Справа № 640/25534/19
Суддя: Парінов Андрій Борисович
Дата ухвалення: 2022-12-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2022 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого-судді Парінова А.Б.,

суддів: Ключковича В.Ю.

Сорочка Є.О.

при секретарі судового засідання Почепі В.В.,

за участю учасників судового процесу:

від позивача (апелянта): Підлужний О. А.

від відповідача 1: Вовк І.

від відповідача 2: не прибув

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 01 грудня 2021 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Офіс Генерального прокурора, Генерального прокурора України Рябошапки Р.Г. про визнання протиправним наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И Л А :

До Окружного адміністративного суду м. Києва звернувся ОСОБА_1 (надалі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся з адміністративним позовом до Офісу Генерального прокурора (надалі - відповідач 1), Генерального прокурора України Рябошапки Р.Г. (надалі - відповідач 2), в якому просив суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ № 1694ц від 21 листопада 2019 року про звільнення ОСОБА_1 з посади старшого слідчого в особливо важливих справах другого слідчого відділу управління спеціальних розслідувань Генеральної прокуратури України на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України "Про прокуратуру" з 29 листопада 2019 року;

- зобов`язати Генерального прокурора поновити ОСОБА_1 , на посаді рівнозначній посаді, яку обіймав 29 листопада 2019 року;

- стягнути з Генеральної прокуратури України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, обрахованого з моменту звільнення по дату винесення судового рішення (часу поновлення на роботі).

В обґрунтування позовних вимог, позивач посилається на те, що його звільнення є незаконним та безпідставним, оскільки відповідачем, на його думку, порушено норми Конституції України, звужено зміст та обсяг прав і свобод людини, при цьому, відповідачем було проігноровано, що звільнення з посади старшого слідчого в особливо важливих справах другого слідчого відділу управління спеціальних розслідувань Генеральної прокуратури України на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України "Про прокуратуру" з 29 листопада 2019 року є неможливим, адже з 27 листопада 2018 року на слідчих органів прокуратури, зокрема й на позивача, не поширюються положення Закону України "Про прокуратуру".

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 01 грудня 2021 року в задоволенні адміністративного позову - відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції позивачем (надалі - апелянт) подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Так, в своїй апеляційній скарзі апелянт посилається на незаконність, необґрунтованість та необ`єктивність рішення суду, порушення судом норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права.

В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що судом першої інстанції не взято до уваги, що форма типової заяви, порядок проходження атестації прокурорів, закріплені Порядком проходження прокурорами атестації, який затверджений наказом Генерального прокурора №221 від 03.10.2019 року суперечать конституційним правам і свободам; норми Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури" є дискримінаційними, суперечать нормам Конституції України, Закону України "Про прокуратуру" та КЗпП України.

В судовому засіданні позивач підтримав доводи апеляційної скарги, просив скасувати рішення суду першої інстанції й прийняти нову постанову про задоволення позовних вимог, посилаючись на порушення судом при винесенні рішення норм процесуального та матеріального права. Крім того, апелянт звертає увагу, що судом першої інстанції не надано належної оцінки тим обставинам, що на момент звільнення не відбулося реорганізації або ліквідації Генеральної прокуратури України.

Представник відповідача 1 заперечував проти апеляційної скарги з підстав викладених у письмовому відзиві на апеляційну скаргу та просив суд залишити без змін рішення першої інстанції.

У зв`язку з перебування членів колегії у відпустці продовжено строк для складення повного тексту постанови суду апеляційної інстанції.

Відповідно до положень статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що 16 липня 2018 року на підставі наказу Генерального прокурора України № 729ц ОСОБА_1 було призначено на посаду старшого слідчого в особливо важливих справах другого слідчого відділу управління спеціальних розслідувань Генеральної прокуратури України.

З вказаного часу позивач працював на зазначеній посаді до 29 листопада 2019 року.

Так, 19 вересня 2019 року Верховною Радою України прийнято Закон України № 113-ІХ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури", яким передбачено створення у системі органів прокуратури Офісу Генерального прокурора.

У зв`язку із цим, 21 листопада 2019 року Генеральним прокурором видано наказ №1694ц про звільнення позивача з посади старшого слідчого в особливо важливих справах другого слідчого відділу управління спеціальних розслідувань Генеральної прокуратури України на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України "Про прокуратуру" з 29 листопада 2019 року.

Позивач вважає вказаний наказ про звільнення на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України "Про прокуратуру", протиправним та таким, що підлягає скасуванню, з наступних підстав.

16 липня 2018 року позивача було призначено на посаду старшого слідчого в особливо важливих справах другого слідчого відділу управління спеціальних розслідувань Генеральної прокуратури України.

