Справа № 520/9495/22
Суддя: Бідонько А.В.
Дата ухвалення: 2023-01-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м.Харків

17 січня 2023 р. справа №520/9495/22

Харківський окружний адміністративний суд у складі: головуючого - судді Бідонька А.В. розглянувши у судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (вул. Канатна, буд. 83,м. Одеса,Одеська область,65012, ) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з зазначеним позовом та просить суд:

1. Визнати протиправним та скасувати рішення - Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області №59 від 29.09.2022, яким ОСОБА_1 відмовлено у призначенні пенсії за віком у зв`язку з відсутністю необхідної кількості стажу роботи.

2. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області зарахувати ОСОБА_1 до стажу роботи періоди (трудового, страхового стажу) з 05.04.1992 по 01.03.1993 в кооперативі «Випмєл» на посаді інженера з підготовки будівництва, з 23.12.1986 по 02.12.1987 в Новоселицькій районній санепідемстанції на посаді лікаря-лаборанта хімічної лабораторії, у тому числі стаж роботи з 23.12.1986 по 02.12.1987 та з 14.01.1988 по 10.07.1989 в Червонозаводській районній санепідемстанції на посаді лікаря-епідеміолога у подвійному розмірі, як роботи в інфекційних закладах (відділеннях) охорони здоров`я на підставі ст. 60 ЗУ «Про пенсійне забезпечення».

3. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонд України в Одеській області повторно розглянути його заяву про призначення пенсії за віком з урахуванням зарахованих на підставі рішення суду періодів стажу роботи.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 30.08.2021 року у зв`язку з досягненням пенсійного віку позивач звернувся до територіального органу Пенсійного фонду України в м. Зміїв Чугуївського району Харківської області з заявою про призначення пенсії за віком. Однак позивачу відмовлено у призначенні пенсії за віком у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу. Позивач вважає таку бездіяльність відповідача протиправною, та звернувся до суду за захистом свої прав.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду відкрито спрощене провадження в порядку передбаченому статтею 263 Кодексу адміністративного судочинства України та запропоновано відповідачу надати відзив на позов.

Копія ухвали про відкриття спрощеного провадження надіслана та вручена відповідачу, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа.

Відповідач, Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області, подав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що відповідач у спірних правовідносинах діяв згідно чинного законодавства.

Дослідивши матеріали справи та вказані заяви, суд встановив наступне.

З матеріалів позовної заяви вбачається, що 17.06.2022 року ОСОБА_1 звернувся до Зміївського об`єднаного управління Пенсійного фонду України з заявою про призначення пенсії за віком та відповідними додатками, що підтверджується матеріалами справми.

29.09.2022 Головним управлінням ПФУ в Одеській області прийнято рішення №59 від 29.09.2022, яким позивачу відмовлено у призначенні пенсії за віком у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу.

Відмовляючи в призначенні пенсії орган Пенсійного фонду України послався на те, що до страхового стажу не зараховано наступні періоди роботи: у Новосельській районній санепідемстанції по 02.12.1987, оскільки в трудовій книжці відсутній запис про прийняття; з 05.04.1992 по 24.03.1993, оскільки в трудовій книжці присутнє виправлення дати звільнення не завірене належним чином; з 14.01.1988 по 10.07.1989 у Сокирянській районній санепідемстанції у подвійному розмірі згідно ст. 60 ЗУ «Про пенсійне забезпечення».

Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо не зарахування частини страхового стажу, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

По суті спірних правовідносин суд зазначає наступне.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом (частина третя статті 46 Конституції України).

Тобто, право на отримання пенсії в Україні є конституційним правом громадянина України.

Пенсійні правовідносини регулюються Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі - Закон № 1058-ІV), який визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом.

Статтею 1 Закону № 1058-ІV встановлено, що пенсія - це щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.

Статтею 5 Закону № 1058-IV передбачено, що дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, визначених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються, зокрема, види пенсійних виплат; умови набуття права та порядок визначення розмірів пенсійних виплат; порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням; організація та порядок здійснення управління в системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування.

Частиною першої статті 24 Закону №1058-IV визначено, що страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок. Період, протягом якого особа, яка підлягала загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню на випадок безробіття, отримувала допомогу по безробіттю (крім одноразової її виплати для організації безробітним підприємницької діяльності), допомогу по частковому безробіттю, допомогу по частковому безробіттю на період карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та матеріальну допомогу у період професійної підготовки, перепідготовки або підвищення кваліфікації, включається до страхового стажу.

Згідно з частиною другою статті 24 Закону №1058-IV, страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.

