Справа № 200/10330/21
Суддя: Радишевська О.Р.
Дата ухвалення: 2023-01-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

16 січня 2023 року

м. Київ

справа № 200/10330/21

адміністративне провадження № К/990/1195/23

Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Радишевської О.Р., перевіривши касаційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 28 грудня 2021 року та постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 13 грудня 2022 року у справі №200/10330/21 за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Головного управління Державної казначейської служби України у Запорізькій області, про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області (далі - відповідач, ТУ ДСА України в Запорізькій області), в якому просив:

? визнати протиправними дії відповідача щодо нарахування та виплати судді Ленінського районного суду м.Запоріжжя ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 01.04.2020 по 31.08.2020 із застосуванням щомісячного обмеження її нарахування сумою 47320,00 грн. згідно з частиною третьою статті 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" із змінами та доповненнями, внесеними Законом України № 553-ІХ від 13.04.2020;

? зобов`язати відповідача нарахувати та сплатити невиплачену суддівську винагороду судді Ленінського районного суду м. Запоріжжя ОСОБА_1 на підставі статті 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", виходячи з базового розміру посадового окладу судді - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що встановлений з 01.01.2020, за період з 01.04.2020 по 31.08.2020 у розмірі 140793,27 грн.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 28 грудня 2021 року, залишеним без змін постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 13 грудня 2022 року, позов задоволено частково:

? визнано протиправними дії ТУ ДСА України в Запорізькій області щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 18.04.2020 по 27.08.2020 із застуванням обмеження її розміру, застосованого статтею 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік»;

? зобов`язано ТУ ДСА України в Запорізькій області здійснити нарахування та виплату суддівської винагороди ОСОБА_1 на підставі статті 130 Конституції України та статті 135 Закону України №1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів" за період з 18.04.2020 по 27.08.2020 у розмірі 140793 грн. 27 коп. (з утриманням з цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті);

? в іншій частині позовних вимог відмовлено.

10 січня 2023 року до Суду надійшла касаційна скарга Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 28 грудня 2021 року та постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 13 грудня 2022 року у справі № 200/10330/21.

За правилами частини першої статті 334 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.

Перевіряючи касаційну скаргу на відповідність вимогам процесуального закону, Суд дійшов висновку про наявність підстав для її повернення з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

За правилами частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що перелік підстав для касаційного оскарження судових рішень є вичерпним і касаційна скарга повинна бути обґрунтована виключно такими доводами.

Вимоги до форми та змісту касаційної скарги встановлено статтею 330 КАС України, відповідно до пункту 4 частини другої якої у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).

У касаційній скарзі скаржник посилається на неврахування судами попередніх інстанцій висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 03 березня 2021 року у справі №340/1916/20, правовідносини у якій є подібними до цієї справи № 200/10330/21.

Суд зазначає, що в разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України обов`язковими умовами при оскарженні судових рішень на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України є зазначення у касаційній скарзі: 1) норми права, яку неправильно застосовано судами; 2) постанови Верховного Суду і який саме висновок щодо застосування цієї ж норми у ній викладено; 3) висновок судів, який суперечить позиції Верховного Суду; 4) в чому полягає подібність правовідносин у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду i у якій подається касаційна скарга).

При цьому під судовими рішеннями в подібних правовідносинах розуміються такі рішення, в яких має місце однакове правове регулювання спірних правовідносин.

Правовим висновком Верховного Суду є висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, сформульований внаслідок казуального тлумачення цієї норми при касаційному розгляді конкретної справи, та викладений у мотивувальній частині постанови Верховного Суду, прийнятої за наслідками такого розгляду.

Так, при встановленні доцільності посилання на постанови Верховного Суду, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, як на підставу для перегляду оскаржуваного рішення за пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, кожен правовий висновок Верховного Суду потребує оцінки на релевантність у двох аспектах: чи є правовідносини подібними та чи зберігає ця правова позиція юридичну силу до спірних правовідносин, зважаючи на редакцію відповідних законодавчих актів.

У такому випадку правовий висновок розглядається "не відірвано" від самого рішення, а через призму конкретних спірних правовідносин та відповідних застосовуваних редакцій нормативно-правових актів.

