Справа № 280/3370/21
Суддя: Кисіль Роман Валерійович
Дата ухвалення: 2023-01-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2023 року Справа № 280/3370/21 Провадження №СН/280/38/22 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі судді Киселя Р.В., розглянувши в порядку письмового за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Запорізької обласної прокуратури (вул. Матросова, 29 - А, м. Запоріжжя, 69005) про стягнення грошових коштів невиплачених при звільненні,

ВСТАНОВИВ:

26.04.2021 ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до Запорізького окружного адміністративного суду із позовом до Запорізької обласної прокуратури (далі відповідач), в якому позивач просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати на користь позивача вихідної допомоги при звільненні в розмірі середнього місячного заробітку;

- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити на користь позивача вихідну допомогу при звільненні в розмірі 23 38,12 грн;

- стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 19.03.2021 по день винесення судом рішення з урахуванням середньоденного розміру заробітної плати 1186,57 грн.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що позивач в органах Запорізької обласної прокуратури (до перейменування 11.09.2020 - прокуратура Запорізької області) працював з 2008 року. Свій трудових шлях розпочав з посади помічника прокурора Комунарського району міста Запоріжжя, а з 15.12.2015 позивача призначено на посаду прокурора Запорізької місцевої прокуратури №3. Наказом керівника Запорізької обласної прокуратури №414к від 18.03.2021 позивача звільнено з займаної посади та з органів прокуратури Запорізької області на підставі п.9 ч.1 ст.51 Закону України Про прокуратуру з 19.03.2021. В той же час, остаточний розрахунок із позивачем здійснений не був у зв`язку із невиплатою вихідної допомоги, яка передбачена ст.44 Кодексу законів про працю України. Згідно довідки Запорізької обласної прокуратури, сума середньоденної заробітної плати позивача складає 1186,57 грн. Отже, з урахуванням кількості робочих днів в останні перед звільненням два місяці (19 днів у січні - в жовтні та 20 днів у лютому), сума середньомісячної заробітної плати складає 23138,12 грн. (1186,57 грн. х 19,5 (середня кількість планових робочих днів за січень-лютий 2020 року). Таким чином, оскільки відповідачем не виплачено позивачу при звільненні вихідну допомогу у розмірі не менше середнього місячного заробітку, із Запорізької обласної прокуратури на користь позивача підлягає стягненню вихідна допомога у зв`язку із звільненням в розмірі 23138,12 грн. 19.03.2021 відповідач повинен був здійснити остаточний розрахунок з позивачем. Проте, відповідачем не було проведено виплат вихідної допомоги при звільненні на користь позивача, а отже і не здійснено остаточний розрахунок з позивачем. З огляду на викладене, із Запорізької обласної прокуратури підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні ОСОБА_1 в період часу з 19.03.2021 по день фактичного розрахунку з урахуванням середньоденного розміру заробітної плати 1186,57 грн.

Ухвалою від 29.04.2021 відкрито загальне позовне провадження в адміністративній справі.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 25.06.2021 позовні вимоги задоволено частково: визнано протиправною бездіяльність Запорізької обласної прокуратури щодо ненарахування та невиплати на користь ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні в розмірі середнього місячного заробітку; зобов`язано Запорізьку обласну прокуратуру нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу при звільненні в розмірі 23138,12 грн; стягнуто з Запорізької обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20.03.2021 по 25.06.2021 у сумі 78313 грн. 62 коп.

В іншій частині позовної заяви відмовлено.

Крім того, стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Запорізької обласної прокуратури судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в сумі 1816 грн. 00 коп.

Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 21.12.2021 апеляційну скаргу відповідача залишено без задоволення, рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 25 червня 2021 року у справі №280/3370/21 залишене без змін.

Постановою Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 20.10.2022 касаційну скаргу відповідача задоволено частково: рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 25.06.2021 та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 21.12.2021 у справі №280/3370/21 скасовано в частині визначення розміру середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, а справу у цій частині направлено на новий розгляд до Запорізького окружного адміністративного суду.

25 2021 21 2021 280/3370/21 .

10.11.2022 справа надійшла до Запорізького окружного адміністративного суду та була розподілена для подальшого розгляду судді Киселю Р.В.

