Справа № 160/11007/22
Суддя: Савченко Артур Владиславович
Дата ухвалення: 2023-01-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Савченка А.В.
при секретарі судового засідання Губкіній А.М.
представника відповідача Мельник Я.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Дніпрі адміністративну справу за правилами загального позовного провадження за позовною заявою ОСОБА_2 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-
Позивач 22.07.2022 р. звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою, в якій просить:
- визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 , щодо не нарахування та не виплати йому середнього заробітку за час затримки розрахунку з 15.04.2020 р. по 22.06.2022 р.;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити йому середній заробіток за час затримки розрахунку з 15.04.2020 р. по 22.06.2022 р. у розмірі 84 483,00 грн.
В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що проведення остаточного розрахунку з позивачем відбулося лише 22.06.2022 р., у порушення відповідачем вимог ст.ст. 116, 117 Кодексу законів про працю України. Отже відповідач, на думку позивача, повинен нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 15.04.2020 р. по 22.06.2022 р.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27.07.2022 р. відкрито провадження в цій адміністративній справі, призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).
Крім того, цією ухвалою суду зобов`язано відповідача надати інформацію щодо проведення остаточного розрахунку з позивачем із зазначенням дати оплати та доказами на підтвердження цих обставин.
- докази щодо суми індексації, яка була виплачена позивачу на підставі рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19.04.2022 р. у справі №160/989/22, а також докази щодо дати цієї виплати.
Запропоновано позивачу надати до суду докази щодо суми індексації, яка була йому виплачена на підставі рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19.04.2022 р. у справі №160/989/22, а також докази щодо дати цієї виплати.
На виконання ухвали суду від 02.09.2022 р. Військова частина НОМЕР_1 12.09.2022 р. надала належним чином завірені копії розрахунково-платіжної відомості від 22.06.2022 р. №51 та платіжного доручення від 16.06.2022 р. №446, що містять відомості щодо суми індексації, яка була виплачена позивачу на підставі рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19.04.2022 р. у справі №160/989/22, а також щодо дати цієї виплати.
21 вересня 2022 року від Військової частини НОМЕР_1 надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній зазначив, що необхідними складовими частинами настання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні є наявність належних звільненому працівникові сум при звільненні та вина роботодавця за невиплату (несвоєчасну виплату) працівникові цих сум. Тобто для застосування до роботодавця відповідальності, передбаченої статтями 116-117 КЗпП України, необхідним є встановлення обставин невиплати працівникові на час звільнення всіх належних сум. Тобто, підставою відповідальності власника або уповноваженого ним органу є склад правопорушення, який включає два юридичні факти: порушення строків розрахунку при звільненні та вина власника чи уповноваженого ним органу. Звертають увагу, що звільнення з військової служби відбулося без будь-яких зауважень з боку позивача, спорів щодо сум, тому вимога ОСОБА_2 про виплату середнього заробітку є необґрунтованою. Виходячи із встановлених обставин, слід зробити висновок про відсутність вини відповідача у несвоєчасному розрахунку з позивачем при звільненні, оскільки при звільненні спору між роботодавцем та працівником щодо належних до виплати сум не було. Отже, наявністю спірних правовідносин, які стосуються розміру належних звільненому працівникові сум, стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку в розумінні ч. 1 ст. 117 КЗпП України є безпідставним.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28.09.2022 р. розгляд справи за вказаною позовною заявою вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 20.10.2022 р. о 14:00 год.
Крім того, цією ухвалою суду витребувано у Військової частини НОМЕР_1 довідку про розмір грошового забезпечення позивача за період з 01.12.2015 р. по 28.02.2018 р.
Запропоновано позивачу надати до суду докази щодо суми індексації, яка була йому виплачена на підставі рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19.04.2022 р. у справі №160/989/22, а також докази щодо дати цієї виплати.
11 жовтня 2022 року від Військової частини НОМЕР_1 надійшла довідка про заробітну плату (грошове забезпечення) ОСОБА_2 за період з січня 2017 року по лютий 2018 року. Також повідомили, що відділом персоналу на фінансово - економічною службою військової частини НОМЕР_1 до Одеського територіального архівного відділу ГДА МО України ( АДРЕСА_1 ) було передано архівні справи постійного та тривалого зберігання, які містять відомості про проходження служби військовослужбовців та інформацію про нарахування та виплату грошового забезпечення (інших додаткових виплат) по 01 січня 2017 року. Тому, військова частина НОМЕР_1 не має можливості надати інформацію щодо розміру грошового забезпечення позивача за період з 01.12.2015 р. по 01.01.2017 р.
В підготовче судове засідання 20.10.2022 р. з`явився позивач та представник відповідача.
Наступне підготовче судове засідання призначено на 24.11.2022 р. о 15:00 год.
В підготовче судове засідання 13.12.2022 р. з`явився позивач та представник відповідача.
В судове засідання 10.01.2023 р. всі викликані сторони з`явились.
Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази, проаналізувавши зміст норм матеріального та процесуального права, що регулюють спірні правовідносини, суд доходить висновку про часткове задоволення позовних вимог, з огляду на таке.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_2 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 з 27.11.2013 р. по 15.04.2020 р.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28.10.2021 р. у справі №160/14357/21 позов ОСОБА_2 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та стягнення заборгованості задоволено частково, а саме:

- визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати у повному розмірі індексації грошового забезпечення ОСОБА_2 за період з 01.12.2015 р. по 28.02.2018 р. включно;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_2 індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 р. по 28.02.2018 р. включно.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18.03.2022 р. у справі №160/989/22 позов ОСОБА_2 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії задоволено повністю, а саме:

- визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати у повному розмірі індексації грошового забезпечення ОСОБА_2 за період з 01.12.2015 р. по 28.02.2018 р. включно з врахуванням базового місяця січень 2008 р.;

- зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_2 індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 р. по 28.02.2018 р. включно із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення - січень 2008 р.

Згідно з довідкою про всі види грошового забезпечення, яка видана старшому прапорщику ОСОБА_2 , сума отриманого грошового забезпечення за період з березня 2018 р. по квітень 2020 р. становить 32 1879,88 грн.

Відповідно до довідки-розрахунку щодо нарахування індексації грошового забезпечення ОСОБА_2 за період з січня 2016 р. по березень 2018 р. становить 39 589,00 грн.

Згідно з розрахунково-платіжною відомостю №51 нарахування одноразових та додаткових видів грошового забезпечення військовослужбовцям військової частини НОМЕР_1 , зокрема, ОСОБА_2 на підставі рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18.03.2022 р. у справі №160/989/22 перераховано на картковий рахунок 34 570,08 грн., що підтверджується платіжним дорученням від 16.06.2022 р. №446.

Платіжне доручення від 16.06.2022 р. №446 містить відмітку «оплачено» з датою оплати 22.06.2022 р.

Згідно з довідкою про заробітну плату (грошове забезпечення, винагороду за цивільно-правовим договором) для розрахунку виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, яка видана ОСОБА_2 за період з січня 2017 р. по лютий 2018 р. становить 115 594,41 грн.

Відповідно до довідки розрахунку при звільненні ОСОБА_2 на підставі наказу від 15.04.2020 р. №78 встановлено до перерахування на картковий рахунок 179003,99 грн.

Згідно з відомістю зарахування заробітної плати (грошового забезпечення) Військовою частиною НОМЕР_1 за період з 01.06.2022 р. по 30.06.2022 р. ОСОБА_2 становить 34 570,08 грн.

Відповідно до довідки-розрахунку щодо нарахування індексації грошового забезпечення від 20.10.2021 р. №361 ОСОБА_2 за період з січня 2016 р. по березень 2018 р. встановлено суму індексації у розмірі 4492,47 грн.

Згідно з копією виписки по картці/рахунку позивача від 20.10.2022 р. №54NUE8MP6CAIUPVN про те, що 09.12.2021 р. йому було виплачено відповідачем 4425,08 грн. (на підставі рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28.10.2021 р. у справі 160/14357/21) та 22.06.2022 р. - 34570,08 грн. (на підставі рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18.03.2022 р. у справі 160/989/22). Таким чином, позивач отримав загальну суму у розмірі 38 995,16 грн.

Так, відповідачем не було здійснено виплату середнього заробітку за затримку у виплаті грошового забезпечення за період з 15.04.2020 р. по 22.06.2022 р.

Не погоджуючись з протиправними діями військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати йому середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зважає на таке.

Згідно статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-XII (у редакції, чинній на час звільнення позивача) держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Відповідно до статті 1 Закону № 2011-XII соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі.

Згідно з частинами другою та третьою статті 9 Закону № 2011-XII до складу грошового забезпечення входять посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення та індексація грошового забезпечення.

Слід зауважити, що непоширення норм Кодексу законів про працю України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

Разом з тим, вказаними вище нормативними актами не врегульовано порядок виплати грошового забезпечення особам за час затримки розрахунку.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 07.05.2002 року №8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

Таким чином, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.

Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими грошового забезпечення) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.

В той же час такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України.

Строки проведення розрахунку при звільненні та відповідальність за недотримання таких строків визначені статтями 116 та 117 Кодексу законів про працю України.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлено статтею 117 КЗпП України, згідно з приписами якої в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спор.

Відтак, враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює грошове забезпечення військовослужбовців, не встановлено дату проведення остаточного розрахунку зі звільненими працівниками та відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, суд приходить до висновку про можливість застосування норм статті 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби.

