Справа № 120/10632/22
Суддя: Сало Павло Ігорович
Дата ухвалення: 2023-01-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА
про повернення позовної заяви

17 січня 2023 р. Справа № 120/10632/22

Суддя Вінницького окружного адміністративного суду Сало Павло Ігорович, перевіривши в м. Вінниці матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання дій незаконними та скасування наказу,

УСТАНОВИВ:

19.12.2022 поштою до суду надійшла позовна заява за підписом адвоката Хоменка А.С., подана від імені та в інтересах позивача ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про:

- визнання незаконними дій відповідача щодо взяття 28.03.2022 позивача на облік військовозобов`язаних;

- визнання неказонним та скасування наказу відповідача № 113 від 17.04.2022 в частині призову позивача за мобілізацією.

Ухвалою суду від 23.12.2022 вказану позовну заяву залишено без руху з наданням позивачу строку для усунення виявлених судом недоліків позовної заяви протягом 10 (десяти) днів з дня вручення (отримання) копії ухвали шляхом подання до суду заяви (клопотання) про поновлення строку звернення до адміністративного суду та доказів поважності причин його пропуску.

На виконання зазначеної ухвали 12.01.2023 поштою до суду надійшла заява представника позивача, адвоката Хоменка А.С., про поновлення позивачу строку звернення до адміністративного суду.

Заява обґрунтовується тим, що заявлені позовні вимоги про визнання дій відповідача незаконними та скасування наказу хоч і пов`язані між собою, однак є різними в розрізі строків звернення з такими вимогами до суду.

Так, на думку представника позивача, вимога про взяття на облік не може підпадати під дію приписів ч. 5 ст. 122 КАС України, оскільки саме по собі взяття особи на облік військовозобов`язаних не тягне за собою та не є тотожним прийняттю громадян на військову службу, її проходження чи звільнення з неї. А тому строк звернення до суду з цією позовною вимогою становить шість місяців. Представник позивача визнає, що позивач пропустив цей строк, але зауважує при цьому, що лише на три місяці.

Щодо причин пропуску строку звернення з позовними вимогами в цій частині, то представник позивача просить суд врахувати, що після позивача для проходження військової служби за мобілізацією під час дії воєнного стану, а саме починаючи з 17.04.2022, позивач проходив службу у військовій частині НОМЕР_1 будучи солдатом, що значно зменшило можливість розпоряджатися і так досить обмеженим часом військовослужбовців. Окрім того, з 15.05.2022 позивача було направлено для проходження військової служби у Донецьку область, де велися бойові дії, що унеможливило позивачу вчинити будь-які юридично значущі дії із захисту своїх порушених прав.

Також представник позивача зазначає, що 22.09.2022 позивач був затриманий в рамках кримінального провадження, що підтверджується ухвалою слідчого судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22.09.2022 року у справі № 202/6558/22. Відтак, починаючи з 17.04.2022 (дати мобілізації), з урахуванням прибуття для несення військової служби 15.05.2022 на територію Донецької області та затримання 22.09.2022 і поміщення на гауптвахту, позивач не мав реальної можливості розпочати процедуру оскарження дій відповідача.

Додатково представник позивача звертає увагу на те, що 28.02.2022 на сайті Торгово- промислової палати України розміщено офіційний лист щодо засвідчення того, що воєнний стан в Україні з 24.02.2022 є обставиною непереборної сили, що також є однією із причин пропуску строку звернення до суду.

Щодо іншої позовної вимоги, а саме про визнання неказонним та скасування наказу відповідача № 113 від 17.04.2022 в частині призову позивача за мобілізацією, то представник позивача визнає, що до цієї позовної вимоги має застосовуватись місячний строк звернення до адміністративного суду, і що позивач пропустив такий строк, але, як вважає представник позивача, з поважних причин. Водночас представник позивача наголошує, що позивач з 15.05.2022 проходив військову службу в Донецькій області, а тому був позбавлений можливості звернутися до авдоката та вчинити будь-які дії правового характеру задля захисту своїх прав та інтересів. До того ж, оскільки в умовах воєнного стану позивач знаходився на території військової частини, то, відповідно, не мав свободи вільного пересування для того, щоб розпочати процедуру оскарження спірного наказу в суді.

