Справа № 160/16053/22
Суддя: Кальник Віталій Валерійович
Дата ухвалення: 2023-01-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кальника В.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної установи «Кам`янська виправна колонія (№34)» про визнання дій (бездіяльності) протиправними, зобов`язання вчинити певні дії, -
14 жовтня 2022 року ОСОБА_1 звернулась до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Державної установи «Кам`янська виправна колонія (№34)», в якому позивач просить суд:
В обґрунтування позовної заяви зазначено, що позивач працювала в Державної установи «Кам`янська виправна колонія (№34)» на посаді молодшого інспектора відділу охорони. 31.07.2022 року позивача звільнено з посади за власним бажанням. При звільнення з позивачем не було проведено повного розрахунку, а саме, не здійснено нарахування та виплату грошової компенсації за не отримане речове майно особистого користування. Позивачем вказано, що перед звільненням зі служб вона звернулась до керівництва Державної установи «Кам`янська виправна колонія (№34)» з заявою про виплату їй у зв`язку зі звільненням зі служби грошової компенсації. Проте заяву було проігноровано відповідачем. Такі дії (бездіяльність) відповідача позивач вважає протиправними. Також позивач вважає, що оскільки грошову компенсацію за неотримане майно їй не було виплачено в день звільнення 31.07.2022 року, тому відповідно до ст. 117 КЗпП України, вона має право на виплату середнього заробітку за весь період затримки такого розрахунку.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19.10.2022 року відкрито провадження в адміністративній справі та ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.
25.11.2022 року від відповідача до суду надійшов відзив щодо заявлених позовних вимог, в якому відповідач просив суд відмовити в задоволенні позову. Зокрема, зазначено, що ОСОБА_1 не зверталась із відповідною заявою до керівництва установи, також, така заява не надходила до канцелярії установи. 31.07.2022 згідно з наказом начальника державної установи «Кам`янська виправна колонія (№34)» № 117/ОС-22 від 29.07.2022, ОСОБА_1 було звільнено з посади молодшого інспектора відділу охорони за власним бажанням. Вказано, що ОСОБА_1 в день звільнення не працювала, оскільки з 29.07.2022 по 31.07.2022 згідно з наказом начальника державної установи «Кам`янська виправна колонія (№34)» № 25/ОС/ВП-22 від 06.07.2022, позивач перебувала у додатковій відпустці за вислугу років за 2022 рік. Також, звернуто увагу на те, що з метою виплати компенсації за належні до видачі предмети речового майна ОСОБА_1 , відповідачем було сформовано довідку про виплату грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна від 31.07.2022 № 5, проте додаткове фінансування на вирішення питання по оплаті компенсації речового майна установа не отримувала. Станом на 01.11.2022 по державній установі виникла та обліковується кредиторська заборгованість по компенсації речового майна у сумі - 21 228,22 грн., в тому числі - 13 221,61 грн., належна до виплати ОСОБА_1 . Отже, відповідач вважає, що установою вжито вичерпних заходів щодо проведення повного розрахунку із ОСОБА_1 . На думку відповідача, оскільки невиплата грошової компенсації за неотримане речове майно ОСОБА_1 відбулась не з вини установи, норми ст. 117 КЗпП України застосуванню не підлягають.
Ухвалою суду від 21.12.2022 року позовну заяву ОСОБА_1 було залишено без руху після відкриття провадження у справі та встановлено позивачу п`ятиденний строк для усунення недоліків позовної заяви з дня отримання ухвали про залишення позовної заяви без руху шляхом надання суду оригіналу документа про сплату судового збору за подання до адміністративного суду позову у розмірі 992,40 грн.
Ухвалою суду від 29.12.2022 року продовжено розгляд адміністративної справи за позовом ОСОБА_1 до Державної установи «Кам`янська виправна колонія (№34)» про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами
Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується адміністративний позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.
З матеріалів справи вбачається, що в період з 25.07.1997 по 31.07.2022 року ОСОБА_1 працювала в Державної установи «Кам`янська виправна колонія (№34)» на посаді молодшого інспектора відділу охорони.
31.07.2022 року згідно з наказом начальника Державної установи «Кам`янська виправна колонія (№34)» №117/ОС-22 від 29.07.2022 року «Про особовий склад», ОСОБА_1 було звільнено з посади молодшого інспектора відділу охорони за власним бажанням.
З матеріалів справи судом встановлено, що на момент виключення зі списків особового складу позивачу не виплачено грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, яка відповідно до довідки про виплату грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна № 5 від 31.07.2022, становила 13 422,95 грн.