Позивач наголошує на тому, що за своїм статусом, він був слідчим органу досудового розслідування і відповідно до положень Кримінального процесуального кодексу України був службовою особою уповноваженою в межах компетенції, передбаченої цим Кодексом, здійснювати досудове розслідування кримінальних правопорушень.

Так, пунктом 1 Розділу XI "Перехідні положення" Кримінального процесуального кодексу (в редакції Закону № 1355-VIII від 12.05.2016) передбачалося: з 27 листопада 2018 року на слідчих органів прокуратури, зокрема, й на позивача, не поширюються положення Закону України "Про прокуратуру", то і підстави для звільнення, які визначені статтею 51 Закону України "Про прокуратуру", не можуть бути застосовані до позивача. Крім того, Закон № 113-ІХ чітко розділяє посаду прокурора Генеральної прокуратури України та посаду слідчого, який займає посаду у Генеральній прокуратурі України. Положення Закону України "Про прокуратуру" та Закон № 113-IX, не передбачають жодних підстав для звільнення слідчих органів прокуратури, які не подали заяви про переведення до Офісу Генерального прокурора. Аналіз вищевказаного положення в сукупності з пунктом 5 розділу XIII "Перехідні положення" Закону України "Про прокуратуру", дає підстави стверджувати, що спеціальні підстави для звільнення, які були передбачені в пункті 19 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону, застосовуються виключно до осіб, які обіймають посаду прокурорів. Позивач наголошує на тому, що у нього була відсутня необхідність подавати будь-які заяви про переведення до Офісу Генерального прокурора та про намір у зв`язку із цим пройти атестацію, що не було враховано Генеральним прокурором при винесенні оскаржуваного наказу.

Вважаючи своє звільнення безпідставним, а оскаржуваний наказ прийнятий відповідачем незаконно, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Приймаючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що як вбачається з наявних у матеріалах справи доказів, позивачем не було подано заяви про переведення до Офісу Генерального прокурора за формою, визначеною чинним законодавством, в якій би було зазначено про намір пройти атестацію у зв`язку з реформуванням органів прокуратури. Як наслідок, законодавчо мотивовані підстави для проведення атестування позивача та для переведення його до Офісу Генерального прокурора були відсутні.

Переглядаючи справу за наявними у ній доказами, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів зазначає про таке.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спірні правовідносини між сторонами склались з приводу правомірності/неправомірності звільнення позивача з посади та з органів прокуратури у зв`язку з неуспішним проходженням атестації на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону України «Про прокуратуру».

Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України визначено Законом України "Про прокуратуру" від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII (далі - Закон України № 1697-VII).

До 25 вересня 2019 року частиною 1 статті 7 цього Закону визначалось, що систему прокуратури України становлять: Генеральна прокуратура України; регіональні прокуратури; місцеві прокуратури; військові прокуратури; Спеціалізована антикорупційна прокуратура.

Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури" від 19 вересня 2019 року № 113-IX (далі - Закон України № 113-IX ) були внесені зміни у названий закон.

Відповідно до цих змін систему прокуратури України становлять: Офіс Генерального прокурора; обласні прокуратури; окружні прокуратури; Спеціалізована антикорупційна прокуратура.

Пунктом 6 розділу ІІ "Прикінцеві і перехідні положення" Закону України № 113-IX встановлено, що з дня набрання чинності цим Законом усі прокурори Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур вважаються такими, що персонально попереджені у належному порядку про можливе майбутнє звільнення з посади на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону України № 1697-VII.

Згідно пункту 7 цього розділу прокурори, які на день набрання чинності цим Законом займають посади прокурорів у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, можуть бути переведені на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах лише у разі успішного проходження ними атестації, яка проводиться у порядку, передбаченому цим розділом.

Слідчі органів прокуратури, які на день набрання чинності цим Законом займають посади у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, можуть бути переведені на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах лише у разі успішного проходження ними атестації, яка проводиться у порядку, передбаченому цим розділом.

Відповідно до пункту 9 розділу ІІ "Прикінцеві і перехідні положення" Закону України № 113-IX атестація здійснюється згідно з Порядком проходження прокурорами атестації, який затверджується Генеральним прокурором.

За змістом пунктів 10, 11 прокурори Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур (у тому числі ті, які були відряджені до Національної академії прокуратури України для участі в її роботі на постійній основі) мають право в строк, визначений Порядком проходження прокурорами атестації, подати Генеральному прокурору заяву про переведення на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах. У заяві також повинно бути зазначено про намір пройти атестацію, надано згоду на обробку персональних даних, на застосування процедур та умов проведення атестації. Форма та порядок подачі заяви визначаються Порядком проходження прокурорами атестації. Атестація прокурорів проводиться кадровими комісіями Офісу Генерального прокурора, кадровими комісіями обласних прокуратур.