Таким чином, представник позивача вважає, що позивач з поважних причин пропустив строк звернення до суду з цим позовом, а тому просить поновити такий строк.

Вивчивши матеріали позовної заяви, оцінивши наведені представником позивача причини пропуску строку звернення до суду, суд зазначає таке.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Інститут строків звернення до суду з відповідними позовними заявами законом передбачено з метою спонукання учасників адміністративного судочинства до своєчасного вчинення ними процесуальних дій. Регламентування строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Крім цього, строки звернення до суду із адміністративним позовом обмежують час, протягом якого правовідносини можуть вважатися спірними.

Нормами статті 122 КАС України передбачено диференційований підхід до регулювання тривалості строків звернення до адміністративного суду в залежності від статусу позивача та від категорії публічно-правового спору.

Тому передумовою вирішення питання про дотримання позивачем строків звернення до суду є оцінка характеру спірних правовідносин з метою визначення категорії спору.

Позивач заявив вимоги про визнання незаконними дій відповідача щодо взяття його 28.03.2022 на облік військовозобов`язаних та про визнання неказонним і скасування наказу відповідача № 113 від 17.04.2022 в частині призову позивача за мобілізацією.

Відповідно до п. 17 ч. 1 ст. 4 КАС України публічна служба діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Отже, військова служба є різновидом публічної служби.

Загальні засади проходження військової службив Україні визначає Закон України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25 березня 1992 року № 2232-XII (далі Закон № 2232-XII).

Частиною першою статті 2 вказаного Закону передбачено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Згідно з положеннями частин 2, 3 статті 2 Закону № 2232-XII проходження військової служби здійснюється громадянами України у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом. Громадяни України, які проходять військову службу, є військовослужбовцями.

Водночас за змістом норм частини шостої статті 2 Закону № 2232-XII різновидом військової служби є військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період.

З наведеного висновується, що в розумінні вимог адміністративного судочинства публічною службою є, зокрема, військова служба, які проходять громадяни України за призовом під час мобілізації (на особливий період).

Відповідно до ч. 2 ст. 122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

В силу приписів ч. 5 ст. 122 КАС України для звернення до адміністративного суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

А з урахуванням норм ч. 2 ст. 122 КАС України за загальним правилом перебіг строку на звернення до адміністративного суду починається з дня виникнення права на адміністративний позов, тобто коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Позивач оскаржує дії щодо взяття його 28.03.2022 на облік військовозобов`язаних та наказ від 17.04.2022 в частині його призову за мобілізацією.

Водночас позовна заява фактично подана до суду поштовими засобами зв`язку лише 15.12.2022, тобто з істотним пропуском як загального (шестимісячного), так і усіченого (місячного) строку звернення до суду, установленого ч. 2, 5 ст. 122 КАС України.

Суд зазначає, що процесуальним строком є проміжок часу, встановлений законом або судом, у який суд та особи, які беруть участь у справі, та інші учасники процесу вчиняють певні процесуальні дії, передбачені КАС України, в результаті вчинення яких настають певні правові наслідки. Встановлення процесуальних строків законом та судом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними процесуальних дій, передбачених КАС України.

У випадку пропуску строку звернення до суду, підставами для його поновлення є лише наявність поважних причин, якими визнаються такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належними доказами.

Отже, законодавець обмежує строк, протягом якого особа може звернутися до суду. Це обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.

Строки звернення до адміністративного суду з позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом в ухвалах від 02.03.2020 у справі № 420/4352/19, від 13.04.2020 у справі № 520/11334/18, від 17.09.2020 у справі № 186/1881/19, від 06.11.2020 у справі № 826/14116/18.

Судом встановлено, що у зв`язку з тимчасовою зміною місця проживання та на підставі особисто поданої заяви від 28.03.2022, позивача ОСОБА_1 28.03.2022 взято на військовий облік ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Надалі оскаржуваним наказом відповідача від 17.04.2022 № 113 "Про призов та відправку військовозобов`язаних та техніки під час проведення мобілізації" позивача призвано та направлено для проходження військової служби за мобілізацією у складі команди до військової частини НОМЕР_1 .