Позивач не погоджується із такою бездіяльністю відповідача щодо нарахування та виплати грошової компенсації вартості неотриманого нею під час проходження військової служби речового майна, тому звернулась до суду із цим позовом.
Надаючи правову оцінку спірним відносинам, суд зазначає наступне.
Закон України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» від 23 червня 2005 року № 2713-IV визначає правові основи організації та діяльності Державної кримінально-виконавчої служби України, її завдання та повноваження (далі Закон № 2713-IV).
Відповідно до статті 23 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України», держава забезпечує соціальний захист персоналу Державної кримінально-виконавчої служби України відповідно до Конституції України, цього Закону та інших законів України. Умови грошового і матеріального забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплата праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються законодавством і мають забезпечувати належні матеріальні умови для комплектування Державної кримінально-виконавчої служби України висококваліфікованим персоналом, диференційовано враховувати характер і умови служби чи роботи, стимулювати досягнення високих результатів у службовій та професійній діяльності і компенсувати персоналу фізичні та інтелектуальні затрати.
На осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюється соціальний захист поліцейських, визначений Законом України «Про Національну поліцію», а також порядок і умови проходження служби, передбачені для поліцейських. Умови і розміри грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплати праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються Кабінетом Міністрів України.
Постановою Кабінету Міністрів України від 14.08.2013 року № 578 «Про забезпечення речовим майном персоналу Державної кримінально-виконавчої служби», затверджений Порядок забезпечення речовим майном персоналу Державної кримінально-виконавчої служби (далі по тексту Порядок № 578), який визначає механізм речового забезпечення персоналу Державної кримінально-виконавчої служби - осіб рядового і начальницького складу, спеціалістів, які не мають спеціальних звань, та працівників, які працюють за трудовими договорами.
Пунктом 2 Порядку №578 визначено, що речовим забезпеченням є задоволення потреб персоналу у формі одягу, взутті, натільній білизні, теплих і постільних речах, спорядженні, тканинах для пошиття форми одягу, нарукавних знаках і знаках розрізнення, спеціальному одязі та взутті, санітарно-господарському майні, постовому одязі, ремонтних матеріалах (далі - речове майно), що дає змогу створити необхідні умови для виконання персоналом службових завдань.
Пунктом 23 Порядку № 578 визначено, що грошова компенсація замість предметів речового майна особистого користування, що підлягають видачі особам рядового і начальницького складу, виплачується згідно з пунктом 60 цього Порядку. Вартість предметів речового майна особистого користування визначається ДПтС відповідно до їх закупівельної вартості.
За приписами пункту 27 Порядку № 578, під час звільнення із служби особам рядового і начальницького складу за їх бажанням може видаватися речове майно особистого користування, яке не було ними отримано на день звільнення, або виплачуватися грошова компенсація за нього за цінами, що діють на день підписання наказу про звільнення.
Відповідно до пункту 60 Порядку №578, для виплати персоналу грошової компенсації за належні до отримання предмети речового майна особистого користування оформляється довідка про виплату грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна за формою згідно з додатком 7 у двох примірниках, перший з яких подається бухгалтерії органу чи установи, підприємства для виплати компенсації, другий додається до арматурної картки.
З аналізу вищенаведених норм вбачається, що під час звільнення із служби особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України за їх бажанням може видаватися речове майно особистого користування, яке не було ними отримано на день звільнення, або виплачуватися грошова компенсація за нього, розрахована із закупівельної вартості, яка діяла на 1 січня року виникнення права на отримання такого майна.
Таким чином, проаналізувавши вищенаведені норми законодавства та встановлені обставини, суд приходить до висновку, що після звільнення позивача зі служби в органах Державної кримінально-виконавчої служби України за нею зберігається право на грошову компенсацію вартості за невикористане речове майно, у зв`язку з чим бездіяльність відповідача, що полягає у невиплаті позивачеві грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна, є протиправною.
Відповідна правова позиція також узгоджується із позицією Верховного Суду, викладеною у його постановах від 23.08.2019 року у справі №2040/7697/18 та від 30.07.2020 року у справі №820/5767/17, яка є обов`язковою для застосування судом першої інстанції відповідно до вимог частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України.
Також суд вважає, що твердження відповідача про те, що у матеріалах справи не містяться докази звернення позивача до Державної установи «Кам`янська виправна колонія (№34)» з відповідною заявою про виплату в зв`язку зі звільненням зі служби грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна, не свідчать про відсутність у відповідача обов`язку, як суб`єкта владних повноважень, дотримуватись вимог Закону № 2713-IV та Порядку №578.