Вказане узгоджується з висновком Верховного Суду викладеним у постанові від 31.10.2019 року у справі № 2340/4192/18 та від 20.05.2020 року у справі № 816/1640/17.

При цьому, суд враховує, що за правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 року у справі № 821/1083/17, під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем.

Що стосується позовної вимоги про нарахування та виплату середнього заробітку, суд зазначає таке.

Позивач просить визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 , щодо не нарахування та не виплати йому середнього заробітку за час затримки розрахунку з 15.04.2020 р. по 22.06.2022 р. та зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити йому середній заробіток за час затримки розрахунку з 15.04.2020 р. по 22.06.2022 р. у розмірі 84 483,00 грн.

Згідно з матеріалами справи, з 15.04.2020 р. позивача виключено зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 та всіх видів забезпечення.

Відповідно до пункту 242 Положення Про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008, особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням.

День звільнення є останнім робочим днем, який відповідним чином обліковується та оплачується на рівні звичайного робочого дня (вказана правова позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2019 року по справі № 821/1226/16).

Саме в цей день (день звільнення, або день виключення зі списків частини для військовослужбовців) на підставі ст.116 КЗпП України роботодавець повинен був виплатити звільненому працівнику всі суми, що належать йому від підприємства. А тому строк затримки по виплаті заробітної плати належить рахувати з 16.04.2020 р., оскільки відповідальність за порушення зазначених норм починається з наступного дня після не проведення зазначених виплат.

Обчислення середнього заробітку за період затримки розрахунку проводиться із застосуванням Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100.

Абзацом 3 п.2 Порядку №100 передбачено, що у всіх інших випадках (крім випадків обчислення середньої заробітної плати для оплати щорічної відпустки) збереження середньої заробітної плати і середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

За правилами п. 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Отже, згідно з чинним законодавством нарахування середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовцям проводиться шляхом множення середньоденного грошового забезпечення на число календарних днів, які мають бути оплачені за середнім грошовим забезпеченням. Середньоденне грошове забезпечення військовослужбовця обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують звільненню, та визначається діленням грошового забезпечення за фактично відпрацьовані протягом цих двох місяців календарні дні на число календарних днів за цей період.

Відповідно до довідки про всі види грошового забезпечення, яка видана старшому прапорщику ОСОБА_2 , за останні 2 календарні місяці роботи, що передують звільненню, позивач отримував 14 080,76 грн. на місяць.

Таким чином розмір середньоденного грошового забезпечення позивача на момент звільнення складав 469,36 грн. (14 080,76 грн. х 2 : 60 календарний день).

Затримка розрахунку при звільненні становить 797 календарний день (період з 16.04.2020 р. по 22.06.2022 р.).

Відповідно, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні становить 374 079,92 грн. (середньоденне грошове забезпечення 469,36 грн. х 797 календарних днів).

Водночас, суд звертає увагу на правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у пунктах 39-41 постанови від 18.03.2020 по справі № 711/4010/13-ц, згідно яких встановлений ст.117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця.

Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст.117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до ст. 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке:

Розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором.

Період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум.

Ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника.

Інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Аналогічні висновки викладені також Верховним Судом у постанові від 20 травня 2020 року у справі №816/1640/17.

У п.77-78 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року по справі № 761/9584/15-ц також зазначено, що законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.

У пункті 92 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року по справі №761/9584/15-ц викладено правову позицію, відповідно до якої з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Тому Велика Палата Верховного Суду також відступає від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 про те, що право суду зменшити розмір середнього заробітку залежить від прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України.

Враховуючи розмір індексації грошового забезпечення та істотність цієї частки порівняно із сумою середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд дійшов висновку, що заявлена до стягнення у цій справі сума середнього заробітку є очевидно неспівмірною зі встановленим розміром заборгованості з виплати грошової компенсації.

З врахуванням принципу справедливості та співмірності середній заробіток за час затримки розрахунку має бути перерахований з урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком позивача.

Такий висновок узгоджується також з правовою позицією Верховного Суду, викладеною, зокрема, у постановах від 24.07.2019 у справі №805/3167/18-а, від 03.04.2019 у справі №662/1626/17 та від 30.10.2019 у справі №806/2473/18.

Як встановлено, на виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28.10.2021 р. у справі №160/14357/21 позивачу було виплачено 4 425,08 грн., а на виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18.03.2022 р. у справі №160/989/22 позивачу було виплачено 34 570,08 грн., всього - 38 995,16 грн.

Істотність частки індексації грошового забезпечення в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає: (сума індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 р. по 28.02.2018 р. ) 38 995,16 / 374 079,92 грн. (середній заробіток за весь час затримки розрахунку з 16.04.2020 р. по 22.06.2022 р. (797 день) х 100 = 10,42%

Сума, яка підлягає відшкодуванню з урахуванням істотності частки 10,42% становить: 469,36 грн. (середньоденний заробіток позивача) х 10,42% х 183 (кількість днів за пів року), яка максимально може бути взята в розрахунок (6 місяців) = 8950,04 грн.

Відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП України (у редакції чинній на час звернення з цим позовом) у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Зміни у ст. 116, 117 та 233 КЗпП України підкреслюють намір законодавця не допустити випадків коли порушення прав працівника на своєчасний розрахунок при звільненні триває впродовж значного періоду часу. Із урахуванням цих змін працівник повинен бути зацікавленим у швидкому ініціюванню та вирішенню спору про виплату йому заробітної плати (грошового забезпечення), адже по-перше, він усвідомлює скорочені строки для звернення до суду із таким позовом та ймовірні негативні наслідки їх пропуску, а по - друге розуміє, що зволікання із тих чи інших причин у зверненні до суду не даватиме йому підстави в подальшому претендувати на виплату в його користь усієї суми середнього заробітку за весь період впродовж якого триває порушення його прав на своєчасне отримання заробітної плати (грошового забезпечення).

В цьому контексті суд враховує, що позивача звільнено із служби 15.04.2020 р. Маючи можливість отримати інформацію про належні йому при звільненні суми ще у день звільнення, позивач із вимогою вирішити спір про повний розрахунок при звільненні (справа № 120/6842/21-а) звернувся лише у липні 2022 року.

Після прийняття Дніпропетровським окружним адміністративним судом рішення від 18.03.2022 р. у справі №160/989/22 та набрання ним законної сили, відповідачем 22.06.2022 р. повністю виплачено позивачу недоотримані ним під час проходження служби суми грошового забезпечення.

При цьому суд зауважує, що причиною затримки виплат стало неправильне тлумачення відповідачем норм законодавства щодо індексації. У зв`язку із цим, між позивачем та відповідачем виник спір, який вирішено судом у межах адміністративної справи №160/989/22.

Тобто невиплата відповідачем усіх сум належних позивачу при звільненні не носить свавільного характеру, а пов`язана із помилковим застосуванням норм чинного законодавства. До того ж, у разі незгоди із розміром грошового забезпечення, позивач ще під час проходження ним служби міг вживати відповідних заходів спрямованих на його перерахунок, чого ним зроблено не було.

Як вбачається з позовної заяви, позивач зазначає, що співмірність заявленої ним до стягнення суми (84 483,00 грн.) забезпечується тим, що ця сума порахована за 6 місяців, як це передбачено ст.117 КЗпП України, а не за увесь період затримки розрахунку.

Проте, суд зазначає, що не варто плутати поняття співмірності (тобто пропорційності), істотності недоплаченої частки у співвідношенні з середнім заробітком за час затримки та поняття обмеженого періоду (6 місяців), за який стягується середній заробіток. Вказані поняття є різними за змістом та правовою природою та застосовуються одночасно.

Отже, враховуючи суму, яка має бути стягнута з відповідача, суд враховує принцип співмірності (істотності несвоєчасно виплаченої частки), а також застосовує максимальний період (6 місяців), за який, за змістом ч.1 ст.117 КЗпП України може бути стягнутий середній заробіток.

Тому, враховуючи принцип розумності, справедливості та співмірності, суд вбачає підстави для присудження в користь позивача суми середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільнені у розмірі 8950,04 грн..

Таким чином, перевіривши доводи сторін та оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд доходить висновку, що заявлений позов належить задовольнити у спосіб визнання протиправними дії відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу середнього заробітку за період затримки у проведенні остаточного розрахунку при звільненні та зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки розрахунків при звільненні у розмірі 8950,04 грн.

Обраховуючи суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, слід зазначити про відрахування податків, зборів та інших обов`язкових платежів, оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є обов`язком роботодавця та працівника, а не суду, тому розрахунки, наведені в судовому рішенні, є тією сумою коштів, з яких в подальшому роботодавцем здійснюються утримання податку з доходів та інших обов`язкових платежів. Аналогічна правова позиція зазначена у постанові Верховного Суду 08 листопада 2018 у справі №805/1008/16-а.

Приймаючи до уваги вище наведене, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову.

Питання щодо розподілу судових витрат врегульовані ст.139 КАС України.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі Закону України «Про судовий збір», з відповідача судові витрати, відповідно до статті 139 КАС України, не стягуються.

Керуючись ст. 241-246, 250 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_2 задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 , щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_2 середнього заробітку за час затримки розрахунку з 16.04.2020 р. по 22.06.2022 р.

Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_2 середній заробіток за час затримки розрахунку з 16.04.2020 р. по 22.06.2022 р. у розмірі 8950,04 грн., з урахуванням раніше виплачених сум.

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України та може бути оскаржене в порядку та у строки, встановлені ст.ст.295, 297 КАС України.

Повний текст рішення складено 17.01.2023 р.

Суддя А.В. Савченко