Ухвалою від 14.11.2022 справа прийнята до провадження суддею Киселем Р.В., розгляд справи призначено за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначене на 08.12.2022.

23.11.2022 від відповідача до суду надійшли заперечення на позов, в яких відповідач зазначає, про передчасність вимог позивача, оскільки станом на дату його звернення до суду із цим позовом йому не було виплачено вихідну допомогу. З огляду на не співмірність заявленої до стягнення суми середнього заробітку з розміром вихідної допомоги, вважає безпідставними вимоги про стягнення 78313,62 грн середнього заробітку на користь позивача. Зазначає, що на цей час рішення у цій справі від 25.06.2021 фактично виконане відповідачем, 22.06.2022 позивачу виплачено вихідну допомогу в сумі 23138,12 грн та 25.06.2021 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 78313,62 грн. Крім того, зазначає, що в провадженні Третього апеляційного адміністративного суду перебуває на розгляді апеляційна скарга відповідача на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 06.09.2022 у справі №280/4100/22 за позовом позивача до цього ж відповідача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 26.06.2021 (дата рішення суду у справі №280/3370/21) по 22.06.2022 (дата виплати позивачу вихідної допомоги та середнього заробітку). Просить відмовити у задоволенні позову.

08.12.2022 від представників сторін до суду надійшло клопотання про закриття підготовчого провадження та подальший розгляд справи в порядку письмового провадження.

Ухвалою від 08.12.2022 було закрите підготовче провадження, подальший розгляд справи призначено в порядку письмового провадження.

26.12.2022 від відповідача до суду надійшли додаткові пояснення, в яких відповідач зазначає, що при звільненні позивачу було виплачено 48461,53 грн, в тому числі: оклад 2058,18 грн, компенсація за невикористану відпустку 24987,52 грн, місячна премія 3280,23 грн, надбавка за ВОВР 1800,91 грн, індексація заробітної плати 66,94 грн, надбавка за вислугу років 514,55 грн, лікарняні (Фонд соціального страхування України) 15753,20 грн, а також після звільнення виплачено 21068,80 грн (в квітні 2021 року виплачено лікарняні (прокуратура 5 днів) у розмірі 5267,20 грн, у липні 2021 року лікарняні (Фонд соціального страхування України) 15801,60 грн). Також у 2022 року позивачу виплачено: у лютому 2022 року - середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 19.03.2021 по 25.06.2021 за рішенням суду у справі №280/3370/21 у розмірі 78313,62 грн, 22 червня 2022 року вихідна допомога при звільненні за рішенням суду у справі №280/3370/21 23138,12 грн.

Відтак, у зв`язку зі звільненням позивача з роботи у березні 2021 року загальний розмір проведених позивачу виплат склав 92 668,45 грн.

За даним позовом період затримки розрахунку становить 66 робочих днів (з 19.03.2021 по 26.06.2021). При цьому у справі №280/4100/22 за наступний період до 22.06.2022 (день виплати вихідної допомоги) з відповідача на користь позивача вже стягнуто кошти за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Враховуючи, що невиплачена станом на день звільнення сума вихідної допомоги становила 23 138,12 грн, істотність частки цієї суми складає 29,5% (23 138,12 грн / 78 313,62 грн * 100), тому вважає, що на користь позивача може бути стягнуто лише 23 100 грн (1186,57 грн * 29,5% * 66 днів (кількість днів затримки до дати ухвалення рішення суду)).

Оскільки позивачу вже виплачена сума середнього заробітку за зазначений період в розмірі 78313,62 грн, то просить відмовити у задоволенні позову.

Розглянувши матеріали та з`ясувавши всі обставини адміністративної справи, які мають юридичне значення для розгляду та вирішення спору по суті, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, судом встановлено наступне.

Позивач проходив службу в органах прокуратури Запорізької області.

Наказом відповідача від 18.03.2021 №414к позивача було звільнено з посади прокурора Запорізької місцевої прокуратури №3 Запорізької області та з органів Запорізької обласної прокуратури з 19.03.2021.

В день звільнення з позивачем не був проведений остаточний розрахунок, зокрема, не виплачена вихідна допомога.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 25.06.2021 у справі №280/3370/21, з відповідача на користь позивача стягнуто вихідну допомогу в сумі 23 138,12 грн (в цій частині рішення набрало законної сили), а також середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20.03.2021 по 25.06.2021 в сумі 78 313,62 грн (в цій частині рішення суду скасоване Верховним Судом).