Частиною 3 статті 24 Закону №1058-IV визначено, що страховий стаж обчислюється в місяцях. Неповний місяць роботи, якщо застрахована особа підлягала загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню або брала добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, зараховується до страхового стажу як повний місяць за умови, що сума сплачених за цей місяць страхових внесків з урахуванням сум страхових внесків, сплачених виходячи з мінімальної заробітної плати, є не меншою, ніж мінімальний страховий внесок.

Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом (ч.4 ст.24 Закону №1058-IV).

У Законі № 1788-XII йдеться про стаж роботи, що дає право на призначення трудових пенсій (загальний трудовий стаж).

Відповідно до частини першої статті 56 Закону № 1788-XII до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

Суд зазначає, що в матеріалах справи наявна копія трудової книжки, яку позивачем було надано відповідачу для призначення пенсії за віком щодо спірних періодів з 05.04.1992 по 24.03.1993, з 23.12.1986 по 02.12.1987 та з 14.01.1988 по 10.07.1989.

Щодо зарахування ОСОБА_1 до стажу роботи період з 05.04.1992 по 01.03.1993 в кооперативі "Випмєл" на посаді інженера з підготовки будівництва, суд зазначає наступне.

У спірному рішенні відповідача зазначено, що до страхового стажу не зараховано, зокрема, з 05.04.1992 року по 24.03.1993 року, оскільки в трудовій книжці присутнє виправлення дати звільнення не завірене належним чином.

Відповідно до копії трудової книжки позивача, яка була надана як і до заяви про призначення пенсії, так і до матеріалів справи, вбачається, що позивач дійсно працював у кооперативі "Вимпєл" з 05.04.1992 року по 24.03.1993 року.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 № 301 «Про трудові книжки працівників» відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації. За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність (п.4).

Суд зазначає, що працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини підприємства не може бути підставою для позбавлення особи конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань нарахування/призначення пенсії.

Судом враховано, відповідно до ч.5 ст. 242 КАС України, правову позицію викладену Верховним Судом в постановах від 06.02.2018 у справі №677/277/17 (провадження №К/9901/1298/17), від 24.05.2018 у справі №490/12392/16-а (провадження № К/9901/2310/18).

Тобто ведення трудової книжки покладається саме на керівника підприємства, неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки не може бути підставою для позбавлення особи конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань про призначення пенсії.

Отже, посилання відповідача на виправлення дати звільнення не завірене належним чином не може бути підставою для відмови позивачу у зарахуванні до страхового стажу вищевказаного періоду роботи.

Суд зазначає, що позивач просить зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області зарахувати ОСОБА_1 до стажу роботи періоди (трудового, страхового стажу) з 05.04.1992 по 01.03.1993 в кооперативі «Випмєл» на посаді інженера з підготовки будівництва.

Поряд із тим, враховуючи, матеріалами справи встановлено, що позивач працював у кооперативі "Вимпєл", а не кооперативі "Випмєл", так, суд приходить до висновку, що на виконання положень частини другої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України для ефективного захисту прав, свобод, інтересів позивача необхідно вийти за межі позовних вимог та зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області зарахувати ОСОБА_1 до стажу роботи період з 05.04.1992 по 01.03.1993 в кооперативі "Вимпєл" на посаді інженера з підготовки будівництва.

Щодо зарахування ОСОБА_1 до стажу роботи з 14.01.1988 по 10.07.1989 в Червонозаводській районній санепідемстанції на посаді лікаря-епідеміолога у подвійному розмірі, як роботи в інфекційних закладах (відділеннях) охорони здоров`я на підставі ст. 60 ЗУ «Про пенсійне забезпечення», з 23.12.1986 по 02.12.1987 в Новоселицькій районній санепідемстанції на посаді лікаря-лаборанта хімічної лабораторії, суд зазначає наступне.

З копії трудової книжки, наданої позивачем до копії заяви про призначення пенсії та до матеріалів справи, вбачається, що позивач звільнений 10.07.1989 року на підставі наказу № 65 від 07.07.1989 року.

Також з копії трудової книжки, вбачається, що позивач звільнений 02.12.1987 року на підставі наказу № 54к від 02.11.1987 року.

У рішенні відповідача № 59 від 29.09.2022 року зазначено, що для зарахування до страхового стажу періодів роботи у подвійному розмірі згідно статті 60 Закону України "Про пенсійне забезпечення" у Новоселькій районній санепідемстанції та у Сокирянській районній санепідемстанції необхідно надати уточнюючі довідки про періоди роботи із зазначення відпусток без збереження заробітної плати.

