Справа № 520/5579/22
Суддя: Ніколаєва О.В.
Дата ухвалення: 2023-01-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

17 січня 2023 року справа №520/5579/22

Харківський окружний адміністративний суд у складі судді Ніколаєвої Ольги, розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без призначення судового засідання з повідомленням осіб (у письмовому провадженні) адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Сахновщинської селищної ради Красноградського району Харківської області

про визнання протиправним, скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії,

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі по тексту позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Сахновщинської селищної ради Красноградського району Харківської області (далі по тексту відповідач), в якому просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення відповідача від 28.01.2022 №1938-VІІІ;

- зобов`язати відповідача після закінчення воєнного стану на території України розглянути на найближчій сесії заяву позивача від 06.08.2021 шляхом затвердження проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розташованої за межами населеного пункту на території Тавежнянського старостинського округу Сахновщинської селищної ради Красноградського району Харківської області, площею 2,0000 га кадастровий номер :02:000:0389 та передачі вказаної земельної ділянки у власність позивачу.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що рішенням відповідача від 28.01.2022 №1938-VІІІ позивачу було відмовлено у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства розташованої за межами населеного пункту на території Тавежнянського старостинського округу Сахновщинської селищної ради Красноградського району Харківської області, площею 2,0000 га кадастровий номер :02:000:0389 та передачі вказаної земельної ділянки у власність позивачу. Підставою для відмови слугувало те, що відповідач станом на 28.01.2022 не є власником вказаної земельної ділянки.

Представник позивача вказав, що земельна ділянка із кадастровим номером :02:000:0389 площею 2,0000 га була сформована та зареєстрована в Державному земельному кадастрі після набрання чинності змін до Земельного кодексу України, в зв`язку із чим на момент прийняття оскаржуваного рішення - 28.01.2022 відповідно до пункту 24 Перехідних Положень Земельного кодексу України вона знаходилась у комунальній власності. З огляду на викладене, оскаржуване рішення порушує права позивача, оскільки відсутні законодавчі підстави для відмови в затвердженні вказаного проекту землеустрою та передачі вказаної земельної ділянки у приватну власність.

Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу передано на розгляд судді Ніколаєвій Ользі.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 01.08.2022 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі у порядку спрощеного позовного провадження без призначення судового засідання з повідомленням осіб.

Цією ж ухвалою відповідачу запропоновано у п`ятнадцятиденний строк з дня одержання ухвали про відкриття спрощеного провадження у справі подати до суду відзив на адміністративний позов разом з усіма доказами, що обґрунтовують доводи, які в ньому наведені або заяву про визнання позову та надати суду докази надіслання (подання) копії відзиву іншим учасникам справи.

Відповідач 09.12.2022 до суду надав відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог повністю з посиланням на те, що позивач не мешкає на території Сахновщинської селищної ради Красноградського району Харківської області. Крім того, позивач не надав жодних даних, що хтось з його родини мешкає на території ради, щоб підтверджувало наміри позивача здійснювати діяльність з метою задоволення особистих потреб шляхом виробництва, переробки і споживання сільської продукції та надання послуг з використання майна особистого селянського господарства, у тому числі у сфері сільського зеленого туризму. Тому цей факт викликає сумніви у відповідача у дійсності наміру позивача вести особисте селянське господарство і підштовхує до думки про штучність намірів позивача на ведення особистого селянського господарства на території Сахновщинської селищної ради Красноградського району Харківської області. На переконання відповідача, відмовляючи у задоволенні клопотання позивача останній діяв виключно в інтересах Сахновщинської територіальної громади.

Водночас зазначив, що на момент звернення позивача з клопотанням про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки право комунальної власності Сахновщинської селищної ради Красноградського району Харківської області на вказану ділянку не було зареєстровано, що підтверджується витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку номер НВ-021 від 12.07.2021.

Додатково відповідач наголосив на тому, що до припинення воєнного стану в Україні діє заборона на безоплатну передачу земель державної та комунальної власності.

Розглянувши надані сторонами документи, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Харківський окружний адміністративний суд встановив наступне.

