Справа № 140/4100/22
Суддя: Гінда Оксана Миколаївна
Дата ухвалення: 2023-01-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2023 рокуЛьвівСправа № 140/4100/22 пров. № А/857/13162/22

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

судді-доповідача: Гінди О.М.,

суддів: Большакової О.О., Ніколіна В.В.,

розглянувши в письмовому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 04 серпня 2022 року (головуючий суддя: Смокович М.І. місце ухвалення - м. Луцьк) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Волинській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу, рішень про застосування штрафних санкцій, -

встановив:

ОСОБА_1 , 31.05.2022 звернулося до суду з позовом про визнання протиправними та скасування:

- вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 18 січня 2022 року № Ф-000203070;

- рішення від 18 січня 2022 року № про застосування штрафних санкцій за донарахування податковим органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску та від 18 січня 2022 року № про застосування штрафних санкцій за неподання, несвоєчасне подання, подання не за встановленою формою звітності, передбаченої Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08 липня 2010 року № 2464-VI (далі Закон № 2464-VI).

Обґрунтовує позов тим, що 10 травня 2016 року була зареєстрована як фізична особа-підприємець, однак 22 січня 2020 року за власним рішенням припинила підприємницьку діяльність, що підтверджується відповідними записами в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Податковим органом у період з 26 листопада 2021 року по 02 грудня 2021 року було проведено документальну позапланову перевірку позивача та складено акт від 08 грудня 2021 року № 10417/03-20-07-09/ НОМЕР_1 . Вважає, що штраф за несплату єдиного соціального внеску можна застосовувати до фізичної особи-підприємця, відомості про реєстрацію яких внесені до відповідного реєстру, тоді як відповідач прийняв оскаржувані рішення після того, як позивач припинила свою діяльність та не є відповідно платником єдиного соціального внеску.

Щодо несвоєчасного подання звітів з єдиного соціального внеску вказує, що це податковий орган у цьому випадку проявив бездіяльність, оскільки не здійснював належного контролю за їх поданням.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 04 серпня 2022 року в задоволенні позову відмовлено.

Із цим рішенням суду першої інстанції не погодилася позивачка та оскаржив в апеляційному порядку. Вважає його таким, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому просить скасувати та прийняти судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Обґрунтовуючи апеляційні вимоги апелянт покликається на аналогічні підстави викладені в позовній заяві.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Враховуючи те, що апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з таких мотивів.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що відповідно до виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ОСОБА_1 10 травня 2016 року була зареєстрована як фізична особа підприємець, номер запису: 0013324, із видами діяльності: 47.82 роздрібна торгівля з лотків і на ринках текстильними виробами, одягом і взуттям; 47.19 інші види роздрібної торгівлі в неспеціалізованих магазинах; 49.31 пасажирський наземний транспорт міського та приміського сполучення; 49.39 інший пасажирський наземний транспорт та припинила свою діяльність 22 січня 2020 року, номер запису 2013324, підстава: припинення ФОП за її рішенням (а. с. 53) (а. с. 19 зворот., 102-103).

Згідно із витягами з реєстру платників єдиного податку від 19 травня 2016 року та від 25 липня 2017 року, позивачка з 01 червня 2016 року була платником єдиного податку 2 групи та з 01 липня 2017 року 3 групи (а. с. 52).

На підставі наказу ГУ ДПС у Волинській області від 24 листопада 2021 року № 3439 відповідно до підпункту 20.1.4 пункту 20.1 статті 20, підпункту 75.1, пункту 75.1 статті 75, підпункту 78.1.7 пункту 78.1 статті 78 із врахування абзацу 1 пункту 52-2 підрозділу 10 розділу XX ПК України, вимог Закону № 2464-VI та у зв`язку із внесенням запису до ЄДР щодо припинення платника податків - фізичної особи підприємця, відповідачем проведена позапланова виїзна документальна перевірка з питань своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів, виконання вимог валютного та іншого законодавства за період з 01 січня 2017 року по 23 січня 2020 року, правильності нарахування обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 10 травня 2016 року по 23 січня 2020 року.