Також у рішенні відповідача № 59 від 29.09.2022 року зазначено, що для зарахування до страхового стажу періодів роботи у Новоселькій районній санепідемстанції по 02.12.1987 необхідно надати уточнюючі довідки про періоди роботи, видані підприємствами на яких працював позивач на підставі первинних документів за час виконання робіт.

У свою чергу позивачем не надавались вказані довідки разом із заявою про призначення пенсії.

Натомість позивачем в ході розгляду справи надано архівну довідку КП "Міський архів" № К-109 від 22.11.2022, архівну довідку КУ "Новоселицький трудовий архів" № 1/363 від 25.10.2022, наказ про звільнення та наказ про призначення на роботу.

Також як зазначено позивачем у наданому до суду клопотанні з вищевказаними довідками, наказом про звільнення та наказом про призначення на роботу, що станом на день подання позову у позивача були відсутні вказані докази.

Суд зазначає, що відповідно до частини другої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Конституція України, таким чином, надає громадянам право безпосередньо звертатися до суду із скаргою на рішення, дії чи бездіяльність органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Суд вважає за необхідне підкреслити, що гарантоване ст. 55 Конституції України право на захист можливе лише у разі його порушення, тому логічною вимогою при захисті такого права є обґрунтування такого порушення. Отже, порушення права має бути реальним, стосуватися індивідуально вираженого права або інтересів особи, яка стверджує про його порушення, а саме право конкретизоване у законах України.

Згідно з частиною 1 статті 2 КАС України встановлено, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року 18-рп/2004 щодо порушеного права, за захистом якого особа може звертатися до суду, то це поняття, яке вживається у низці законів України, має той самий зміст, що й поняття охоронюваний законом інтерес. Щодо останнього, то в тому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття охоронюваний законом інтерес означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Конституційний Суд України у рішенні 19-рп/2011 від 14.12.2011, зокрема, зазначив: Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Тобто, Конституційний Суд України визначив залежність виникнення права особи на судовий захист, гарантоване статтею 55 Конституції України, виключно із існуванням порушення, створенням перешкод для реалізації конкретних прав і свобод такої особи. Наведене підтверджується також положеннями частин третьої-п`ятої статті 55 Конституції України, у яких чітко вказано про захист своїх прав і свобод.

Аналіз наведених вище норм свідчить про те, що завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав особи у публічно-правових відносинах, у яких відповідач реалізує владні управлінські функції стосовно заявника. Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої палати Верховного Суду від 18.06.2018 у справі 800/587/17.

Також, Верховний Суд у постанові від 20.02.2019 по справі 522/3665/17 (провадження К/9901/38991/18) констатував, що з огляду на вимоги статтей 2, 5 КАС України, об`єктом судового захисту в адміністративному судочинстві є не будь-який законний інтерес, а порушений суб`єктом владних повноважень. Також, Верховний Суд встановив, що в контексті завдань адміністративного судочинства (статті 2 КАС України) звернення до суду є способом захисту порушених прав, свобод або законних інтересів позивача. Тому особа повинна довести (а суд - встановити), що їй належать права, свободи або законні інтереси, за захистом яких вона звернулася до суду.

Враховуючи те, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, що позивач надавав відповідачу довідки з наказами, які позивачем надано до суду в ході розгляду справи, суд приходить до висновку, що відповідачем не було порушено прав позивача щодо зарахування до страхового стажу спірних періодів з 14.01.1988 по 10.07.1989 в Червонозаводській районній санепідемстанції на посаді лікаря-епідеміолога, з 23.12.1986 по 02.12.1987 в Новоселицькій районній санепідемстанції на посаді лікаря-лаборанта хімічної лабораторії, а оскільки відповідно до ст. 6 КАС України захисту підлягають лише порушені права, позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню.

Згідно частин 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку про часткове задоволення вимог позивача.

Розподіл судових витрат здійснюється відповідно до ст. 139 КАС України.

Керуючись статтями 19, 139, 205, 229, 241-247, 250, 255, 293, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (вул. Канатна, буд. 83,м. Одеса,Одеська область,65012, ) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області зарахувати ОСОБА_1 до стажу роботи період з 05.04.1992 по 01.03.1993 в кооперативі "Вимпєл" на посаді інженера з підготовки будівництва.

У іншій частині позовних вимог - відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (вул. Канатна, буд. 83,м. Одеса,Одеська область,65012, ) витрати по оплаті судового збору на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ) у розмірі 496,20 грн. (чотириста дев`яносто шість гривень 20 копійок).

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, або спрощеного позовного провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 з 24 лютого 2022 року був введений воєнний стан на території України, у зв`язку з бойовими діями на території Харківської області повний текст рішення складено 17.01.2023 року.

Суддя Бідонько А.В.