Судом встановлено, що на виконання рішення суду у справі №280/3370/21 органом казначейської служби 25.02.2022 позивачу перераховано середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20.03.2021 по 25.06.2021 у сумі 78 313,62 грн (а.с. 166).

Сторонами визнається факт виплати позивачу 22.06.2022 вихідної допомоги за зазначеним судовим рішенням в сумі 23 138,12 грн.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 06.09.2022 у справі №280/4100/22 позовні вимоги ОСОБА_1 до Запорізької обласної прокуратури про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задоволено частково: стягнуто з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 26.05.2021 по 22.06.2022 у сумі 15 609,21 грн, з відрахуванням з зазначеної суми загальнообов`язкових податків та зборів.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 06.09.2022 у справі №280/4100/22 станом на дату ухвалення цього рішення переглядається в порядку апеляційного оскарження Третім апеляційним адміністративним судом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд зазначає наступне.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Законом України Про прокуратуру від 14.10.2014 № 1697-VII (далі - Закон № 1697-VII; не регламентовано питання виплати працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

В обґрунтування своїх вимог позивач наводить приписи ст. ст. 116, 117 Кодексу законів про працю України в редакції, яка була чинною до 18.07.2022.

З урахуванням встановлених обставин справи, зокрема рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 06.09.2022 у справі №280/4100/22, дослідженню у цій справі підлягає питанням стягнення з відповідача на користь позивача середньої заробітної плати за затримку розрахунку при звільненні за період з 20.03.2021 по 25.06.2021, оскільки щодо періоду з 26.05.2021 по 22.06.2022 наявне рішення суду у справі №280/4100/22.

Згідно зі статтею 1 Конвенції Про захист заробітної плати №95, ратифікованої Україною 30.06.1991, незалежно від назви оплати праці і методу її обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчисленні в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

Статтею 12 Конвенції установлено, що коли минає термін трудового договору, остаточний розрахунок заробітної плати, належної працівнику, має бути проведено відповідно до національного законодавства, колективного договору чи рішення арбітражного органу, або - коли не має такого законодавства, угод чи рішення в розумний термін з урахуванням умов контракту.

Згідно з Рішенням Конституційного суду України від 07.05.2002 №8-рп/2002 при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, має застосувати норми Кодексу законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

Кодекс законів про працю України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини. Законодавство про працю встановлює високий рівень умов праці, всемірну охорону трудових прав працівників (стаття 1 КЗпП України).

Відповідно до ст.116 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України, в редакції, яка була чинною до 18.07.2022) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

За приписами ст.117 КЗпП України (в редакції, яка була чинною до 18.07.2022) в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Отже, нормами КЗпП України передбачено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Суд зазначає, що за загальним правилом, норми спеціального законодавства є пріоритетними перед нормами загальними. Тобто, норми КЗпП підлягають застосуванню у разі, коли нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини.

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Враховуючи те, що спеціальним законодавством не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату прокурору всіх належних сум при звільненні з органів прокуратури, керуючись метою забезпечення рівності прав у трудових відносинах, суд дійшов висновку про можливість застосування норм статті 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними.

Як установлено судом, на момент звільнення з органів прокуратури із позивачем не проведено остаточного розрахунку, а саме не виплачено йому: вихідну допомогу у розмірі 23 138,12 грн, а також лікарняні в загальному розмірі 21068,80 грн (5267,20 грн за рахунок відповідача та 15801,60 грн за рахунок Фонду соціального страхування), які виплачені позивачу лише у квітні 2021 року (підтверджується даними розрахункового листа позивача за 2021 рік, який доданий до заперечень відповідача). Отже, загальна сума несвоєчасно виплачених позивачу при звільненні грошових сум, які мали бути виплаченими за рахунок відповідача, складає 28405,32 грн (23 138,12 грн вихідної допомоги та 5267,20 грн оплата тимчасової непрацездатності за рахунок відповідача).

У пункті 2.2 Рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року в справі № 4-рп/2012 визначено, що всі суми, що належать працівнику від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 13.05.2020 у справі № 810/451/17 зауважила, що за змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, передбачена статтею 117 КЗпП України.

