Справа № 320/10289/22
Суддя: Войтович І.І.
Дата ухвалення: 2023-01-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 січня 2023 року Справа №320/10289/22

Суддя Київського окружного адміністративного суду Войтович І.І., розглянувши у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Вишгородської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду звернувся представник позивача ОСОБА_1 Костюк Сергій Вікторович із позовом до Вишгородської міської ради, у якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Вишгородської міської ради від 30.06.2022 №18/72 про відмову у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки приблизною площею 0,10 гектара, яка знаходиться в межах земель зони садибної забудови (Ж-1) для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), суміжною з земельною ділянкою :01:124:0014, у відповідності до викопіювання з кадастрової карти;

- зобов`язати Вишгородську міську раду надати ОСОБА_1 (РНКПО: НОМЕР_1 ) дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки приблизною площею 0,10 гектара, яка знаходиться в межах земель зони садибної забудови (Ж-1) для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), суміжною з земельною ділянкою :01:124:0014, у відповідності до викопіювання з кадастрової карти;

- відстрочити виконання рішення суду в частині надання дозволу на розробку проекту землеустрою до закінчення воєнного стану;

- стягнути витрати на правничу допомогу у розмірі 3000,00 грн.

В позовній заяві представник позивача зазначив, що відповідно до п. 14 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», ОСОБА_1 , як учасником бойових дій, 28.05.2020 було подано клопотання до органу місцевого самоврядування про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки приблизною площею 0,10 гектара, яка знаходиться в межах земель зони садибної забудови (Ж-1) для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), суміжною з земельною ділянкою :01:124:0014, у відповідності до викопіювання з кадастрової карти, у зв`язку із неприйняттям рішення суб`єктом владних повноважень щодо вказаного клопотання позивача, останнім було подано до суду позов та у справі № 320/6902/20, рішенням Київського окружного адміністративного суду позов було частково задоволено, шляхом зміни способу судового захисту, відповідно, зобов`язано Вишгородську міську раду повторно розглянути вказане клопотання та прийняти рішення у встановленому законом порядку. На виконання рішення суду у справі № 320/6902/20, відповідачем прийнято спірне рішення від 30.06.2022 №18/72 про відмову у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою за запитуваною земельною ділянкою.

Позивач вважає спірне рішення необґрунтованим звертаючись до загальних принципів обґрунтованості таких рішень суб`єктів владних повноважень як у висновках Європейського суду з прав людини, наведених у рішенні від 10.02.2010 по справі «Серявін та інші проти України», висновках Верховного Суду викладених у постанові від 15.12.2021 у справі №1840/2970/18, зазначає про відсутність у рішенні відомостей щодо кадастрових номерів земельних ділянок, які нібито перетинає бажана земельна ділянка; відсутні відомості щодо фізичних осіб, яким нібито належить земельна ділянка. Відповідач у рішенні допускає такі припущення без належного тому доказу; не зрозуміло кільком саме особам належать ділянки, на яких нібито розташована бажана земельна ділянка; рішення не відповідає на питання чи перетинає бажана земельна ділянка повністю земельних ділянки інших осіб чи частково та якщо є обставини часткового перетинання, то відсутнє рішення щодо частини бажаної земельної ділянки.

Представник позивача в позовній заяві вказує на графічний витяг з публічної кадастрової карти Україна з якого вбачається, що бажана земельна ділянка нікому не належить і є вільною земельною ділянкою, яку відповідно до вимог Земельного кодексу України може отримати кожен громадянин України.

