Справа № 320/10300/22
Суддя: Лисенко В.І.
Дата ухвалення: 2023-01-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 січня 2023 року м.Київ № 320/10300/22

Суддя Київського окружного адміністративного суду Лисенко В.І., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Білоцерківської міської ради про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Управління соціального захисту населення Білоцерківської міської ради Київської області, у якому просить суд:

- визнати протиправною відмову Управління соціального захисту населення Білоцерківської міської ради Київської області у встановленні ОСОБА_1 статусу особи з інвалідністю внаслідок війни 1 групи та видачу відповідного посвідчення, викладену у листі №6406 від 05.08.2022;

- зобов`язати Управління соціального захисту населення Білоцерківської міської ради Київської області встановити ОСОБА_1 статус особи з інвалідністю внаслідок війни 1 групи та видати відповідне посвідчення.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у 1997 році позивачеві була встановлена ІІ група інвалідності з захворювання отриманого при виконані обов`язків військової служби, на підставі чого позивачеві було видано посвідчення ветерана війни-інваліда війна. У травні 2022 року позивачеві було змінено групу інвалідності на І (підгрупа Б) з захворювання отриманого при виконанні обов`язків військової служби. У зв`язку з цим у серпні 2022 року позивач звернувся до відповідача з заявою про надання йому статусу особи з інвалідністю внаслідок війни І групи та видачу відповідного посвідчення на підставі п.2 ст. 7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту". Проте, відповідач відмовив у наданні такого статусу оскільки необхідною умовою для надання такого статусу є виконання обов`язків військової служби (службових обов`язків) у зв`язку із захистом Батьківщини, перебуванням на фронті або участю в бойових діях у мирний час. Не погоджуючись з відмовою відповідача, позивач оскаржив її до суду.

Суд ухвалою від 14.11.2022 відкрив спрощене позовне провадження без проведення судового засідання.

Відповідач, не погоджуючись з позовними вимогами ОСОБА_1 подав відзив на позовну заяву, у якому зазначив про те, що відповідно до ст. 4 Закону №3551-ХІІ ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. До ветеранів війни належать учасники бойових дій особи з інвалідністю внаслідок війни, учасники війни. Проте, інвалідність позивача не пов`язана з виконанням обов`язків військової служби у контексті ст. 7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", а одержання військової служби. Тому, відповідач дійшов вірного висновку про те, що проходження військової служби, не є тотожним участі в бойових діях та захисту Батьківщини у розумінні ст. 7 Закону №3551-ХІІ; проходження військової служби не обов`язково пов`язане з обставинами, визначеними у п.1, 2 ч.2 ст. 7 цього Закону.

Не погоджуючись з позицією відповідача, викладеною у відзиві на позовну заяву, позивач надіслав відповідь на відзив, у якій зазначив про те, що Управлінням Служби безпеки України по м.Києву було видано позивачеві посвідчення ветерана війни-інваліда війни, та відповідачем не спростовується правомірність надання позивачеві такого статусу. При цьому, позивачеві змінено лише групу інвалідності, а тому він право на отримання нового посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни І групи.

Відповідач, не погоджуючись з зазначеними твердженнями позивача, надіслав заперечення на відповідь на відзив, у яких зазначає, що згідно з випискою до акту огляду медико-соціальною експертною комісією серії АВ №1077869 від 06.05.2022, де визначальною ознакою внаслідок якої встановлена інвалідність є захворювання отримане при виконанні обов`язків військової служби, що унеможливлює встановлення позивачеві статусу особи з інвалідністю внаслідок війни. А тому підстави для задоволенні позову відсутні.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено таке.

ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , є громадянином України, що підтверджується копією паспорту серії НОМЕР_2 , виданим Міським відділом №2 Білоцерківського МУ ГУ МВС України в Київській області.

Позивач є військовим пенсіонером, отримує пенсію за віком відповідно до вимог Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992.

Згідно з витягу з протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії ВМУ СБУ №27 від 27.03.1997 при виконанні обов`язків військової служби позивач отримав захворювання.

Відповідно до довідки до акту огляду МСЕК серії Сер КИО-1 №061921 від 02.12.1997 позивачеві з 20.11.1997 довічно встановлено ІІ групу інвалідності, причина інвалідності: захворювання отримане при виконанні обов`язків військової служби.

На підставі цього Управлінням Служби безпеки України видано посвідчення ветерана війни-інваліда війни серії НОМЕР_3 від 04.12.1997.

У подальшому, 06.05.2022 позивачеві змінено групу інвалідності, а саме встановлено І групу інвалідності, підгрупа Б з захворювання, отриманого при виконанні обов`язків військової служби, що підтверджується випискою з акту огляду МСЕК до довідки серії АВ №1077869 від 06.05.2022.