Водночас скаржником вказаних вимог не дотримано. Зміст касаційної скарги зводиться до цитування окремих висновків зазначеної постанови Верховного Суду.

При цьому, Суд зауважує, що посилання на практику Верховного Суду (без аналізу та врахування обставин справи, за яких судом касаційної інстанції було зроблено відповідні висновки, без доведення подібності правовідносин у справах) щодо оцінки того чи іншого аргументу, які зроблені на підставі встановлених фактичних обставин конкретної справи і наявних в матеріалах справи доказів, не є свідченням застосування судами попередніх інстанцій у цій справі норм матеріального права без урахування висновків Верховного Суду щодо їх застосування.

Водночас Судом установлено, що у справі № 340/1916/20 відповідачем був Кропивницький апеляційний суд, у той час у цій справі відповідачем є виключно Територіальне управління Державної судової адміністрації України, а відповідний суд взагалі не є учасником спірних правовідносин. Таким чином, посилання на правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 03 березня 2020 року у справі № 340/1916/20, в частині необхідності залучення до участі у справі як співвідповідача або третьої особи Державної судової адміністрації України, а також в частині визначення правомірності та ефективності обраного позивачем способу захисту його порушених прав, у межах спірних правовідносин цієї справи, не є релевантним.

Суд також критично оцінює доводи скаржника щодо неврахування судами попередніх інстанцій під час вирішення спору правової позиції Верховного Суду, викладеної у постановах №№823/2372/17, 822/2043/16, 802/1133/18-а, 500/2104/18, 273/551/16-а, 766/17454/16-а, 640/2431/19, 607/18139/15-а, 825/3135/15-а щодо застосування статті 152 Конституції України, а також статті 91 Закону України «Про Конституційний Суд України» (в частині початку дії рішення Конституційного Суду України), з огляду на таке.

Так, у справі № 822/2043/16 суд встановив, що позивача було звільнено з посади судді 08 вересня 2016 року, а з 30 вересня 2016 року набрав чинності Закон України №1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів" і саме відповідно до вимог цього закону позивач звертався до суду про стягнення на його користь вихідної допомоги в розмірі 3 місячних суддівських винагород за останньою посадою відповідно до статті 143 цього Закону.

У справі № 823/2372/17 предметом розгляду було невиплата вихідної допомоги у зв`язку із виходом судді у відставку, передбаченої статтею 136 Закону України від 07.07.2010 № 2453-VI "Про судоустрій і статус суддів" у редакції, чинній до 01.04.2014.

У справах №500/2104/18, №766/17454/16-а, №273/551/16-а, №802/1133/18-а спірні правовідносини стосувалися відмови у проведенні перерахунку пенсії.

У справі №640/2431/19 предметом розгляду було нездійснення нарахування та виплати суддівської винагороди, обчисленої на підставі первинної редакції Закону України "Про судоустрій та статус суддів" від 07 липня 2010 року, виходячи з розміру посадового окладу судді, обрахованого на підставі мінімальної заробітної плати, визначеної Законом України "Про Державний бюджет на 2017 рік" та Законом України "Про Державний бюджет на 2018 рік", у період з 01 січня 2017 року по 04 грудня 2018 року.

Під час розгляду справи №607/18139/15-а суд встановив, що на час виникнення спірних правовідносин положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України були чинними, а отже, підлягали застосуванню. Отож, суд зазначив, що, здійснюючи відповідні відрахування, пенсійний орган діяв відповідно до вимог чинного у цей період законодавства. В частині визнання протиправними дій УПФУ в м. Тернополі щодо обмеження розміру пенсії позивача десятьма прожитковими мінімумами починаючи з 26 жовтня 2015 року та зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити на користь позивача суми пенсії, недоотримані внаслідок обмеження десятьма прожитковими мінімумами, судові рішення першої та апеляційної інстанцій за касаційною скаргою позивача не переглядалися, оскільки в зазначеній частині були прийняті на користь позивача.