Також, посилаючись на положення ст. 118 Земельного кодексу України, правову позицію висловлену у постановах Верховного Суду України від 13.12.2016 у справі №815/5987, від 27.02.2018 у справі №545/808/17, Великої Палати Верховного Суду у постанові від 30.05.2018 у справі № 826/5737/16 та інші, щодо наслідків надання дозволу на розробку проекту землеустрою, що не означає позитивного рішення про надання земельної ділянки у власність, користування, розроблення проекту направлене на ідентифікацію земельної ділянки, яка в подальшому може стати предметом передачі, а також, виходячи із висновків викладених у постанові Верховного Суду від 03.04.2019 у справі № 509/4722/16-а, рада може відмовити у затвердженні проекту та наданні земельної ділянки у власність з підстав, визначених законом, зокрема у разі невідповідності місця розташування ділянки генеральним планам населених пунктів. Вважає, що у відповідача відсутні правові підставі для відмови ОСОБА_1 в задоволенні клопотання, що чітко визначені ст. 118 Земельного кодексу України, права третіх осіб щодо бажаної земельної ділянки має враховуватись саме на етапі розроблення проекту землевпорядної документації, що у сукупності свідчить про незаконність спірного рішення.

За наслідками вирішення справи, враховуючи положення ч. 4 ст. 245 КАС України, посилаючись на ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, рішення Європейського суду з прав людини від 05.04.2005 у справі «Афанасьєв проти Україна» (заява №38722/02), рішення у справі «Hasan and Chaush v. Bulgaria», Рекомендації №R (80) 2 Комітету Міністрів РЄ державам членам щодо здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом міністрів 11.03.1980 на 316-й раді, висновки Верховного Суду серед вказаних, у справі №442/3936/17, №819/570/18, оскільки рішення є неправомірним тому відсутні дискреційні повноваження відповідача діяти на власний розсуд, просить суд захистити порушене право позивача саме «право на дозвіл» шляхом зобов`язання Вишгородської міської ради надати відповідний дозвіл на розробку проекту землеустрою.

Представник позивача в позовній заяві просить суд відстрочити виконання рішення суду в частині надання дозволу на розробку проекту землеустрою до закінчення воєнного стану у зв`язку із введеною забороною на надання такого дозволу до припинення (скасування) воєнного стану в України визначеного положенням пп. 5 п. 27 розділу Х «Перехідні положення» Земельного кодексу України.

Просить також, посилаючись на норму ст. 134 КАС України, стягнути з відповідача на користь позивача, витрати на правничу допомогу у сумі 3000,00 грн., які підтверджуються Договором №17 від 18.05.2021, ордером, розрахунком вартості послуг, актом виконаних робіт, свідоцтвом на право ведення адвокатської діяльності, попереднім (орієнтовним) розрахунком суми судових витрат. Представник зауважив, що згідно позиції Великої Палати Верховного Суду, висловленої у постанові від 21.01.2021 по справі №280/2635/20 відсутній обов`язок позивача щодо доведення отримання коштів адвокатом за Договором, та враховуючи висновки у постанові Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №813/481/18 відшкодуванню підлягають витрати на професійну правову допомогу не залежно від того, чи такі фактично сплачено чи ні.

10.11.2022, ухвалою Київського окружного адміністративного суду відкрито провадження в адміністративній справі, розгляд справи визначено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами.

14.12.2022 до суду надійшов відзив відповідача, в якому останній заперечує проти задоволення позову, вважає вимоги необґрунтованими та безпідставними, оскільки відмова, викладена у спірному рішенні №18/72 від 30.06.2022, була прийнята згідно положень ч. 7 ст. 118 Земельного кодексу України, бажана земельна ділянка, як можлива для надання у власність, розташована в межах земельної ділянки, яка вже знаходиться у власності гр. ОСОБА_2 , що підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку Серії ЯБ №787588. Виходячи з положень ч. 6 ст. 118 Земельного кодексу України до клопотання серед визначеного, додається погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та оскільки заявником не було надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували бездіяльність Вишгородської міської ради, факти протиправності прийнятого спірного рішення, відповідач просить відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 .

За ч. 5 та ч. 8 ст. 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами та при розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.

Таким чином, суд вважає можливим розглянути справу у порядку письмового провадження, за правилами спрощеного позовного провадження та за наявними у ній матеріалами.

Розглянувши подані документи і матеріали, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, оглянувши письмові докази, які були надані сторонами по справі, судом встановлено наступне.