У зв`язку із відсутністю офісного приміщення позивач написала заяву щодо проведення перевірки у приміщені податкового органу.

За наслідками перевірки складено акт від 08 грудня 2021 року № 10417/03-20-07-09/ НОМЕР_1 , яким встановлено наступні порушення:

- пункту 291.4 статті 291 ПК України в частині порушення умов перебування на спрощеній системі (єдиний податок 2 групи) у І кварталі 2017 року;

- пункту 293.4 статті 293 ПК України, у результаті чого визначено занижено податкове зобов`язання зі сплати єдиного податку за 1 квартал 2017 року у сумі 5044,50 грн;

- пункту 292.1 статті 292, пункту 293.3 статті 293 та пункту 296.7 статті 296 ПК України в частині не вірного відображення отриманого доходу у податковій декларації платника єдиного податку, що призвело до заниження податкового зобов`язання із сплати єдиного податку за І квартал 2020 року у сумі 162,00 грн;

- пункту 167.1 статті 167, пункту 177.1 статті 177.2, пункту 177.4 статті 177 ПК України у результаті чого визначено заниження суми податкових зобов`язань з податку на доходи фізичних осіб від здійснення діяльності за період, що перевірявся, у сумі 19331,35 грн, у тому числі за звітні (податкові) періоди: за 2017 рік у сумі 13620,27 грн та за 2018 рік у сумі 5711,08 грн;

- підпунктів 1.2, 1.3, 1.6 пункту 16-1 підрозділу 10 розділу XX ПК України, у результаті чого визначено заниження суми податкових зобов`язань по військовому збору від здійснення діяльності за період, що перевірявся, у сумі 1610,94 грн, у тому числі за звітні (податкові) періоди: за 2017 рік у сумі 1135,02 грн та за 2018 рік у сумі 475,92 грн.

- абзацу першого пункту 2 частини першої статті 7 та частини п`ятої статті 8 Закону № 2464-VI, у результаті чого визначено заниження сум єдиного внеску за період, що перевірявся, у сумі 14834,02 грн у тому числі за звітні (податкові) періоди: 2017рік - у сумі 10310,99 грн, 2018рік - у сумі 4523,03 грн;

- пункту 177.1 статті 177 та підпункту 49.18.5 пункту 49.18 статті 49 ПК України в частині несвоєчасного неподання декларації про майновий стан та доходи за період з 01 квітня 2017 року по 31 грудня 2017 року та 01 січня 2018 року по 31 березня 2018 року;

- абзацу другого пункту 294.1 статті 294, пункту 296.3 статті 296 та підпункту 49.18.2 пункту 49.18. статті 49 ПК України в частині несвоєчасного подання податкової декларації платника єдиного податку третьої групи до контролюючого органу за 1 квартал 2020 року;

- пункту 4 частини другої статті 6 Закону №2464-VI в частині несвоєчасного подання Звітів про суму нарахованого єдиного внеску за 2016- 2018 роки;

- пункту 63.3 статті 63 ПК України в частині неподання повідомлення про об`єкт оподаткування або об`єкти, пов`язані з оподаткуванням або через проводиться діяльність, за формою № 20-ОПП.

- статей 21, 24 Кодексу законів про працю України в частині допущення працівника до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказам чи розпорядженням.

На підставі акту ГУ ДПС у Волинській області винесло вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 18 січня 2022 року № Ф-000203070, якою збільшено суму єдиного внеску на 14834,02 грн (а. с. 35) та два рішення від 18 січня 2022 року № , № про застосування штрафних санкцій (а. с. 31 зворот.).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що враховуючи факт ненадання позивачем первинних документів чи письмових доказів у спростування виявлених відповідачем порушень щодо заниження сум єдиного внеску в сумі 14834,02 грн у тому числі за звітні (податкові) періоди: 2017 рік - у сумі 10310,99 грн, 2018рік - у сумі 4523,03 грн та несвоєчасного подання звітів про суми нарахованого єдиного внеску за 2016 2018 роки, вимога про сплату боргу (недоїмки) від 18 січня 2022 року № 0-000203070 та рішення від 18 січня 2022 року № , № про застосування штрафних санкцій є правомірними.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до пункту 291.2 статті 291 ПК України спрощена система оподаткування, обліку та звітності - особливий механізм справляння податків і зборів, що встановлює заміну сплати окремих податків і зборів, встановлених пунктом 297.1 статті 297 цього Кодексу, на сплату єдиного податку в порядку та на умовах, визначених цією главою, з одночасним веденням спрощеного обліку та звітності.

