані положення статті 233 КЗпП України не підлягають застосуванню при оцінці судом обставини щодо дотримання ОСОБА_1 строку звернення до суду з цим позовом.
Натомість, єдиною чинною процесуальною нормою, яка визначає строк звернення до суду з позовом осіб, які проходять публічну службу в Службі судової охорони, та яка підлягає застосуванню у спірних правовідносинах, є частина 5 статті 122 КАС України, яка встановлює місячний строк для звернення до суду.
Цей строк є спеціальним у спірних правовідносинах та починає обчислюватися з моменту, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Так, предметом спору у цій справі є зобов`язання відповідача вчинити дії/прийняти рішення щодо нарахування та виплати позивачу додаткової винагороди, встановленої Постановою №168, в розмірі 30 000,00 гривень щомісячно за період з 24.02.2022 по 18.07.2022 та в розмірі до 30 000,00 гривень пропорційно в розрахунку на місяць за період з 19.07.2022 по 01.12.2022, а також зобов`язання виплатити таку винагороду.
Тобто підставою звернення до суду з цим позовом стала невиплата ОСОБА_1 додаткової винагороди, яка, на переконання останнього, підлягала виплаті щомісячно, починаючи з 24 лютого 2022 року.
При цьому, встановлюючи момент, коли позивач дізнався про порушення своїх прав, суддя зазначає, що оскільки зазначена винагорода підлягала виплаті щомісячно, то про порушення свого права щодо неотримання додаткової винагороди, передбаченої Постановою №168, позивач повинен був дізнатися при отриманні не пізніше 28.02.2022 грошового забезпечення за місяць лютий 2022 року.
Відлік місячного строку на звернення позивача до суду з вимогою щодо виплати додаткової винагороди, передбаченої Постановою №168, за лютий 2022 року розпочався з 01.03.2022 (та з першого числа наступного місяця щодо виплати додаткової винагороди за минулий місяць) і закінчився 31.03.2022 (в останній день місяця щодо виплати додаткової винагороди за минулий місяць.
Надалі, позивач був обізнаний 30 або 31 числа кожного наступного місяця, у якому ОСОБА_1 не отримував спірну винагороду за кожний попередній місць окремо.
Разом з цим, позивач доводить до відома суду про ймовірне порушення його права на належний розмір пенсії з лютого 2022 року, втім з рапортом про виплату такої винагороди ОСОБА_1 звернувся до відповідача тільки 05.10.2022.
Попри вказане, реалізуючи право на оскарження бездіяльності відповідача в судовому порядку, позов ОСОБА_1 , як свідчить відтиск штампу оформлення вхідної кореспонденції Івано-Франківського окружного адміністративного суду, зареєстровано в суді 09.12.2022, незважаючи на те, що відповідь відповідача про відмову у задоволення його рапорту оформлена листом від 13.10.2022.
Отож, ОСОБА_1 не розкрив перед судом зміст власних обґрунтувань і пояснення щодо причин пропуску ним строків звернення до суду з 01.03.2022 по день звернення до суду (09.12.2022) за два окремі спірні періоди (з 24.02.2022 по 18.07.2022 та з 19.07.2022 по 01.12.2022), будь-які докази про поважність причин пропуску відповідного строку не подав".
Дослідивши подані ОСОБА_1 письмові пояснення у заяві від 09.01.2023, суддя дійшов висновку про необґрунтованість доводів позивача, що свідчить про наявність підстав для визнання причин пропуску місячного строку звернення до суду неповажними, зважаючи на такі аргументи.
Позивача, як на одну із мотивацій дотримання ним строків звернення до суду, в частині позовних вимог, які охоплюються періодом з 24.02.2022 по 18.07.2022, покликається на необхідності застосування статті 233 КЗпП України, в редакції чинній до внесення змін Законом України від 01.07.2022 за №2352-ІХ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин", яка не містить обмежень щодо строків звернення до суду з позовом про стягнення заробітної плати, оскільки Конституційний Суд України у пункті 2 мотивувальної частини Рішення від 9 лютого 1999 року №1-рп/99 зазначив, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині 1 статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.
В даному випадку суд, звертає увагу позивача, що Конституційний Суд України у Рішенні від 9 лютого 1999 року №1-рп/99 надав правову оцінку щодо застосування норм матеріального права, зокрема, "дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності".
Тобто, починаючи з 19.08.2022, після спливу місячного строку (по відношенню до дня набрання чинності Закону України від 01.07.2022 за №2352-ІХ), у КЗпП України відсутня норма, яка передбачає право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати, у разі порушення законодавства про оплату праці, без обмеження будь-яким строком.
Більше того, посилання позивача на незворотність дії у часі законів і інших нормативно-правових актів при вирішенні питання щодо процесуальних строків звернення до суду є помилковим. Так як відповідно до частини 3 статті 3 КАС України, провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.
Відтак, станом на 09.12.2022 (день подання ОСОБА_1 адміністративного позову) ініціатор судового спору зобов`язаний дотримуватися тих строків звернення до суду, які станом на момент вчинення такої процесуальної дії визначені чинним процесуальним законом. Таким у досліджуваному випадку є Кодекс адміністративного судочинства України, яким у правовідносинах публічної служби, в тому числі її проходження, а також нарахування і виплати грошового забезпечення, встановлено місячний строк на звернення до суду з дня коли особа дізналася чи могла дізнатися про події, обставини чи факти, які, на її переконання, порушують права та інтереси, що підлягають захисту.
В цьому випадку суддею встановлено порушення саме процесуальних строків звернення до суду із позовною заявою від 06.12.2022 (яка надійшла до канцелярії суду 09.12.2022) і не вирішується питання застосування положень нового закону (норм матеріального права) чи іншого нормативно-правового акта в період до набрання ним чинності - до 19.07.2022.
Суд відхиляє доводи позивача, що "Закон України ''Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин'' від 01.07.2022 за №2352-IX не міститься застережень про його зворотну дію в часі, тобто про поширення на правовідносини, які існували до моменту набрання ним чинності", оскільки позивач:
- помилково трактує і розуміє правові висновки Рішення Конституційний Суд України від 9 лютого 1999 року №1-рп/99;
- помилково вважає, що статтю 233 КЗпП України слід застосовувати зокрема щодо кожного періоду позовних вимог, без врахування дати звернення до суду самим позивачем за захистом своїх прав і як наслідок без дотримання положень частини 3 статті 3 КАС України.
За умови звернення ОСОБА_1 до суду в строк до 19.08.2022 суд однозначно застосував би положення статті 233 КЗпП України в редакції закону, яка була чинною до 19.07.2022. Втім, позивач не мотивував і не пояснив про причини недотримання ним місячного строку звернення до суду.
В силу правового регулювання частини 5 статті 122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
За змістом частини 1 статті 123, частини 6 статті 161 КАС України у разі пропуску строку звернення до адміністративного суду позивач має право звернутися до суду з заявою про його поновлення, в якій вказати про підстави для поновлення строку та зобов`язаний додати докази поважності причин його пропуску.
У пункті 47 Рішення Суду зазначено, що якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності. Хоча саме національним судам, перш за все, належить виносити рішення про поновлення строку оскарження, їх свобода розсуду не є необмеженою. Суди повинні обґрунтовувати відповідне рішення. У кожному випадку національні суди повинні встановити, чи виправдовують причини поновлення строку оскарження втручання у принцип resjudicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів стосовно часу або підстав для поновлення строків.
Суд звертає увагу на те, що встановлення строків звернення до суду з відповідними позовними заявами законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними, передбачених КАС України, певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.
Рішенням Конституційного Суду України від 13.12.2011 за №17-рп/2011 визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.

Поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

Крім цього, при вирішенні питання щодо дотримання строку звернення до адміністративного суду необхідно чітко диференціювати поняття дізнався та повинен був дізнатись.

Так, під поняттям "дізнався" необхідно розуміти конкретний час, момент, факт настання обізнаності особи щодо порушених її прав, свобод та інтересів.

Поняття "повинен був дізнатися" необхідно розуміти як неможливість незнання, високу вірогідність, можливість дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа має можливість дізнатися про порушення своїх прав, якщо їй відомо про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і у неї відсутні перешкоди для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені (постанова Верховного Суду від 21.02.2020 у справі №340/1019/19).

Відтак, суддя констатує, що заява ОСОБА_1 від 09.01.2023 в частині вимог про поновлення порушеного права з 24.02.2022 по 18.07.2022 так і не містить посилання на обґрунтовані, поважні причини пропуску строку звернення до суду, а доводи позивача не спростовують позиції судді щодо наявності підстав для обмеження права позивача на звернення до суду місячним строком.

Поважними причинами пропуску строку звернення до суду відповідно до вимог Кодексу адміністративного судочинства України визнаються обставини, які є об`єктивно непереборними та не залежать від волевиявлення сторони і пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення сторонами у справі процесуальних дій, що повинно бути підтверджено належними доказами.

Враховуючи наведене, у зв`язку із відсутністю належного обґрунтування поважності пропуску місячного строку звернення до суду, позовна заява вважається поданою без дотримання відповідного строку звернення до суду в частині вимог за період з 24.02.2022 по 18.07.2022.

Згідно пункту 9 частини 4 статті 169 КАС України позовна заява повертається позивачеві у випадках, передбачених частиною другою статті 123 цього Кодексу.

Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву (частина 2 статті 123 КАС України).

Оскільки позивачем у встановлений законом строк не було наведено обґрунтованих підстав для поновлення строку звернення до адміністративного суду, які б свідчили про поважність причин пропуску такого строку, то наявні усі правові підстави для повернення позовної заяви ОСОБА_1 .

Водночас суд звертає увагу позивача на те, що в силу вимог частини 8 статті 169 КАС України повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

Враховуючи наведене, керуючись статями 122, 123, 169, 243, 248, 256, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

1. Визнати неповажними причини пропуску ОСОБА_1 строку звернення в суд із адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 в частині вимог про поновлення і захист порушеного права за період з 24.02.2022 по 18.07.2022.
2. Позовну заяву ОСОБА_1 до Територіального управління Служби судової охорони у Івано-Франківській області про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання до вчинення дій щодо нарахування і виплату додаткової винагороди з 24.02.2022 по 18.07.2022 в розмір 30 000,00 гривень з відрахуванням податків, зборів, внесків до відповідних бюджетів, - повернути позивачу з усіма доданими до неї матеріалами.

Роз`яснити заявнику, що за змістом частини 8 статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

Копію цієї ухвали, разом з позовною заявою та усіма доданими до неї матеріалами, невідкладно надіслати особі, яка подала позовну заяву

Повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку.

Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Івано-Франківський окружний адміністративний суд протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Суддя Чуприна О.В.