Спірні правовідносини у справі №825/3135/15-а виникли 16 липня 2015 року (дата прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення позивача з посади судді у зв`язку із поданням заяви про відставку). У цій справі суд встановив, що дія підпункту 1 пункту 28 розділу ІІ Закону України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" втратила чинність 15 квітня 2020 року, а спірні правовідносини між сторонами виникли до зазначеної дати. За таких обставин, суд дійшов висновку, що Рішення Конституційного Суду України від 15 квітня 2020 року № 2-р(ІІ)/2020 на спірні правовідносини не може вплинути, оскільки такі виникли до прийняття вказаного Рішення Конституційного Суду України, а останнє не містить положень, які б поширювали його дію на правовідносини, що виникли до набрання ним чинності.

Водночас у цій справі, предметом оскарження є дії Територіального управління ДСА України у Запорізькій області щодо нарахування та виплати суддівської винагороди за період за період з 01.04.2020 по 31.08.2020 із застосуванням статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» та зобов`язання Територіальне управління ДСА України у Запорізькій області провести перерахунок суддівської винагороди за вказаний період, обчисливши її відповідно до статті 130 Конституції України та статті 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", та виплатити недоотриману частину.

Таким чином, суб`єктний склад учасників відносин, об`єкт та предмет правового регулювання, а також умови застосування правових норм (зокрема, час, місце, підстави виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин) у цій справі та наведених у касаційній скарзі справах є різними.

Отже, дослідивши зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності з урахуванням обставин кожної конкретної зазначеної справи, Верховний Суд резюмує, про помилковість означених доводів касаційної скарги, оскільки висновки Верховного Суду, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, стосуються правовідносин, які не є подібними.

З урахуванням викладеного, Суд дійшов висновку, що скаржником не обґрунтовано наявності правових підстав для оскарження судового рішення на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України.

У касаційній скарзі скаржник також посилається на пункт 2 частини четвертої статті 328 КАС України та зазначає про необхідність відступлення від висновків Верховного Суду, викладених останнім в постанові від 03 березня 2021 року у справі № 340/1916/20.

Суд зазначає, що обов`язковою умовою при оскарженні судових рішень з підстави, передбаченої пунктом 2 частини четвертої статті 328 КАС України є те, що висновок Верховного Суду від якого скаржник вважає необхідним відступити був застосований судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.

Водночас, як вбачається зі змісту оскаржуваних судових рішень та самостійно зазначається заявником у касаційній скарзі, судами попередніх інстанцій при вирішенні цього спору не було застосовано висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 03 березня 2021 року у справі № 340/1916/20, від яких просить відступити скаржник, що не відповідає приписами пункту 2 частини четвертої статті 328 КАС України.

Таким чином, скаржником не доведено наявності підстави для відкриття касаційного провадження, визначеної пунктом 2 частини четвертої статті 328 КАС України.

Судом установлено, що зміст касаційної скарги зводиться до незгоди скаржника з рішеннями судів попередніх інстанцій з підстав неправильного застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, викладу фактичних обставин справи з посиланням на нормативно-правові акти, а також постанови Верховного Суду, однак без належного обґрунтування підпунктів частини четвертої статті 328 КАС України, що суперечить вимогам статті 330 КАС України та унеможливлює вирішення Судом питання про відкриття касаційного провадження.

Таким чином, правильно пославшись у касаційній скарзі на положення частини четвертої статті 328 КАС України, скаржник не виклав передбачених статтею 328 КАС України підстав, за яких оскаржуване судове рішення може бути переглянуте судом касаційної інстанції.

Згідно з пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Ураховуючи те, що скаржником не викладено передбачених цим Кодексом підстав для оскарження судових рішень у касаційному порядку, касаційну скаргу необхідно повернути особі, яка її подала.

За таких обставин клопотання про відстрочення строку сплати судового збору та про зупинення виконання судового рішення Судом не вирішуються.

Керуючись статтями 248, 328, 332, 334, 341, 353 КАС України, Суд

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 28 грудня 2021 року та постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 13 грудня 2022 року у справі № 200/10330/21повернути особі, яка її подала.

Роз`яснити, що повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до суду касаційної інстанції в порядку, встановленому законом.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання, є остаточною та не може бути оскаржена.

Суддя: О.Р. Радишевська