Пунктом 291.3 статті 291 ПК України передбачено, що юридична особа чи фізична особа - підприємець може самостійно обрати спрощену систему оподаткування, якщо така особа відповідає вимогам, встановленим цією главою, та реєструється платником єдиного податку в порядку, визначеному цією главою.

Згідно із пунктом 291.4 статті 291 ПК України серед суб`єктів господарювання, які застосовують спрощену систему оподаткування, обліку та звітності, зокрема виділяють:

другу групу - фізичні особи - підприємці, які здійснюють господарську діяльність з надання послуг, у тому числі побутових, платникам єдиного податку та/або населенню, виробництво та/або продаж товарів, діяльність у сфері ресторанного господарства, за умови, що протягом календарного року відповідають сукупності таких критеріїв:

не використовують працю найманих осіб або кількість осіб, які перебувають з ними у трудових відносинах, одночасно не перевищує 10 осіб;

обсяг доходу не перевищує 834 розміри мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня податкового (звітного) року.

третю групу - фізичні особи - підприємці, які не використовують працю найманих осіб або кількість осіб, які перебувають з ними у трудових відносинах, не обмежена та юридичні особи - суб`єкти господарювання будь-якої організаційно-правової форми, у яких протягом календарного року обсяг доходу не перевищує 1167 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня податкового (звітного) року.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що період з 01 липня 2017 року по 23 січня 2020 року позивачка обрала відповідно до глави 1 розділу XIV Кодексу спрощену систему оподаткування, обліку та звітності і здійснювала діяльність із застосуванням ставки єдиного податку:

- в період з 01 січня 2017 року по 30 червня 2017 року - встановленої платникам єдиного податку другої групи та сплачувала до бюджету єдиний податок у розмірі 20% від розміру мінімальної заробітної плати;

- в період з 01 липня 2017 року по 23 січня 2020 року встановленої платникам єдиного податку третьої групи та сплачувала до бюджету єдиний податок у розмірі 5% від доходу.

Також, судом апеляційної інстанції встановлено, що в період з 01 січня 2017 року позивачка надавала послуги ТзОВ «Хан-Електробау Україна» по перевезенню працівників та матеріальних цінностей.

Відповідно до пункту 293.4 статті 293 ПК України ставка єдиного податку встановлюється для платників єдиного податку першої - третьої групи (фізичні особи - підприємці) у розмірі 15 відсотків:

1) до суми перевищення обсягу доходу, визначеного у підпунктах 1, 2 і 3 пункту 291.4 статті 291 цього Кодексу;

2) до доходу, отриманого від провадження діяльності, не зазначеної у реєстрі платників єдиного податку, віднесеного до першої або другої групи;

3) до доходу, отриманого при застосуванні іншого способу розрахунків, ніж зазначений у цій главі;

4) до доходу, отриманого від здійснення видів діяльності, які не дають права застосовувати спрощену систему оподаткування;

5) до доходу, отриманого платниками першої або другої групи від провадження діяльності, яка не передбачена у підпунктах 1 або 2 пункту 291.4 статті 291 цього Кодексу відповідно.

Згідно із абзацом 9 підпункту 298.2.3 пункту 298.2 статті 298 ПК України, платники єдиного податку зобов`язані перейти на сплату інших податків і зборів, визначених цим Кодексом, у таких випадках та в строки: у разі здійснення платниками першої або другої групи діяльності, яка не передбачена у підпунктах 1 або 2 пункту 291.4 статті 291 цього Кодексу відповідно, - з першого числа місяця, наступного за податковим (звітним) кварталом, у якому здійснювалася така діяльність.