Згідно з відміткою у військовому квитку серії НОМЕР_2 позивача 17.04.2022 зараховано до військової частини НОМЕР_1 для проходження військової служби на посаді "стрільця".

Отже, щодо частини позовних вимог (про визнання незаконними дій щодо взяття на військовий облік) відлік строку звернення до суду розпочався з 29.03.2022, а в іншій частині (про оскарження наказу про призов за мобілізацією) з 18.04.2022.

Водночас, на переконання суду, факт подання представником позивача в листопаді 2022 року адвокатського запиту та отримання відповіді на нього не змінює моменту, з якого починає відлік строк звернення до суду з цим позовом, а свідчить лише про час коли позивач почав вчиняти дії для захисту своїх прав.

Також суд зазначає, що небажання особи дізнатися про порушення своїх прав та не вчинення активних дій для їх відновлення не може визнаватися поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

Верховний Суд у постанові від 31.03.2021 в справі № 240/12017/19 зазначив, що для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів. Позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом шести місяців від дати порушення його прав, свобод чи інтересів чи в інший визначений законом строк звернення до суду. В той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.

Таким чином, щодо відліку строку звернення до адміністративного суду, то суд зазначає, що порівняльний аналіз термінів "дізнався" та "повинен дізнатися", що містяться в ч. 2 ст. 122 КАС України дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку позивача знати про стан своїх прав. Відтак при визначенні початку перебігу строку звернення до суду, суд з`ясовує момент, коли особа фактично дізналася або мала реальну можливість дізнатися про наявність відповідного порушення (рішення, дії, бездіяльності).

За встановлених обставин справи суд вважає, що позивач достеменно знав про те, що 28.03.2022 його було взято на обік військовозобов`язаних, оскільки у матеріалах позовної заяви міститься власноручно написана ним заява від 28.03.2022, відповідно до якої його і було взято на військовий облік у зв`язку з тимчасовою зміною місця проживання з Житомирської (Коростишівський район) на Вінницьку область (Гайсинський район, с. Нова Ободівка).

Крім того, суд доходить висновку, що позивач не міг не знати про його призов за мобілізацією, зважаючи на те, що, по-перше, у його військовому квитку серії НОМЕР_2 стоїть відмітка про зарахування 17.04.2022 до військової частини НОМЕР_1 для проходження військової служби на посаді "стрільця", а, по-друге, з того часу позивач проходив військову службу з усіма пов`язаними із цим наслідками (отримання матеріального і речового забезпечення, виконання обов`язків за посадою тощо).

Натомість отримання копії оскаржуваного наказу в листопаді 2022 року на підставі відповідного звернення, на чому наполягає представник позивача, жодним чином не свідчить про те, що позивач був позбавлений можливості своєчасно звернутися до суду з позовом про його оскарження, із заявленням перед судом клопотання про витребування додаткових доказів. В іншому разі нівелюється встановлений законом строк звернення до адміністративного суду, який буде залежати від волі позивача та вчинення ним певних дій.

Відтак, на думку суду, відсутні підстави вважати, що перебіг строку звернення до суду з цим позову слід обчислювати з дня отримання адвокатом відповіді на адвокатський запит і що подання такого запиту та отримання відповіді на нього вказує на об`єктивну неможливість позивача звернутися до суду раніше в межах установленого законом строку.

У заяві про поновлення строку звернення до суду, поданій на виконання ухвали суду про залишення позовної заяви без руху, представник позивача визнає факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду, разом з тим просить суд застосовувати до першої позовної вимоги (про визнання незаконними дій відповідача щодо взяття позивача на військовий облік) загальний (шестимісячний) строк, а щодо іншої позовної вимоги (про скасування наказу відповідача про призов позивача для проходження військової служби під час мобілізації) спеціальний (місячний) строк звернення до суду.