За приписами підпункту 1 пункту 19 розділу ІІ "Прикінцеві і перехідні положення" Закону України № 113-IX прокурори, які на день набрання чинності цим Законом займають посади у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, звільняються Генеральним прокурором, керівником регіональної (обласної) прокуратури з посади прокурора на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону України № 1697-VII у разі неподання прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури у встановлений строк заяви до Генерального прокурора про переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури та про намір у зв`язку із цим пройти атестацію.

Згідно пункту 9 частини 1 статті 51 Закону України № 1697-VII прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для наступних висновків.

З дня набрання чинності Законом України № 113-IX попередженими про можливе майбутнє звільнення з посади вважаються лише прокурори Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур.

Так само, і норми названого Закону щодо обов`язковості проходження атестації та звільнення з посади у разі неподання заяви про намір пройти атестацію поширюються виключно на прокурорів.

Водночас, слідчі органів прокуратури мають право пройти атестацію лише у разі, якщо виявили бажання бути переведеними на посаду прокурора.

Колегія суддів зауважує на пункт 5 розділу XIII "Перехідні положення" Закону України № 1697-VII, яким закріплено, що положення цього Закону, в тому числі статті 86, що регулює пенсійне забезпечення працівників органів прокуратури, поширюється на слідчих органів прокуратури до початку діяльності державного бюро розслідувань.

Так, Закон України "Про Державне бюро розслідувань" від 12 листопада 2015 року № 794-VIII набув чинності 01 березня 2016 року.

Постановою Кабінету Міністрів України від 29 лютого 2016 року № 127 утворено Державне бюро розслідувань як центральний орган виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України.

23 листопада 2018 року у газеті "Урядовий кур`єр" № 221 (6337) опубліковано оголошення про те, що Державне бюро розслідувань розпочинає свою діяльність з 27 листопада 2018 року.

Отже, з 27 листопада 2018 року Закон України № 1697-VII не поширюється на слідчих органів прокуратури, що у будь-якому разі виключає можливість звільнення позивача на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 цього Закону.

Наказом Генеральної прокуратури України від 30 жовтня 2018 року №217 затверджено Положення про управління спеціальних розслідувань Генеральної прокуратури України (надалі - Положення).

За змістом пунктів 1.1 і 3.1 цього Управління спеціальних розслідувань Генеральної прокуратури України (далі - управління) є самостійним структурним підрозділом Генеральної прокуратури України, одним із основних завдань якого є організація та проведення відповідно до вимог пункту 1 розділу XI «Перехідні положення» КПК України та пункту 9 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України досудового розслідування злочинів.

Згідно з пунктом 2.1 Положення до управління спеціальних розслідувань входять: перший слідчий відділ; другий слідчий відділ; третій слідчий відділ; відділ супроводження досудового розслідування та інформаційно-аналітичної роботи; відділ документального забезпечення.

Пунктом 4.1 Положення визначено повноваження вказаних відділів (слідчих відділів) та їхніх структурних підрозділів управлінь, крім організаційно-методичних відділів та відділів документального забезпечення, як органів досудового розслідування відповідно до КПК України.

Отже, позивач, як старший слідчий в особливо важливих справах другого слідчого відділу управління спеціальних розслідувань Генеральної прокуратури України, в розумінні пункту 17 частини 1 статті 3 КПК України, виконував обов`язки слідчого органу досудового розслідування, службове становище і процесуальний статус якого, з огляду на приписи статей 36 і 40 КПК України, статей 22-26 Закону №1697-VII, є відмінними від правового статусу прокурора.

Висновок суду першої інстанції щодо об`єднання Законом № 113-ІХ та Порядком № 221 посади прокурора та слідчого загальним словом «прокурор» є помилковим.

Так, приписи пункту 19 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-ІХ (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), що визначали порядок звільнення прокурорів на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону №1697-VII під час проведення їхньої атестації, стосувалися виключно прокурорів. При цьому системний аналіз положень Закону №113-ІХ у взаємозв`язку з положеннями Закону №1697-VII не дає підстав для висновку про ототожнення законодавцем у тексті Закону №113-ІХ понять прокурора і слідчого прокуратури в єдиному терміні «прокурори».

Колегія суддів звертає увагу, що на час розгляду справи Верховним Судом у постановах від 21 липня 2022 року по справі № 640/22657/19 та від 11 серпня 2022 року по справі № 640/25355/19, вже було сформовано правову позицію щодо звільнення з посади слідчого Генеральної прокуратури України на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону № 1697, а отже суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для відступу від неї.

З огляду на викладене колегія суддів доходить висновку, що наказ про звільнення позивача є протиправним та підлягає скасуванню.