Отже, за встановлених обставин, в контексті наведених вимог законодавства, яким врегульовані спірні правовідносини, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що позивачка порушила пункт 291.4 статті 291 ПК України, оскільки мала господарські взаємовідносини з юридичною особою, яка перебувала на загальній системі оподаткування, тобто ОСОБА_1 у І кварталі 2017 року порушила умови перебування на спрощеній системі оподаткування.

Крім цього, ОСОБА_1 мала право перейти на спрощену систему оподаткування і бути платником єдиного податку ІІІ групи тільки з ІІ кварталу 2018 року (після закінчення чотирьох послідовних кварталів).

Таким чином, позивачкою занижено податкове зобов`язання із сплати єдиного податку в сумі 5044,50 грн (33630 грн дохід за І квартал 2018 *15%).

Крім цього, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що доходи, які отримані на протязі періоду з 01.04.2017 по 31.03.2018, визначені на підставі банківських виписок, відповідно до абз. 9 п.п. 298.2.3 п. 298.2 ст. 298 ПК України, підлягають оподаткуванню іншими податками і зборами, згідно до ст. 177 ПК України.

Отже, позивачем занижено оподаткований (чистий) дохід за період 01.04.2017 по 31.12.2017 у сумі 75668,15 грн та за період з 01.01.2018 по 31.03.2018 в сумі 31728,21 грн.

Враховуючи вищенаведене, у результаті допущених порушень податкового законодавства, перевіркою достовірності відображення у звітності сум єдиного внеску, нарахованого з чистого оподатковуваного доходу, контролюючим органом встановлено заниження суми єдиного внеску за період з 01 квітня 2017 року по 31 грудня 2017 року та за період з 01 січня 2018 року по 31 березня 2018 року.

Так, згідно до п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі Закон № 2464-V), єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за місяць, у якому отримано дохід (прибуток).

У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному періоді або окремому місяці звітного періоду, такий платник має право самостійно визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Частиною 5 ст. 8 Закону № 2464-VІ передбачено, що єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.

У разі якщо база нарахування єдиного внеску не перевищує розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід, сума єдиного внеску розраховується як добуток розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід (прибуток), та ставки єдиного внеску.

Згідно із ч. ч. 2-3 ст. 9 Закону № 2464-VІ обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

Обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

Обчислення єдиного внеску податковими органами у випадках, передбачених цим Законом, здійснюється на підставі актів перевірки правильності нарахування та сплати єдиного внеску, звітності, що подається платниками до податкових органів, бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суми виплат (доходу), на суми яких (якого) відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок

Частиною 4 ст. 25 Закону № 2464-VI передбачено, що податковий орган у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, надсилає в паперовій та/або електронній формі платникам єдиного внеску вимогу про сплату недоїмки з єдиного внеску.

Пункту 3 ч. 11 ст. 25 Закону № 2464-VI визначено, що за донарахування податковим органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску накладається штраф у розмірі 10 відсотків зазначеної суми за кожний повний або неповний звітний період, за який донараховано таку суму, але не більш як 50 відсотків суми донарахованого єдиного внеску.

Враховуючи вищенаведені правові норми та встановлені обставини справи, оскільки в ході перевірки контролюючим органом встановлено заниження оподатковуваного (чистого) доходу за 2017 рік в сумі 75668,15 грн та за 2018 рік в сумі 31728,21 грн, що відповідно призвело до заниження єдиного внеску в сумі 14834,02 грн, а тому суд апеляційної вважає, що вимога про сплату боргу (недоїмки) від 18 січня 2022 року № Ф-000203070, якою збільшено суму єдиного внеску на 14834,02 грн та рішення від 18 січня 2022 року № про застосування штрафних санкцій в сумі 5481,31 грн є правомірними.

Щодо рішення від 18 січня 2022 року № про застосування штрафних санкцій за неподання, несвоєчасне подання, подання не за встановленою формою звітності, передбаченої Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08 липня 2010 року № 2464-VI, то суд апеляційної інстанції зазначає таке.

Відповідно до п. 300.1 статті 300 ПК України, платники єдиного податку несуть відповідальність відповідно до цього Кодексу за правильність обчислення, своєчасність та повноту сплати сум єдиного податку, а також за своєчасність подання податкових декларацій.