Оцінюючи вказані доводи суд враховує, що призову позивача за мобілізацією з направленням для проходження військової служби до військової частини НОМЕР_1 на підставі оскаржуваного наказу № 113 від 17.04.2022 передувало взяття позивача на військовий облік у ІНФОРМАЦІЯ_3 відповідно до заяви позивача від 28.03.2022.

Тобто, без взяття позивача на облік військовозобов`язаних відповідач був позбавлений повноважень щодо призову позивача для проходження військової служби за мобілізацією.

Відтак, на думку суду, позовні вимоги про визнання незаконними дій відповідача щодо взяття позивача на військовий облік та про визнання неказонним і скасування наказу ІНФОРМАЦІЯ_3 № 113 від 17.04.2022 в частині призову за мобілізацією нерозривно пов`язані між собою, а спір між сторонами фактично виник саме у зв`язку з проходженням позивачем військової служби за призовом під час мобілізації (на особливий період).

Наведений висновок суду підтверджується тим, що вимога позивача про скасування наказу № 113 від 17.04.2022 є похідною від вимоги про визнання незаконними дій відповідача щодо взяття 28.03.2022 позивача на облік військовозобов`язаних. Це чітко прослідковується зі змісту позовної заяви та зазначених у ній обґрунтувань на підтримку заявлених позовних вимог. Адже незаконність наказу відповідача про призов за мобілізацією позивач пов`язує виключно із незаконністю взяття його відповідачем на військовий облік військовозобов`язаних.

З огляду на викладене суд доходить висновку про неможливість роздільного застосування загального та усіченого строку звернення до суду з вказаними вимогами та вважає, що з урахуванням характеру спірних правовідносин, а також прав та інтересів, за захистом яких позивач звернувся до суду, спір між сторонами належить до спорів щодо прийняття громадян на публічну (військову) службу та її проходження.

Тобто, на думку суду, для цієї справи належить застососувати місячний строк звернення до адміністративного суду, який у даному випадку обчислюється з 29.03.2022 щодо першої позовної вимоги та з 18.04.2022 щодо іншої.

Разом з тим суд також вважає необхідним наголосити на тому, що навіть якщо, як стверджує представник позивача, до позовних вимог про визнання дій відповідача незаконними застосувати загальний (шестимісячний) строк, то, як встановлено судом, такий строк теж істотно пропущений позивачем без поважних причин. А відтак питання про те, який саме строк звернення до суду слід застосувати до вимог позивача в цій частині, немає визначального значення.

Загалом доводи представника позивача щодо поважності причин пропуску позивачем строку звернення до суду з цим позовом зодяться до того, що позивача 17.04.2022 було мобілозовано та 15.05.2022 направлено для проходження військової служби на територію Донецької області у військову частину НОМЕР_3 . В подальшому за рішенням суду від 22.09.2022 позивача було взято під варту та поміщено на гауптвахту, як підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 402 КК України (непокора військовослужбовця, вчинена в умовах воєного стану чи в бойовій обстановці). Відтак представник позивача зазначає, що позивач з об`єктивних причин не зміг своєчасно звернутися до суду, оскільки свобода його пересування була обмеженою і позивач фізично не міг знайти адвоката для отримання консультацій щодо своїх прав та вжити інших заходів з метою оскарження незаконних рішень та дій відповідача.

Втім, наведені доводи суд вважає необґрунтованими і такими, що не підтверджуються належними та допустимими доказами.

Насамперед суд враховує, що з дати взяття позивача на військовий облік (28.03.2022) та призову на мобілізацію (17.04.2022) до його відправлення у Донецьку область для несення військової служби (15.05.2022), затримання та взяття під варту (22.09.2022) минуло достатньо часу для вчинення активних дій для захисту та відновлення своїх прав, навіть в тих умовах, в яких перебував, як особисто, так і через свого представника. Тим паче, що закономірне обмеження свободи пересування військовослужбовця під час проходження ним військової служби автоматично не означає позбавлення його усіх інших передбачених законодавством прав, у тому можливостей для вчинення певних дій, спрямованих на захист своїх порушених права та інтересів, якщо військовослужбовець вважає, що такі його права та інтереси були порушені.