Наказом Головного управління Держгеокадастру Харківській області від 25.05.2021 №1740-УБД позивачу надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 2,0000 га за рахунок земель сільськогосподарського призначення комунальної власності, розташованої за межами населених пунктів Сахновщинської селищної ради Красноградського району Харківської області.

На підставі вказаного рішення на замовлення позивача фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2 розроблено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Після розробки вказаного проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 2,0000 га за рахунок земель сільськогосподарського призначення комунальної власності, розташованої за межами населеного пункту на території Тавежнянського старостинського округу Сахновщинської селищної ради Красноградського району Харківської області, вказану земельну ділянку 12.07.2021 зареєстровано в Державному земельному кадастрі та присвоєно їй кадастровий номер :02:000:0389, що підтверджується Витягом з державного земельного кадастру на земельну ділянку №HB-021 від 12.07.2021, копія якого наявна у матеріалах справи.

Після отримання витягу з Державного земельного кадастру на вищевказану земельну ділянку позивач подав до Сахновщинської селищної ради заяву про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки із кадастровим номером :02:000:0389 площею 2,0000 га за рахунок земель сільськогосподарського призначення комунальної власності, розташованої за межами населеного пункту на території Тавежнянського старостинського округу Сахновщинської селищної ради Красноградського району Харківської області та передачу вказаної земельної ділянки у приватну власність.

Рішенням Сахновщинської селищної ради Красноградського району Харківської області від 28.01.2022 за №1938-VIII позивачу було відмовлено у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства розташованої за межами населеного пункту на території Тавежнянського старостинського округу Сахновщинської селищної ради Красноградського району Харківської області, площею 2,0000 га кадастровий номер :02:000:0389 та передачі її у власність.

Підставою для відмови відповідачем у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передачі позивачу її у власність було те, що відповідач станом на 28.01.2022 не є власником земельної ділянки із кадастровим номером :02:000:0389 площею 2,0000 га. Інших підстав для відмови у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки із кадастровим номером :02:000:0389 площею 2,0000 га у вказаному рішенні відповідач не зазначив.

Вважаючи протиправним оскаржуване рішення Сахновщинської селищної ради Красноградського району Харківської області від 28.01.2022 за №1938-VIII, позивач звернувся до суду з цією позовною заявою.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Суб`єктивне право на земельну ділянку виникає і реалізується на підставах і в порядку, визначених Конституцією України, Земельним Кодексом України від 25.10.2001 №2768-ІІІ(далі по тексту - ЗК України) та іншими законами України, що регулюють земельні відносини.

Відповідно до частини першої статті 5 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21.05.1997 №280/97-ВР (далі по тексту Закон України №280/97-ВР) сільські, селищні, міські ради входять до системи місцевого самоврядування.

За приписами статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Приписами пункту 34 частини першої статті 26 Закону України №280/97-ВР передбачено, що виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання, як вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.

Згідно частини першої стстатті 46 Закону України №280/97-ВР сільська, селищна, міська, районна у місті (у разі її створення), районна, обласна рада проводить свою роботу сесійно. Сесія складається з пленарних засідань ради, а також засідань постійних комісій ради.

Положеннями частини першої статті 47 Закону України №280/97-ВР визначено, що постійні комісії ради є органами ради, що обираються з числа її депутатів, для вивчення, попереднього розгляду і підготовки питань, які належать до її відання, здійснення контролю за виконанням рішень ради, її виконавчого комітету.

На підставі частини четвертої статті 47 Закону України №280/97-ВР постійні комісії за дорученням ради або за власною ініціативою попередньо розглядають проекти програм соціально-економічного і культурного розвитку, місцевого бюджету, звіти про виконання програм і бюджету, вивчають і готують питання про стан та розвиток відповідних галузей господарського і соціально-культурного будівництва, інші питання, які вносяться на розгляд ради, розробляють проекти рішень ради та готують висновки з цих питань, виступають на сесіях ради з доповідями і співдоповідями.

Відповідно до статті 59 Закону України №280/97-ВР рішення місцевої ради приймаються у формі відповідних рішень, прийнятих на сесії місцевої ради та рішень виконавчого комітету.

Рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом. При встановленні результатів голосування до загального складу сільської, селищної, міської ради включається сільський, селищний, міський голова, якщо він бере участь у пленарному засіданні ради, і враховується його голос.

Рішення ради приймаються відкритим поіменним голосуванням, окрім випадків, передбачених пунктами 4 і 16 статті 26. пунктами 1.29 і зі статті 43 та статтями 55, 56 цього Закону, в яких рішення приймаються таємним голосуванням.

Враховуючи вказане, та норми чинною законодавства, способом волевиявлення ради, яка здійснює право власності від імені відповідної територіальної громади, з регулювання земельних відносин, є прийняття рішення сесією.

Відтак, приписами чинного законодавства встановлено, що розгляд заяви заінтересованої особи у вирішенні зазначеного питання повинно прийматися у формі рішення, що є виключною компетенцією органів місцевого самоврядування чи органів виконавчої влади.

Правила одержання громадянами від Держави чи органу місцевого самоврядування безоплатно у власність земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства регламентовані, насамперед, приписами ЗК України та Закону України «Про особисте селянське господарство».

Приписами абзаців 6, 7 частини третьої статті 20 ЗК України передбачено, що проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється в порядку, встановленому законом. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу.

Відповідно до частини сьомої статті 118 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, що передає земельні ділянки державної або комунальної власності у власність, відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки приймає рішення про затвердження цього проекту та передання земельної ділянки у власність.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин» від 28.04.2021 №1423-IX (далі по тексту Закон України №1423-IX) набрав чинності 27.05.2021. Положеннями підпункту 51 пункту 4 розділу I наведеного Закону пункт 6 частини 2 статті 186 було викладено в наступній редакції: «проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок затверджуються Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу».

Приписи частини десятої статті 186 ЗК України передбачають оскарження відмови органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність в судовому порядку.

Як вбачається зі змісту матеріалів справи підставою для відмови у затвердженні проекту землеустрою відповідач визначив той факт, що він не є власником вказаної земельної ділянки.

Суд зазначає, що Законом України №1423-IX, який набрав чинності 27.05.2021 перехідні положення ЗК України було доповнено пунктом 24 наступного змісту.

З дня набрання чинності цим пунктом землями комунальної власності територіальних громад вважаються всі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах таких територіальних громад, крім земель:

а) що використовуються органами державної влади, державними підприємствами, установами, організаціями на праві постійного користування (у тому числі земельних ділянок, що перебувають у постійному користуванні державних лісогосподарських підприємств, та земель водного фонду, що перебувають у постійному користуванні державних водогосподарських підприємств, установ, організацій, Національної академії наук України, національних галузевих академій наук);

б) оборони;

в) природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення в межах об`єктів і територій природно-заповідного фонду загальнодержавного значення, лісогосподарського призначення;

г) зони відчуження та зони безумовного (обов`язкового) відселення території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи;

ґ) під будівлями, спорудами, іншими об`єктами нерухомого майна державної власності;

д) під об`єктами інженерної інфраструктури загальнодержавних та міжгосподарських меліоративних систем державної власності;

е) визначених у наданих до набрання чинності цим пунктом дозволах на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, наданих органами виконавчої влади з метою передачі земельних ділянок у постійне користування державним установам природно-заповідного фонду, державним лісогосподарським та водогосподарським підприємствам, установам та організаціям, якщо рішення зазначених органів не прийняті.

Земельні ділянки, що вважаються комунальною власністю територіальних громад, сіл, селищ, міст відповідно до цього пункту і право державної власності на які зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, переходять у комунальну власність з моменту державної реєстрації права комунальної власності на такі земельні ділянки.

Інші земельні ділянки і землі, не сформовані у земельні ділянки, переходять у комунальну власність з дня набрання чинності цим пунктом.

Таким чином, оскільки станом на 27.05.2021 - день набрання чинності Законом України №1423-IX право на спірну земельну ділянку не було зареєстроване, повноваження щодо розпорядження такою земельною ділянкою, і, відповідно, на затвердження проекту землеустрою вказаної земельної ділянки автоматично перейшло відповідачу з 27.05.2021.

