Справа № 340/5644/22
Суддя: Ю.П. Пасічник
Дата ухвалення: 2023-01-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КІРОВОГРАДСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2023 року м.Кропивницький Справа № 340/5644/22

Кіровоградський окружний адміністративний суд у складі судді Пасічника Ю.П., розглянув за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 , ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про визнання дій протиправними та зобов`язати вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:
Позивач звернувся до суду з позовом в якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 щодо нездійснення повного розрахунку з ОСОБА_2 при звільненні з військової служби та не виплати грошової компенсації за 85 невикористаних з 2018 по 2022 роки календарних днів соціальної відпустки, передбаченої ч.1 ст.19 Закону України "Про відпустки";

- зобов`язати військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_3 грошову компенсацію за 85 невикористаних календарних днів соціальної відпустки, передбаченої ч.1 ст.19 Закону України "Про відпустки", за період з 2018 по 2022 роки, з урахуванням в розрахунку індексації грошового забезпечення;

- стягнути з військової частини НОМЕР_2 на користь ОСОБА_4 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 2000 (дві тисячі) гривень.

Позовну заяву обґрунтовано тим, що станом на день прийняття наказу про виключення зі списків особового складу відповідач не провів з нею розрахунків щодо виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні соціальної відпустки, передбаченої Законом України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту. Просить задовольнити заявлені позовні вимоги.

Ухвалою судді від 15.12.2022 року відкрито провадження в адміністративній справі за вказаним позовом, вирішено здійснювати її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, сторонам встановлено порядок та строки для виконання процесуальних дій.

Відповідачем подано відзив на позовну заяву відповідно до якого не визнає заявлених позовних вимог та вважає адміністративний позов необґрунтованим (а.с.32-38).

Розглянувши матеріали та з`ясувавши всі обставини адміністративної справи, які мають юридичне значення для розгляду та вирішення спору по суті, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, судом встановлено наступне.

Позивач, ОСОБА_1 проходила військову службу у військовій частині НОМЕР_2 30.09.2022 наказом командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 30.09.2022 №322 Позивача виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення військової частини НОМЕР_2 .

Під час проходження військової служби, 28.01.2006 в Позивача народилася донька, 06.04.2013 - син. Доньці Позивача встановлено статус дитини з інвалідністю.

На Позивача розповсюджуються пільги, передбачені законодавством з питань соціального захисту жінок, охорони материнства і дитинства. Зокрема Позивач має право на щорічну додаткову оплачувану відпустку, передбачену ст. 19 Закону України «Про відпустки».

При звільненні позивачу не була виплачена грошова компенсація за всі невикористані дні додаткових відпусток всупереч абз. 3 п. 14 ст. 10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Позивач звернулась до відповідача із запитом.

Листом за вихідним №1343 від 14.11.2022, відповідач повідомив, що за період з 2018 по 2021 рік позивач має право на отримання відпустки тривалістю 68 днів. Щодо права позивача на отримання додаткової відпустки у 2022 році та компенсації за невикористані дні додаткової відпустки за період з 2018 по 2022 рік, Відповідач зазначає, що на підставі п. 18 ст. 10і Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», у 2022 році щорічні додаткові відпустки не надаються, а компенсація за невикористані дні відпустки не виплачується.

Вважаючи таку бездіяльність відповідача протиправною, позивач звернулась з даним адміністративним позовом до суду за захистом своїх прав.

Надаючи правову оцінку вказаним обставинам, суд виходить з наступного.

Згідно з ч.1 ст.2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 р. №2232-ХІІ військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Відповідно до п.5 ст.11 Закону військовослужбовці-жінки користуються всіма пільгами, передбаченими законодавством з питань соціального захисту жінок, охорони материнства і дитинства.

Згідно п.8 ст. 10-1 Закону військовослужбовцям додаткові соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України "Про відпустки".

Стаття 19 Закону України "Про відпустки" передбачає, що одному з батьків, які мають двох або більше дітей віком до 15 років, або дитину з інвалідністю надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів (стаття 73 Кодексу законів про працю України).

За наявності декількох підстав для надання цієї відпустки її загальна тривалість не може перевищувати 17 календарних днів.

Відповідно до абзацу 3 пункту 14 статті 10-1 Закону у рік звільнення військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні додаткової відпустки.

На підставі ч.8 ст.101 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 р. №2011-ХІІ (далі за текстом Закон №2011) військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки». Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.

Частиною 17 статті 101 Закону №2011 визначено, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.

З огляду на ч.19 ст.101 Закону №2011 надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.

При цьому визначення поняття особливого періоду наведене у Законі України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 р. №3543-ХІІ та Законі України «Про оборону України» від 06.12.1991 р. №1932-ХІІ.

Таким чином, під час особливого періоду з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію припиняється надання військовослужбовцям додаткової відпустки передбаченої п.12.ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та ст.162 Закону України «Про відпустки».

Разом з тим, відповідно до ч.14 ст.101 Закону №2011 військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються з військової служби, за винятком осіб, які звільняються зі служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі та у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, щорічна основна відпустка надається з розрахунку 1/12 частини тривалості відпустки, на яку вони мають право відповідно до пункту 1 цієї статті за кожний повний місяць служби в році звільнення. При цьому, якщо тривалість відпустки таких військовослужбовців становить більш як 10 календарних днів, їм оплачується вартість проїзду до місця проведення відпустки і назад до місця служби або до обраного місця проживання в межах України у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі та у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, щорічні основні відпустки та додаткові відпустки в рік звільнення надаються на строки, установлені пунктами 1 та 4 цієї статті.

У рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.

Із системного аналізу зазначених норм суд дійшов висновку, що припинення надання відпустки під час особливого періоду не свідчить про втрату особою права на таку відпустку, оскільки у разі невикористання додаткової соціальної відпустки протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період. Тобто право на додаткову відпустку може бути реалізовано особою одним із двох способів: шляхом безпосереднього отримання такої відпустки або ж шляхом виплати грошової компенсації за невикористану відпустку.

Суд враховує, що під час дії особливого періоду лише припиняється фактичне надання військовослужбовцям додаткових відпусток, зокрема передбачених ст.19 Закону України «Про відпустки», що є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на безпосереднє використання додаткової відпустки. Однак обмеження щодо одного із двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, гарантованого ст.19 Закону України «Про відпустки».

При цьому суд зауважує, що у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки та невикористані дні додаткової відпустки.

Викладене узгоджується з висновками Верховного Суду наведеними у рішенні від 16.05.2019 р. за результатами розгляду зразкової справи №620/4218/18 (провадження №Пз/9901/4/19) та висновками Великої Палати Верховного Суду викладеними у постанові від 21.08.2019 р. у зазначеній справі.

Судом встановлено, що позивач не використала додаткову відпустку передбачену ч.1 ст.19 Закону України «Про відпустки» за період з 2018 року по 2022 рік, а тому набула право на отримання грошової компенсації за таку відпустку при звільненні з військової служби.

На час прийняття наказу від 30.09.2022 №322, яким позивача виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення, відповідачем не здійснено нарахування та виплату ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої ч.1 ст.19 Закону України «Про відпустки» за період з 2018 року по 2022 рік, що суперечить вимогам Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Статтею 9 Закону №2011-12 передбачено, що грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.

Правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України врегульовано Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» (далі - Закон №1281-12) та Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078 (далі - Порядок №1078).

Згідно з статті 1 Закону №1281-12 індексація грошових доходів населення -встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

Статтею 2 цього Закону №1281-12 передбачено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема оплата праці (грошове забезпечення).

З послідовного аналізу вказаних норм законодавства слід дійти висновку, що індексація грошового забезпечення є однією із основних державних гарантій, спрямованою на підтримання купівельної спроможності населення України шляхом підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг. При цьому проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язковим для всіх юридичних осіб роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи.

Нарахування індексації грошового забезпечення проводиться щомісяця, а сума виплати залежить від встановленого індексу інфляції.

Враховуючи, що індексація грошового забезпечення, яка виплачувалась Позивачу в обов`язковому порядку відповідно до норм Закону №1281-12 та Порядку №1078 до моменту звільнення, мала постійний характер, то в силу ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» розрахунок компенсації за невикористані дні щорічної додаткової соціальної відпустки повинен був проводитись з урахуванням сум індексації грошового забезпечення.

Відповідно до п.4 ч.2 ст.245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

На підставі викладеного суд дійшов висновку, що позовні вимоги про визнання протиправною протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 щодо нездійснення повного розрахунку з ОСОБА_1 при звільненні з військової служби та не виплати грошової компенсації за 85 невикористаних з 2018 по 2022 роки календарних днів соціальної відпустки, передбаченої ч.1 ст.19 Закону України "Про відпустки" та обов`язання військової частини НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за 85 невикористаних календарних днів соціальної відпустки, передбаченої ч.1 ст.19 Закону України "Про відпустки", за період з 2018 по 2022 роки, з урахуванням в розрахунку індексації грошового забезпечення, підлягають задоволенню у повному обсязі.

Згідно з ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Позивач просить стягнути на його користь витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2000 грн.

Згідно з частинами 1, 3 статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать зокрема витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до статті 134 КАС України ("Витрати на професійну правничу допомогу") витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При визначенні суми відшкодування витрат суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява №19336/04).

На підтвердження витрат на правничу допомогу позивч надав акт виконаних робіт від 08.12.2022р. та рахунок фактуру №4/24/8-10/22-юп (а.с.25,26).

Таким чином, суд дійшов висновку про відшкодування витрат на правничу допомогу в розмірі 2000 грн.

За наслідками розгляду справи підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача понесені ним судові витрати на правничу допомогу в розмірі 2000 грн.

Керуючись статтями 2, 5, 72, 77, 139, 241, 243-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:
Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 щодо нездійснення повного розрахунку з ОСОБА_1 при звільненні з військової служби та не виплати грошової компенсації за 85 невикористаних з 2018 по 2022 роки календарних днів соціальної відпустки, передбаченої ч.1 ст.19 Закону України "Про відпустки".

Зобов`язати військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за 85 невикористаних календарних днів соціальної відпустки, передбаченої ч.1 ст.19 Закону України "Про відпустки", за період з 2018 по 2022 роки, з урахуванням в розрахунку індексації грошового забезпечення.

Присудити на користь ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_1 ) понесені витрати на професійну правничу допомогу в сумі 2000 (дві тисячі) гривень за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_2 (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а у разі його апеляційного оскарження - з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення за правилами, встановленими ст.ст.293, 295 - 297 КАС України.

Суддя Кіровоградського окружного
адміністративного суду Ю.П. Пасічник