Натомість позивач жодних відповідних дій у спірних правовідносинах не вчиняв, а до адвоката звернувся лише наприкінці жовтня 2022 року, про що свідчить договір про надання правової допомоги № 21/10/22 від 21.10.2022, тобто після винесення слідчим суддею Індустріального районного суду м. Дніпропетровська ухвали від 22.09.2022 року у справі № 202/6558/22 про застосування до позивача запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на 58 днів (по 18.11.2022 включно).

Звідси випливає, що тримання позивача під вартою (на гауптвахті) не стало перешкодою для звернення за правничою допомогою і що позивач вирішив оскаржувати дії відповідача щодо його взяття на військовий облік та наказ про його призов за мобілізацією вже після відкриття кримінального провадження за фактом непокори.

Крім того, суд враховує, що незважаючи на те, що з 22.10.2022 інтереси позивача представляв адвокат, відповідний адміністративний позов був поданий до суду лише 15.12.2022, тобто майже через два місяці, що додатково спростовує твердження про те, що позивач не мав змоги звернутися до суду своєчасно через ті обставини, в яких він перебував і які обумовлювалися його службою та перебуванням під вартою.

Щодо посилань представника позивача на воєнний стан, як непереборну силу та підставу для поновлення позивачу строку звернення до суду, то суд зазначає таке.

Дійсно, починаючи з 24.02.2022 і включно до дати звернення позивача до суду в Україні діяв (і діє до цього часу) воєнний стан, правовий режим якого визначається Законом України від 12 травня 2015 року № 389-VIII "Про правовий режим воєнного стану" (далі Закон № 389-VIII).

Відповідно до ст. 1 Закону № 389-VIII воєнний стан це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

За змістом статті 9 Закону № 389-VIII в умовах воєнного стану Президент України та Верховна Рада України діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією та законами України.

Кабінет Міністрів України, інші органи державної влади, військове командування, військові адміністрації, Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, органи місцевого самоврядування здійснюють повноваження, надані їм Конституцією України, цим та іншими законами України.

Згідно зі ст. 12-2 Закону № 389-VIII в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України.

Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені.

Приписами статті 26 Закону № 389-VIII передбачено, що правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється.

Отже, незважаючи на введення в Україні воєнного стану, Вінницький окружний адміністративний суд своєї роботи не припиняв, здійснював та здійснює свої повноваження, що визначені Конституцією та законами України.

Верховний Суд у постанові від 25.08.2022 у справі № 240/3771/21 вказав на те, що введення воєнного стану може бути визнано судом поважною причиною пропуску відповідного процесуального строку або його продовження за умови, якщо пропуск строку знаходиться в прямому причинному зв`язку з такою обставиною. Питання поновлення або наявності підстав для продовження відповідного процесуального строку вирішується в кожному конкретному випадку, виходячи з доводів, наведених у відповідній заяві.

Отже, саме по собі посилання на введення воєнного стану на території України не може бути поважною причиною для поновлення або продовження відповідного процесуального строку без зазначення конкретних обставин, які вплинули на своєчасність звернення до суду та без надання відповідних доказів того, як саме введення воєнного стану вплинуло на роботу заявника, що, в свою чергу, обумовило пропуск відповідного строку або необхідність його продовження.

На сьогодні Верховним Судом сформовано правову позицію, згідно з якою введення на території України воєнного стану не зупиняє перебіг процесуальних строків звернення до суду з позовами. Питання поновлення процесуального строку у випадку його пропуску з причин, пов`язаних із запровадженням воєнного стану в Україні, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням доводів, наведених у заяві про поновлення такого строку. Сам по собі факт запровадження воєнного стану в Україні не є підставою для поновлення процесуального строку. Такою підставою можуть бути обставини, що виникли внаслідок запровадження воєнного стану та унеможливили виконання учасником судового процесу процесуальних дій протягом установленого законом строку (постанова Великої Палати Верховного Суду від 10.11.2022 у справі № 990/115/22, постанови Верховного Суду від 25.10.2022 у справі № 620/7233/21, від 24.10.2022 у справі №160/175/22 та від 22.09.2022 по справі № 140/13772/21).