Відповідно до положень частини другої статті 19 Конституції України та наведені у частині другій статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України визначені критерії оцінки рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень. Відтак, відмова уповноваженого органу у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та зміну її цільового призначення повинна ґрунтуватися на законі та бути обґрунтованою, тобто такою, що прийнята з урахуванням усіх обставин, які мають значення для прийняття такого виду рішень.

Європейський суд з прав людини у рішенні по справі Суомінен проти Фінляндії (Suominen v. Finland), №37801/97, п. 36, від 01.07.2003 зазначив, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Таким чином, фактично відмовляючи у затвердженні проекту землеустрою, орган місцевого самоврядування не зазначив жодних посилань на норми законодавства, у зв`язку з якими депутати вирішили відмовити позивачу в затвердженні проекту землеустрою.

З огляду на зазначене, враховуючи, що мотивом прийняття спірного рішення зазначена єдина підстава відсутність права власності у відповідача, позовні вимоги щодо визнання протиправним та скасування рішення Сахновщинської селищної ради Красноградського району Харківської області 28.01.2022 №1938-VІІІ підлягають задоволенню.

При цьому, доводи відзиву про сумнівність намірів позивача, з огляду на те, що він не є мешканцем Сахновщинської територіальної громади, суд не бере до уваги, оскільки вони не були мотивом прийняття оскаржуваного рішення.

Щодо тверджень представника відповідача, що на момент звернення позивача з клопотанням про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки право комунальної власності Сахновщинської селищної ради Красноградського району Харківської області на вказану ділянку не було зареєстровано в Державному земельному кадастрі, суд зазначає, що вказане також не було підставою для прийняття оскаржуваного рішення та не відповідає фактичним обставинам справи.

Суд встановив, що позивач звернувся з клопотанням про затвердження проекту землеустрою 06.08.2021 та до вказаної заяви надав, згідно переліку додатків, витяг з ДЗК.

Відповідно до Витягу з державного земельного кадастру на земельну ділянку №НВ-021 від 12.07.2021 земельну ділянку 12.07.2021 було зареєстровано в Державному земельному кадастрі та присвоєно їй кадастровий номер :02:000:0389, про що було відомо відповідачу, оскільки саме відповідач надав копію вказаного витягу до суду.

Таким чином, на момент звернення позивача з клопотанням про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (06.08.2021) право комунальної власності Сахновщинської селищної ради Красноградського району Харківської області на вказану ділянку було зареєстровано 12.07.2021.

Щодо позовних вимог зобов`язати Сахновщинську селищну раду розглянути на найближчій сесії заяву позивача від 06.08.2021 шляхом затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки розташованої за межами населеного пункту на території Тавежнянського старостинського округу Сахновщинської селищної ради Красноградського району Харківської області, площею 2,0000 га кадастровий номер :02:000:0389 та передачі вказаної земельної ділянки у власність позивачу, суд зазначає наступне.

Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб.

Указом Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 14.03.2022 №133/2022 передбачено продовження строку дії воєнного стану з 05 години 30 хв. 26.03.2022 строком на 30 діб.

Указом Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 18.04.2022 №259/2022, який затверджено Верховною Радою України, передбачено продовжити строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25.04.2022 строком на 30 діб, тобто до 25.05.2022.

Указом Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 17.05.2022 №341/2022, який затверджено Верховною Радою України, передбачено продовжити строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25.05.2022 строком на 90 діб, тобто до 23.08.2022.

Указом Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 12.08.2022 573/2022, який затверджено Верховною Радою України, передбачено продовжити строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин, в Україні продовжено дію воєнного стану строком на 90 діб до 21.11.2022 .

Указом Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 16.11.2022 №2738-IX, який затверджено Верховною Радою України, передбачено продовжити строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 21.11.2022 строком на 90 діб - до 19.02.2023.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення умов для забезпечення продовольчої безпеки в умовах воєнного стану» від 24.03.2022 №2145-ХІ, який набрав чинності 07.04.2022, внесені зміни до деяких законодавчих актів України, зокрема до ЗК України.