На цій підставі у серпні 2022 року позивач звернувся до відповідача з заявою про встановлення йому статусу особи з інвалідністю внаслідок війни І групи та видачу відповідного посвідчення на підставі п.2 ст.7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту".

Проте, листом від 05.08.2022 №6406 відповідач повідомив позивача про те, що обов`язковою умовою за якою особу можна віднести до осіб з інвалідністю внаслідок війни є встановлення інвалідності внаслідок захворювання, одержаного саме під час виконання обов`язків військової служби (службових обов`язків) у зв`язку із захистом Батьківщини, перебуванням на фронті або участю в бойових діях у мирний час. Оскільки у наданих позивачем документах відсутня інформація, що відповідає вищезазначеним причинам інвалідності та обставинам їх отримання, встановленим конкретним пунктам ст. 7 Закону, для встановлення статусу та видачі посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни відсутні правові підстави.

У вересні 2022 року позивач вдруге звернувся до відповідача зі зверненням щодо повторного розгляду його заяви про встановлення йому статусу особи з інвалідністю внаслідок війни І групи та видачу відповідного посвідчення на підставі п.2 ст.7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" та п.10 Порядку видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни.

Розглянувши вказане звернення позивача, відповідач у своєму листі від 27.09.2022 №8082 наголосив на тому, що обов`язковою умовою, за якою позивача можна віднести до осіб з інвалідністю внаслідок війни є встановлення інвалідності внаслідок захворювання, одержаного саме під час виконання обов`язків військової служби (службових обов`язків) у зв`язку із захистом Батьківщини, перебування на фронті або участю в бойових діях у мирний час, проте причиною встановлення інвалідності позивачеві є захворювання, отримане при виконанні обов`язків військової служби, що унеможливлює надання йому статусу особи з інвалідністю внаслідок війни.

Вважаючи відмову відповідача протиправною, позивач звернувся до суду за захистом свого порушеного права.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає таке.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правовий статус ветеранів війни, гарантії щодо створення належних умов для їх життєзабезпечення визначено Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 22.10.1993 №3551-XII (далі - Закон №3551-XII).

Частиною 1 статті 2 Закону № 3551 передбачено, що законодавство України про статус ветеранів війни та їх соціальні гарантії складається з цього Закону та інших актів законодавства України.

Статтею 4 Закону №3551-ХІІ встановлено, що ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. До ветеранів війни належать: учасники бойових дій, особи з інвалідністю внаслідок війни, учасники війни.

Тобто, даною статтею ветеранів війни розділено на три групи: 1) учасники бойових дій; 2) особи з інвалідністю внаслідок війни; 3) учасники війни.

В подальшому у статтях 5, 6, 7, 8 Закону №3551-ХІІ надається визначення хто саме є учасниками бойових дій, особами з інвалідністю внаслідок війни та учасниками війни.

Таке розділення законодавцем на групи ветеранів війни пов`язане з наданням пільг та гарантій їх соціального захисту в залежності від того є особа учасником бойових дій, особою з інвалідністю чи учасником війни.

Частиною 2 ст. 7 Закону №3551-XII встановлено, що до інвалідів війни належать, зокрема: осіб начальницького і рядового складу органів Міністерства внутрішніх справ і органів Комітету державної безпеки колишнього Союзу РСР, Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України та інших військових формувань, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час виконання службових обов`язків, ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи, ядерних аварій, ядерних випробувань, участі у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, інших уражень ядерними матеріалами (пункт 2).

Пунктом 2 ч. 2 ст. 7 Закону №3551-XII визначено окремі категорії осіб, яким може бути надано статус інваліда війни, зокрема: особи з інвалідністю з числа осіб начальницького і рядового складу органів СБУ, які стали особою з інвалідністю внаслідок захворювання, одержаного під час виконання службових обов`язків.

Порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранам війни визначається Положенням про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранам війни, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12.05.1994 № 302 (надалі - Порядок № 302, у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до пункту 2 Положення № 302, посвідчення є документом, що підтверджує статус ветеранів війни та інших осіб, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", на основі котрого надаються відповідні пільги і компенсації.

Згідно з абзацом третім пункту 3 Положення №302 особам з інвалідністю внаслідок війни (стаття 7 зазначеного Закону) видаються посвідчення з написом "Посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни" та нагрудний знак "Ветеран війни - особа з інвалідністю внаслідок війни".

Абзацом другим пункту 7 Положення №302 встановлено, що "Посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни", "Посвідчення учасника війни" і відповідні нагрудні знаки, "Посвідчення члена сім`ї загиблого" видаються структурними підрозділами з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у місті (у разі їх утворення) рад (далі - органи соціального захисту населення) за місцем реєстрації громадянина.