Нормами п. 4 ч. 2 ст. 6 Закону № 2464, платник єдиного внеску зобов`язаний подавати звітність, у тому числі про основне місце роботи працівника, про нарахування єдиного внеску в розмірах, визначених відповідно до цього Закону, у складі звітності з податку на доходи фізичних осіб (єдиного податку) до податкового органу за основним місцем обліку платника єдиного внеску у строки та порядку, встановлені ПК України. Форма, за якою подається звітність про нарахування єдиного внеску у складі звітності з податку на доходи фізичних осіб (єдиного податку), встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Згідно п. 7 ч. 11 ст. 25 Закону № 2464-VI, податковий орган застосовує до платника єдиного внеску такі штрафні санкції: за неподання, несвоєчасне подання, подання не за встановленою формою звітності, передбаченої цим Законом, податковим органом здійснюється накладення штрафу в розмірі 10 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян за кожне таке неподання, несвоєчасне подання або подання не за встановленою формою.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що звіти про суми нарахованого єдиного внеску за 2016-2018 роки, із граничним строком подання до 09 лютого 2017 року, 09 лютого 2018 року та 09 лютого 2019 року, були фактично подані 25 листопада 2021 року (а. с. 43 зворот.)

Враховуючи вищенаведене, висновки контролюючого органу про порушення позивачкою строків подання звітів про суми нарахованого єдиного внеску за 2016-2018 роки є правильними, а тому штрафні санкції у розмірі 510,00 грн, на підставі п. 7 ч. 11 ст. 25 Закону № 2464-VI, накладено правомірно.

Щодо покликання позивачки, що штраф за несплату єдиного соціального внеску можна застосовувати до фізичної особи-підприємця, відомості про реєстрацію яких внесені до відповідного реєстру, тоді як відповідач прийняв оскаржувані рішення після того, як ОСОБА_1 припинила свою діяльність та не є відповідно платником єдиного соціального внеску, то суд апеляційної інстанції не бере такі до уваги.

Оскільки, в силу вимог Порядку обліку платників податків і зборів, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 09 грудня 2011 року № 1588, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 29 грудня 2011 року за № 1562/20300, державна реєстрація припинення підприємницької діяльності фізичної особи не припиняє її зобов`язань, що виникли під час здійснення підприємницької діяльності. Після державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізична особа продовжує обліковуватись у контролюючих органах як фізична особа-платник податків, яка отримувала доходи від провадження підприємницької діяльності і така фізична особа має забезпечити остаточні розрахунки з податків від провадження підприємницької діяльності та подати декларацію за останній базовий податковий (звітний) період.

Аналогічні висновки, у подібних спірних правовідносинах, викладено у постанові Верховного Суду у справі № 300/1664/20 від 13 липня 2022 року.

Стосовно покликання позивачки, що контролюючим органом не приймалося рішення про анулювання реєстрації платника єдиного податку третьої групи щодо ОСОБА_1 , а тому застосування штрафу за несплату єдиного соціального внеску є безпідставним, то суд апеляційної інстанції зауважує, що відповідачем проведена позапланова виїзна документальна перевірка, з питань своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів, виконання вимог валютного та іншого законодавства за період з 01 січня 2017 року по 23 січня 2020 року, правильності нарахування обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, після припинення підприємницької діяльності позивачки. Отже, прийняття рішення про анулювання реєстрації платника єдиного податку третьої групи щодо ОСОБА_1 є недоцільним і суперечить вимогам п. 299.11 ст. 299 ПК України.

Таким чином, апеляційна скарга ОСОБА_1 не спростовує правильність доводів, яким мотивовано судове рішення, зводиться по суті до переоцінки проаналізованих судом доказів та не дає підстав вважати висновки суду першої інстанції помилковими.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального права, тому відповідно до ст. 316 КАС України, апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, рішення суду без змін.

Відповідно до ст. 139 КАС України, судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись ст. ст. 308, 311, 316, 321, 322, 325, 328, КАС України, суд -

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 04 серпня 2022 року у справі № 140/4100/22 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя О. М. Гінда
судді О. О. Большакова
В. В. Ніколін