Надаючи оцінку доводам позивача в частині поновлення на рівнозначній посаді в органах прокуратури, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини 1 статті 235 Кодексу законів про працю України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

У постанові від 21 травня 2014 року у справі №6-33цс14 Верховний Суд України дійшов висновку, що у разі встановлення факту звільнення без законної підстави або з порушенням передбаченого законом порядку суд зобов`язаний поновити працівника на попередній роботі.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 09 січня 2013 року у справі "Волков проти України", звертаючи увагу на необхідність поновлення особи на посаді як способу відновлення порушених прав, зазначив, що рішення суду не може носити декларативний характер, не забезпечуючи у межах національної правової системи захист прав і свобод, гарантованих Конвенцією.

Статтею 13 Конвенції (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права має бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.

У відповідності до абзацу 3 пункту 18 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" від 06 листопада 1992 року № 9, у випадку, коли працівника звільнено без законних підстав або з порушенням встановленого порядку, але поновити його на роботі неможливо внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації, суд визнає звільнення неправильним і зобов`язує ліквідаційну комісію або власника (орган, уповноважений управляти майном ліквідованого підприємства, установи, організації, а у відповідних випадках - правонаступника) виплатити цьому працівникові заробітну плату за час вимушеного прогулу.

Поновлення на роботі полягає в тому, що працівнику надається та ж робота, яку він виконував до звільнення його з роботи. При цьому повноваження суду при вирішенні трудового спору щодо поновлення працівника на попередній роботі не слід ототожнювати із процедурою призначення на посаду, що належить до компетенції роботодавця. Виходячи із положень трудового законодавства незаконно звільнений працівник не поновлюється на попередній роботі лише тоді, коли повністю ліквідоване підприємство. Проте така підстава у даному випадку відсутня.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 04 березня 2020 року по справі №815/2215/15, від 21 липня 2022 року по справі № 640/22657/19 та від 11 серпня 2022 року по справі № 640/25355/19, 30 серпня 2022 року по справі № 640/1514/20

З аналізу матеріалів справи та норм права, колегія суддів доходить висновку про необхідність поновлення позивача на посаді, з якої його було звільнено - старшого слідчого в особливо важливих справах другого слідчого відділу управління спеціальних розслідувань Генеральної прокуратури України з 29 листопада 2019 року.

Щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, судова колегія зазначає наступне.

Відповідно до частини 2 статті 233 Кодексу законів про працю України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Згідно частини 2 статті 235 Кодексу законів про працю України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Отже, виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу.

Порядок обчислення середньої заробітної плати затверджено постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 р.

За змістом пункту 2 цього Порядку обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або для виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

За даними довідки про заробітну плату № 21-420зп від 11 жовтня 2022 року середня заробітна плата позивача за вересень-жовтень 2019 року склала 57336,78 грн., а середньоденна - 1977,13 грн.

Позивача було звільнено з роботи з 21 листопада 2019 року.

Таким чином, у період з 29 листопада 2019 року по 06 грудня 2022 року термін перебування позивача у вимушеному прогулі становить 760 робочих дні.

Отже, на користь позивача підлягає стягненню 1502618,80 грн. (760 дні х 1977,13 грн.).

З аналізу матеріалів справи та норм права, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга позивача підлягає задоволенню частково, а рішення суду першої інстанції скасуванню, з прийняттям нового про задоволення позовних вимог частково.

Відповідно до положень частини 1 статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду про поновлення на посаді та присудження виплати заробітної плати у межах суми стягнення за один місяць підлягає негайному виконанню.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення і ухвалити нове судове рішення.

За змістом частини 1 статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції при прийнятті рішення неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та зробив висновки, які не відповідають обставинам справи, що зумовило неправильне вирішення справи.

Керуючись статями 9, 34, 242, 243, 246, 250, 308, 310, 315, 317, 321,322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 01 грудня 2021 року - скасувати та прийняти нову постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ № 1694ц від 21 листопада 2019 року про звільнення ОСОБА_1 з посади старшого слідчого в особливо важливих справах другого слідчого відділу управління спеціальних розслідувань Генеральної прокуратури України на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України "Про прокуратуру" з 29 листопада 2019 року.

Поновити ОСОБА_1 в Генеральній прокуратурі України на посаді старшого слідчого в особливо важливих справах другого слідчого відділу управління спеціальних розслідувань Генеральної прокуратури України з 29 листопада 2019 року.

Стягнути з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 29 листопада 2019 року по 06 грудня 2022 року в розмірі 1502618 (один мільйон п`ятсот дві тисячі шістсот вісімнадцять) гривень 80 копійок.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів із дня складання повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного суду у порядку ст. ст. 328-331 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя А.Б. Парінов

Судді: В.Ю. Ключкович

Є.О. Сорочко

Повний текст постанови складено 16 січня 2023 року