Отже, введення воєнного стану може бути поважною причиною пропущення процесуального строку якщо це пов`язано не з загальними, а конкретними причинами, що практично, а не теоретично, заважали вчасно виконати процесуальну дію.

Разом з тим представник позивача таких конкретних причин не наводить, як і не надає доказів, які б вказували на те, що саме воєнний стан та пов`язані з ним обмеження (обставини) дійсно перешкодили позивачеві вчасно звернутися до суду з цим позовом. Також представником не доведено, що між пропуском процесуального строку і введенням воєнного стану є безпосередній, прямий, причинний зв`язок.

Крім того, суду не надано жодних доказів на підтвердження того, що наведені у клопотанні підстави для поновлення строку звернення дійсно пов`язані з непереборними та об`єктивними перешкодами, істотними труднощами, які не залежать від волі особи (яка "сама повинна цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки") та унеможливили своєчасне, тобто у встановлений процесуальним законом строк, звернення до суду з адміністративним позовом.

Таким чином, оскільки представник позивача не навів обставин, які виникли внаслідок запровадження воєнного стану та унеможливили його своєчасне звернення до суду з позовом, суд доходить висновку, що сам факт запровадження воєнного стану у цьому разі не може вважатися поважною причиною пропуску процесуального строку.

Крім того, свої доводи щодо поважності причин пропуску строку звернення до суду позивач не підтверджує належними та допустимими доказами.

Підсумовуючи, суд доходить висновку, що клопотання представника позивача про поновлення строку звернення до суду є безпідставним, необґрунтованим, а тому задоволенню не підлягає.

Суд зазначає, що дотримання строків звернення до адміністративного суду є однією з умов дисциплінування учасників публічно-правових відносин, якщо ці відносини стали спірними. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Строки звернення до адміністративного суду з позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними (див. правову ухвали Верховного Суду від 02.03.2020 у справі № 420/4352/19, від 13.04.2020 у справі № 520/11334/18, від 17.09.2020 у справі № 186/1881/19, від 06.11.2020 у справі № 826/14116/18).

Згідно з рішеннями ЄСПЛ від 28 травня 1985 року у справі "Ашингдейн проти Сполученого Королівства" та від 13 лютого 2001 року у справі "Кромбах проти Франції" держава може встановлювати певні обмеження права осіб на доступ до суду.

У рішеннях від 20 травня 2010 року в справі "Пелевін проти України" та від 30 травня 2013 року в справі "Наталія Михайленко проти України" Європейський суд з прав людини зазначив, що право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, в тому числі щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою: регулювання може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб.

Отже, незважаючи на залишення позовної заяви без руху та надання позивачу можливості подати клопотання про поновлення строку звернення до суду з доказами на його підтвердження, представник позивача у поданому повторно клопотанні не навів поважних причин, які б унеможливили звернення позивача до суду в межах встановленого законом строку, а обставини, на які посилається представник позивача, не свідчать про існування об`єктивних перешкод у реалізації позивачем свого права на судовий захист в межах такого строку.

Відповідно до частини першої та другої статті 123 КАС України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Наведені норми кореспондуються з положеннями п. 9 ч. 4 ст. 169 КАС України, згідно з яким позовна заява повертається позивачеві у випадках, передбачених частиною другою статті 123 КАС України.

З огляду на викладене і враховуючи те, що позивач подав позов після закінчення строку, встановленого законом та при цьому не навів поважних причин його пропуску та не надав доказів на їх підтвердження, позовну заяву ОСОБА_1 належить повернути на підставі п. 9 ч. 4 ст. 169 КАС України.

Керуючись ст.ст. 121, 122, 123, 160, 161, 169, 248, 256, 293, 294 КАС України, суд

УХВАЛИВ:

1. Позовну заяву ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання дій незаконними та скасування наказу повернути позивачу (його представнику) разом з доданими до заяви документами.

2. Роз`яснити позивачу, що відповідно до ч. 8 ст. 169 КАС України повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.
Відповідно до ст. 295 КАС України апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини ухвали суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Ухвала складена та підписана суддею 17.01.2023.

Суддя Сало Павло Ігорович