Відповідно до підпункту 5 пункту 27 Перехідних положень ЗК України під час дії воєнного стану земельні відносини регулюються з урахуванням таких особливостей: безоплатна передача земель державної, комунальної власності у приватну власність, надання дозволів на розроблення документації із землеустрою з метою такої безоплатної передачі, розроблення такої документації забороняється.

Відповідно до підпункту 11 пункту 27 Перехідних положень ЗК України у період дії воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях особливості регулювання земельних відносин, передбачені цим пунктом, діють відповідно в межах України або окремої її місцевості, у якій введено воєнний стан.

Таким чином, до припинення (скасування) воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях діє встановлена законом заборона на безоплатну передачу у приватну власність земель державної та комунальної власності, надання уповноваженим органом виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування дозволів на розроблення документації із землеустрою з метою такої безоплатної передачі, а також на розроблення відповідної документації.

Водночас, частинами дев`ять, десять статті 118 ЗК України у редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, що передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність. Відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду.

Положеннями частини восьмої статті 186 ЗК України визначено, що підставою для відмови у погодженні та затвердженні документації із землеустрою може бути лише невідповідність її положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівної документації.

Таким чином, вказані приписи, з урахуванням внесених змін, в якості легітимних підстав та можливості відмови в затвердженні проекту землеустрою, виготовленого на підставі отриманого відповідного дозволу уповноваженого органу, визначають невідповідність його положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівної документації.

Положення абзацу 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 №3- рп/2003 визначає, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Також, ст. 8 Загальної декларації прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом. Зазначене право на ефективний засіб захисту закріплено також у ст. 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права та у статті 13 Конвенції про захист прав людини та основних свобод.

Приписи частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України вказують на те, що метою адміністративного судочинства є ефективний захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до частини другої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України судовий захист може здійснюватися судом і в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Положення частини четвертої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України прямо вказує, що суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Додатково, частина друга статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України передбачає право суду вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У даному випадку відповідач, відмовляючи у затвердженні проекту землеустрою, хибно зазначив про відсутність прав розпоряджатися спірною земельною ділянкою та не здійснював аналіз поданої позивачем на затвердження документації із землеустрою на предмет відповідності її положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівної документації.

Згідно частини третьої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі скасування індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Таким чином, встановивши у ході розгляду справи порушення прав позивача та обираючи належний спосіб захисту таких прав, враховуючи обставини дії воєнного стану та відсутність висновку відповідача щодо відповідності поданої позивачем на затвердження документації із землеустрою вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівної документації, суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та зобов`язати Сахновщинську селищну раду повторно розглянути заяву позивача від 06.08.2021 про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки розташованої за межами населеного пункту на території Тавежнянського старостинського округу Сахновщинської селищної ради Красноградського району Харківської області, площею 2,0000 га кадастровий номер :02:000:0389 та передачі вказаної земельної ділянки у власність позивачу, після завершення дії воєнного стану в Україні або в місцевості, до якої належить Сахновщинська селищна рада Красноградського району Харківської області, з урахуванням висновків суду.

Щодо позовних вимог у частині зобов`язання відповідача прийняти рішення шляхом затвердження проекту землеустрою, суд зазначає наступне.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України способом захисту прав особи від протиправної бездіяльності є визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії. Тобто дії, які він повинен вчинити за законом.

Положеннями частини четвертої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

У матеріалах справи наявні докази, які свідчать про наявність можливості у суб`єкта владних повноважень прийняти обґрунтоване та законне рішення з урахуванням позиції суду.

Вказаний висновок також узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у постанові від 26.05.2020 у справі №484/3745/17.