Відповідно до пункту 10 Положення №302 "Посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни" видається на підставі довідки медико-соціальної експертної комісії про групу та причину інвалідності.

Особам з інвалідністю внаслідок війни, у яких групу інвалідності встановлено без терміну перегляду, видаються безтермінові посвідчення, іншим - на період встановлення групи інвалідності. У разі продовження медико-соціальною експертною комісією терміну чи зміни групи інвалідності в посвідчення (на правій внутрішній стороні) вклеюється новий бланк, до якого вносяться відповідні записи. Записи в бланку завіряються відповідно до пункту 8 цього Положення.

Таким чином, посвідчення є документом, що підтверджує статус ветеранів війни та інших осіб, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", тому у разі закінчення терміну дії посвідчення та продовження медико-соціальною експертною комісією терміну чи зміни групи інвалідності, вклеюванню нового бланку із відповідними записами, передує встановлення, чи особа має право на статус ветерана війни.

Матеріалами справи підтверджено, що 04.12.1997 Управлінням СБУ по м.Києву було видано ОСОБА_1 посвідчення серії НОМЕР_3 безтермінове, відповідно до якого позивач є особою з інвалідністю другої групи і має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - інвалідів війни.

Надалі позивачеві, за наслідком повторного огляду було встановлено першу групу інвалідності з 05.05.2022 з захворювання, отриманого при виконанні обов`язків військової служби.

Відтак наданню позивачеві статусу особи з інвалідності внаслідок війни та отримання відповідного посвідчення має передувати встановлення, чи позивач має право на статус ветерана війни.

За приписами частин 1, 2 статті 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Проходження військової служби здійснюється, зокрема, громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.

Згідно з частиною 3 статті 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які проходять військову службу, є військовослужбовцями.

Таким чином, ОСОБА_1 на час отримання травми мав статус військовослужбовця та проходив військову службу.

Відповідно до статті 4 Закону №3551 ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. До ветеранів війни належать: учасники бойових дій, особи з інвалідністю внаслідок війни, учасники війни.

Статтею 7 Закону №3551 визначено осіб, які належать до осіб з інвалідністю внаслідок війни.

Відповідно до частини 1 статті 7 Закону №3551 до осіб з інвалідністю внаслідок війни належать особи з числа військовослужбовців діючої армії та флоту, партизанів, підпільників, працівників, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва, захворювання, одержаних під час захисту Батьківщини, виконання обов`язків військової служби (службових обов`язків) чи пов`язаних з перебуванням на фронті, у партизанських загонах і з`єднаннях, підпільних організаціях і групах та інших формуваннях, визнаних такими законодавством України, в районі воєнних дій, на прифронтових дільницях залізниць, на спорудженні оборонних рубежів, військово-морських баз та аеродромів у період громадянської та Другої світової воєн або з участю в бойових діях у мирний час.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 7 Закону №3551 до осіб з інвалідністю внаслідок війни належать також особи з інвалідністю з числа: військовослужбовців, осіб вільнонайманого складу, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час захисту Батьківщини, виконання інших обов`язків військової служби, пов`язаних з перебуванням на фронті в інші періоди, з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, ядерних аварій, ядерних випробувань, з участю у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, іншим ураженням ядерними матеріалами.

Зважаючи на наведене, згідно з пунктом 1 частини 2 статті 7 Закону №3551 для визначення права на встановлення статусу «особа з інвалідністю внаслідок війни» підлягає встановленню те, що, по-перше: особа, яка претендує на встановлення такого статусу, є особою з числа військовослужбовців, осіб вільнонайманого складу, та, по-друге: такі особи стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час захисту Батьківщини, виконання інших обов`язків військової служби, пов`язаних з перебуванням на фронті в інші періоди, з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, ядерних аварій, ядерних випробувань, з участю у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, іншим ураженням ядерними матеріалами.

За приписами пункту 2 частини 2 статті 7 Закону №3551 до осіб з інвалідністю внаслідок війни належать також особи з інвалідністю з числа: осіб начальницького і рядового складу органів Міністерства внутрішніх справ і органів Комітету державної безпеки колишнього Союзу РСР, Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України та інших військових формувань, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час виконання службових обов`язків, ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи, ядерних аварій, ядерних випробувань, участі у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, інших уражень ядерними матеріалами.

Згідно з пунктом 2 частини 2 статті 7 Закону №3551 для визначення права на встановлення статусу «особа з інвалідністю внаслідок війни» підлягає встановленню те, що, по-перше, особа, яка претендує на встановлення такого статусу, є особою з числа осіб начальницького і рядового складу органів Міністерства внутрішніх справ і органів Комітету державної безпеки колишнього Союзу РСР, Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України та інших військових формувань, та, по-друге, те, що такій особі встановлено інвалідність внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час виконання службових обов`язків, ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи, ядерних аварій, ядерних випробувань, участі у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, інших уражень ядерними матеріалами.