Відтак, з моменту звільнення у роботодавця виникає обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити працівникові всі суми, що йому належать. Якщо роботодавець не виконує цей обов`язок, він вчиняє триваюче правопорушення, відповідальність за яке визначена статтею 117 КЗпП України. Припиненням такого правопорушення є проведення фактичного розрахунку, тобто, реальне виконання цього обов`язку (виплата всіх сум, що належать звільненому працівникові).

Крім того Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 підсумувала, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Відтак, суд вважає, що відповідачем вчинено триваюче правопорушення щодо не здійснення остаточного та повного розрахунку з позивачем в частині невиплати вихідної допомоги при звільненні, а тому у позивача наявне право на застосування положень ст. 117 КЗпП України в частині отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Суд зазначає, що період затримки з 20.03.2021 по 25.06.2021 в даному випадку складає 66 робочих днів.

Обчислення середнього заробітку слід проводити відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 Про затвердження порядку обчислення середнього заробітної плати (надалі за текстом - Порядок № 100).

Відповідно до абз. 3 п. 2 Порядку № 100 у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Згідно з п. 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Як вже зазначалося вище, середньоденний розмір заробітної плати позивача за останні два місяці роботи складає 1186,57 грн (що визнається сторонами).

Отже, виходячи із розрахунку 1186,57 грн. х 66 робочих днів, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні має складати 78 313,62 грн.

Разом із тим, Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц викладені висновки, відповідно до яких з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Крім того в указаній постанові зазначено, що Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком Верховного Суду України у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 у тому, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.

Аналогічні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду і у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17.

За таких обставин, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, та враховуючи те, що правове регулювання відшкодування працівнику середнього заробітку за порушення строків розрахунку при звільненні є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, з огляду на фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок, суд вважає за необхідне визначити середній заробіток, який підлягає стягненню на користь позивача, у розмірі 28 404,35 грн.

Обчислюючи вказану суму, суд виходив із того, що належна позивачеві до виплати грошова сума 28405,32 грн (вихідна допомога у розмірі 23 138,12 грн та оплата періоду тимчасової непрацездатності за рахунок відповідача у розмірі 5267,20 грн) складає 36,27% від визначеного вище середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні - 78 313,62 грн. Отже, суд вважає, що стягненню на користь позивача підлягає середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20.03.2021 по 25.06.2021 включно у сумі 28 404,35 грн. (78 313,62 грн. х 36,27%).

Стосовно інших доводів учасників справи, які викладені в заявах по суті справи, то суд зазначає, що вони не впливають на правильність вирішення спору по суті.

У рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява №30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Згідно з частиною 1 статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частин 1, 2 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд, відповідно до статті 90 КАС України, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

За наведеного вище суд вважає, що заявлені позовні вимоги частково знайшли своє підтвердження матеріалами справи, є частково обґрунтованими, а надані сторонами письмові докази є належними та достатніми для постановлення судового рішення про часткове задоволення позову.

Щодо стягнення судового збору суд зазначає, що на виконання рішення суду у цій справі від 25.06.2021 були видані виконавчі листи (15.02.2022), зокрема, щодо стягнення на користь позивача судового збору та витрат на правничу допомогу.

Листом Головного управління Державної казначейської служби України у Запорізькій області від 22.03.2022 виконавчі листи, зокрема, щодо стягнення з відповідача судового збору та витрат на правничу допомогу повернені до суду у зв`язку із їх повним виконанням. Відтак, станом на дату вирішення цієї справи, судовий збір за звернення позивача до суду із цим позовом у повному обсязі компенсований за рахунок відповідача, а тому у суду відсутній обов`язок здійснювати повторний розподіл судового збору між сторонами.

Керуючись статтями 139, 241, 243-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Запорізької обласної прокуратури (вул. Матросова, 29 - А, м. Запоріжжя, 69005) про стягнення грошових коштів невиплачених при звільненні задовольнити частково.

Стягнути із Запорізької обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20.03.2021 по 25.06.2021 у сумі 28 404,35 грн (двадцять вісім тисяч чотириста чотири гривні 35 копійок), з відрахуванням з зазначеної суми загальнообов`язкових податків та зборів.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення у повному обсязі складено та підписано 17.01.2023.

Суддя Р.В. Кисіль