Поняття дискреційних повноважень наведене у Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи №R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, відповідно до якої під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Пунктами 1.6, 2.4 Методології проведення антикорупційної експертизи, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 23.06.2010 №1380/5 передбачено, що дискреційні повноваження - сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

Дискреційні повноваження можуть закріплюватися в нормативно-правових актах, проектах нормативно-правових актів такими способами: 1) за допомогою оціночних понять, наприклад: «за наявності поважних причин орган вправі надати …», «у виключних випадках особа, уповноважена на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, може дозволити…», «рішення може бути прийнято, якщо це не суперечить суспільним інтересам…» тощо; 2) шляхом перерахування видів рішень, що приймаються органом (особою, уповноваженою на виконання функцій держави або місцевого самоврядування), не вказуючи підстав для прийняття того чи іншого рішення або шляхом часткового визначення таких підстав; 3) шляхом надання права органу (особі, уповноваженій на виконання функцій держави або місцевого самоврядування) при виявленні певних обставин (настанні конкретних юридичних фактів) приймати чи не приймати управлінське рішення залежно від власної оцінки цих фактів; 4) за допомогою нормативних приписів, що містять лише окремі елементи гіпотези чи диспозиції правової норми, що не дозволяють зробити однозначний висновок про умови застосування нормативного припису або правові наслідки застосування такого припису.

Суд, за наслідками аналізу вказаних положень, зазначає, що дискреційними є повноваження суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом таких повноважень є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може».

У такому випадку дійсно суд не може зобов`язати суб`єкта владних повноважень обрати один з правомірних варіантів поведінки, оскільки який би варіант реалізації повноважень не обрав відповідач, кожен з них буде правомірним, а тому це не порушує будь-чиїх прав.

Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність, закріпленим частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, за загальним правилом, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Водночас, зобов`язання відповідача прийняти конкретне рішення, як і будь-які інші способи захисту застосовується лише за наявності необхідних підстав, з урахуванням фактичних обставин справи.

Суд зазначає, що перевірку поданого на затвердження проекту землеустрою на предмет його відповідності вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівної документації не може бути здійснено в межах розгляду даної справи.

Таким чином, відсутні підстави для застосування судом приписів частини четвертої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки для прийняти рішення на користь позивача у вигляді затвердження проекту землеустрою не виконано всі умови, визначені законом, для прийняття такого рішення, відповідно суд не вбачає підстав для зобов`язання відповідача затвердити проект землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки, тобто прийняти позитивне рішення.

З огляду на викладене, у цій частині позовних вимог відсутні правові підстави для задоволення позову.

Вказаний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 13.01.2022 у справі №200/13539/19-а.

Приписами статті 19 Конституції України передбачено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частин першої, другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

За приписами частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 Кодексу адміністративного судочинства України.

Зважаючи на встановлені у справі обставини та з огляду на приписи норм чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку про часткове задоволення заявлених позовних вимог.

Розподіл судових витрат здійснюється відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Позивач є учасником бойових дій, що підтверджується копією посвідчення, має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій.

Відповідно до пункту 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються, зокрема, учасники бойових дій - у справах, пов`язаних з порушенням їхніх прав.

Зважаючи на те, що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», питання про його розподіл суд не вирішує.

Керуючись статтями 19, 139, 205, 229, 241-247, 250, 255, 293, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) до Сахновщинської селищної ради Красноградського району Харківської області (вулиця Шмідта, будинок 10, селище міського типу Сахновщина, Сахновщинський район, Харківська область, 64501, ) про визнання протиправним, скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Сахновщинської селищної ради Красноградського району Харківської області від 28.01.2022 №1938-VIII.

Зобов`язати Сахновщинську селищну раду Красноградського району Харківської області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 06.08.2021 про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки розташованої за межами населеного пункту на території Тавежнянського старостинського округу Сахновщинської селищної ради Красноградського району Харківської області, площею 2,0000 га кадастровий номер :02:000:0389 та передачі вказаної земельної ділянки у власність ОСОБА_1 , після завершення дії воєнного стану в Україні або в місцевості, до якої належить Сахновщинська селищна рада Красноградського району Харківської області, з урахуванням висновків суду.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Розподіл судового збору не здійснюється.

Рішення набирає законної сили у порядку, передбаченому статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України та підлягає оскарженню у порядку та у строки, визначені статтями 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення складено 17.01.2023.

Суддя Ольга НІКОЛАЄВА