Віднесення особи до особи з інвалідністю внаслідок війни відповідно до статті 7 Закону №3551 безпосередньо пов`язане з визначенням самого поняття «ветеран війни», яке міститься у статті 4 цього Закону, згідно з частиною першою якої ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав.

Зважаючи на викладене, визначальною ознакою категорії осіб, які відносяться до «осіб з інвалідністю внаслідок війни», є те, що такі особи безпосередньо брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав.

У постанові Верховного Суду від 30.09.2021 у справі №824/32/19-а викладено висновок щодо застосування наведених вище норм права, що для надання особі статусу інваліда війни у відповідності до вимог наведених норм необхідним є існування наступних умов - отримання військовослужбовцем інвалідності внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, що були одержані під час захисту Батьківщини та/або виконання інших обов`язків військової служби, пов`язаних з перебуванням на фронті, а також з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, ядерних аварій, ядерних випробувань, з участю у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, іншим ураженням ядерними матеріалами.

У витязі з протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії від 27.03.1997 №1016 вказано, що отримані позивачем травму (20.05.1976) та захворювання "ТАК, отримані у період проходження обов`язків військової служби".

Отже, захворювання та травма, отримана позивачем 20.05.1976, були отримані не під час війни та не під час перебування на фронті.

Доказів того, що позивач отримав захворювання та травму як військовослужбовець саме діючої армії та флоту до суду не надано.

Згідно з випискою з акту огляду медико-соціальною експертною комісією Серії АВ №1077869 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за результатами повторного огляду 06.05.2022 позивачеві встановлена перша група інвалідності з 05.05.2022, з захворювання, отриманого при виконанні обов`язків військової служби. Група інвалідності встановлена безтерміново.

Отже, позивач став інвалідом першої групи внаслідок захворювання, отриманого при виконанні обов`язків військової служби, а не у складі діючої армії та флоту, а також не внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час захисту Батьківщини, виконання інших обов`язків військової служби, пов`язаних з перебуванням на фронті в інші періоди, з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, ядерних аварій, ядерних випробувань, з участю у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, іншим ураженням ядерними матеріалами. Захворювання, які отримав позивач та внаслідок яких встановлено інвалідність, не пов`язані із участю позивача у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав.

Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для встановлення позивачеві статусу особи з інвалідністю внаслідок війни та видачі посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни.

Аналогічні висновки щодо застосування норм права викладені у постановах Верховного Суду від 02.04.2021 у справі №0540/9350/18-а, від 30.09.2019 у справі №824/32/19-а, від 18.11.2020 у справі №1140/2362/18, які підлягають обов`язковому врахуванню судом першої інстанції відповідно до частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно якої при виборі і застосуванні норми права до спірних відносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Щодо твердження позивача на безумовність надання йому статусу особи з інвалідності внаслідок війни І групи через наявність у нього статусу ветерана війни ІІ групи на підставі посвідчень, виданих Управлінням СБУ по м.Києві та СБУ, суд зазначає таке.

Верховний Суд у постанові від 30.09.2019 (пункти 19, 20) зазначав, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 20.10.2011 у справі "Рисовський проти України" (заява № 29979/04) зазначив, що принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (зазначене вище рішення у справі "Москаль проти Польщі"). З іншого боку, потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (справа "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки", заява № 36548/97) (пункт 71).

За висновком Верховного Суду у справі № 824/32/19-а, зважаючи на помилкове присвоєння особі статусу, який не міг бути наданий йому в силу вимог норм Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", неможливо стверджувати, що позбавлення цього права свідчить про втручання у права позивача на певні соціальні гарантії, адже на надання такого права позивач не міг та не повинен був розраховувати.

Отже, за відсутності підстав для встановлення позивачу статусу ветерана війни у відповідача відсутні підстави для видачі ОСОБА_1 нового посвідчення на підтвердження такого статусу.

Підсумовуючи викладене вище, суд дійшов висновку, що відмова Управління соціального захисту населення Білоцерківської міської ради у наданні ОСОБА_1 статусу особи з інвалідністю внаслідок війни І групи та видачі відповідного посвідчення ґрунтується на вимогах Закону, підстави для визнання оскаржуваних дій відповідача протиправними відсутні.

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_1 необґрунтовані та задоволенню не підлягають.

У зв`язку з відмовою у задоволенні адміністративного позову підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242- 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

Відмовити у задоволенні адміністративного позову.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Лисенко В.І.