Також є безпідставними та відхиляються судом посилання відповідача на те, що відповідач з об`єктивних обставин за відсутності фінансування не мав та не має можливості виплатити позивачеві грошову компенсацію за належні до видачі предмети речового майна, оскільки зазначені відповідачем обставини не звільняють його від обов`язку виконати вимоги нормативно-правових актів, які є чинними та не скасовані у встановленому законодавством порядку.
При цьому суд зазначає, що невиплата позивачу грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна, є обмеженням конституційних прав відповідачем, що є незаконним.
Оскільки відповідачем протиправно не виплачено грошову компенсацію вартості за невикористане речове майно, належним способом захисту порушеного права буде зобов`язати Державну установу «Кам`янська виправна колонія (№34)» здійснити виплату на її користь грошової компенсації за неотримане речове майно.
При цьому вимога про зобов`язання Державну установу «Кам`янська виправна колонія (№34)» здійснити нарахування грошової компенсації за неотримане речове майно не підлягає задоволенню, оскільки відповідне нарахування відповідачем було здійснено.
Під час прийняття рішення, суд враховує також правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 12 лютого 2020 року у справі №803/1135/17, від 24 жовтня 2018 року у справі №803/963/17.
У пунктах 54-55 указаного рішення ЄСПЛ визнав, що відмова держави здійснити певні дії, від яких залежить можливість отримання особою гарантованих їй національним законодавством виплат або зволікання з їх вчиненням, що тримає зацікавлену особу в невизначеності, становить втручання в право, передбачене статтею 1 Першого протоколу.
Таким чином, згідно з усталеною практикою ЄСПЛ держава не може відмовляти в здійсненні особі певних виплат у разі чинності законодавчої норми, яка їх передбачає, та відповідності особи умовам, що ставляться для їх отримання, що мало місце у випадку спірних правовідносин.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 13 лютого 2019 року в справі №825/3519/15-а та від 18 жовтня 2019 року в справі № 815/1053/16.
Щодо вимоги позивача стягнути з Державної установи «Кам`янська виправна колонія (№34)» середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільнені на її користь за період з 01.08.2022 року по день фактичного розрахунку, суд зазначає наступне.
За приписами статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.
Частиною першою статті 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України, при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
За змістом частини першої статті 117 КЗпП України, обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.
Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.
Умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.
Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.
Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 (реєстраційний номер судового рішення у ЄДРСР 88952400) підсумувала, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.
Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими грошового забезпечення) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.
У той же час такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України.
Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними відповідно до законодавства всіх виплат у день звільнення та водночас стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку з працівником.
Ураховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, суд приходить до висновку про можливість застосування норм статті 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення військовослужбовців.
Однак, у даному випадку наявний спір не про розмір належних звільненому працівникові сум, а про наявність правових підстав для нарахування та виплати грошової компенсації за неотримане речове майно.
Суд зауважує, що позивач може визначити остаточний обсяг своїх вимог до відповідача, а суд перевірити їх обґрунтованість, лише тоді, коли таке правопорушення буде припиненим, тобто відбудеться факт виплати позивачу усіх належних коштів, які мали бути йому виплачені на момент звільнення зі служби, тобто буде проведено повний розрахунок.
В даному випадку, як встановлено судом, підставою звернення позивача з даним позовом стало не здійснення відповідачем такого розрахунку, таким чином, відсутня подія фактичного розрахунку.
Враховуючи наведене вище, суд вважає, що вимога позивача про стягнення на його користь з відповідача середнього заробітку за весь час затримки повного розрахунку при звільненні є передчасною, а тому не підлягає задоволенню.
Відповідно до частин першої, другої статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідно до статті 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
На підставі вищевикладеного, розглянувши справу в межах позовних вимог на підставі наданих сторонами доказів, з урахуванням встановлених обставин, суд дійшов до висновку, що адміністративний позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню частково.
Відповідно до частини третьої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
Керуючись ст. ст. 72-77, 139, 242-246, 250, 255, 257, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної установи «Кам`янська виправна колонія (№34)» про визнання дій (бездіяльності) протиправними, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність Державної установи "Кам`янська виправна колонія (№34)" щодо виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за неотримане речове майно.
Зобов`язати Державну установу "Кам`янська виправна колонія (№34)" виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за неотримане речове майно.
В задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Державної установи "Кам`янська виправна колонія (№34)" судовий збір у сумі 496,20 грн.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.В. Кальник