Позиція позивача базується на тому, що відповідач не мав законодавчих підстав для відмови у наданні дозволу на розробку спірної землевпорядної документації, оскільки таке «право на дозвіл», як перший етап у багатоступінчастому процесі щодо визначення в майбутньому статусу бажаної земельної ділянки у користування чи у власність, передбачено чинним законодавством та усталеною судовою практикою.

Відповідач в свою чергу наполягає на тому, що бажана для позивача земельна ділянка знаходяться в межах земельної ділянки, яка вже перебуває у власності гр. ОСОБА_2 , що підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку Серії ЯБ №787588 та відповідно така не може бути передана у власність.

Таким чином, предметом розгляду у даній справі є прийняте рішення Вишгородською міською радою від 30.06.2022 №18/72 Про відмову у наданні дозволу на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_1 у зв`язку з тим, що земельна ділянка знаходиться у власності або у користуванні фізичних осіб громадян України, у зв`язку з чим суд вважає необхідним встановити законність чи протиправність такого рішень відповідача з дотриманням положень ч. 2 ст. 2 КАС України.

Відповідно до норм процесуального законодавства вбачається, що частинами 2, 3 статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Кожна особа, яка звернулася за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на свій розсуд, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким правом користуються й особи, в інтересах яких подано позовну заяву, за винятком тих, які не мають адміністративної процесуальної дієздатності.

Зокрема, в силу ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Завданням адміністративного судочинства відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до п. 2, п. 4 ч. 1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень та зобов`язання вчинити певні дії.

За ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи (ч. 3 ст. 3 КАС України).

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, враховуючи з`ясовані обставини по справі, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Вимогами ст. 144 Конституції України передбачено, що органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Земельного кодексу України, земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Пунктом 34 частини першої статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування» від 21 травня 1997 р. № 280/97-ВР (далі - Закон № 280/97-ВР) визначено, що виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання щодо вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 59 Закону № 280/97-ВР рада у межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом. При встановленні результатів голосування до загального складу сільської, селищної, міської ради включається сільський, селищний, міський голова, якщо він бере участь у пленарному засіданні ради, і враховується його голос.

Частиною 1 статті 71 Закону № 280/97-ВР передбачено, що територіальні громади, органи та посадові особи місцевого самоврядування самостійно реалізують надані їм повноваження.

Правовідносини у сфері забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель регулюються, зокрема, Земельним кодексом України (далі - за текстом - ЗК України) та Законом України «Про землеустрій».

Право на земельну ділянку виникає і реалізується на підставах і в порядку, визначених Конституцією України, Земельним кодексом України та іншими законами України, що регулюють земельні відносини.

Згідно з вимогами ст. 12 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.

Зокрема, сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або в користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 № 3551-XII (далі Закон № 3551-XII) Закон спрямований на захист ветеранів війни шляхом, зокрема надання пільг, переваг та соціальних гарантій у процесі трудової діяльності відповідно до професійної підготовки і з урахуванням стану здоров`я.

Права та пільги для ветеранів війни і членів їх сімей, встановлені раніше законодавством України і законодавством колишнього Союзу РСР, не можуть бути скасовані без їх рівноцінної заміни та Нормативні акти органів державної влади та органів місцевого самоврядування, які обмежують права і пільги ветеранів війни, передбачені цим Законом, є недійсними (ст. 2 Закону № 3551-XII).

Учасниками бойових дій є особи, які брали участь у виконанні бойових завдань по захисту Батьківщини у складі військових підрозділів, з`єднань, об`єднань всіх видів і родів військ Збройних Сил діючої армії (флоту), у партизанських загонах і підпіллі та інших формуваннях як у воєнний, так і у мирний час* Перелік підрозділів, що входили до складу діючої армії, та інших формувань визначається Кабінетом Міністрів України (ст. 5 Закону № 3551-XII).

За п. 14 ч. 1 ст. 12 Закону № 3551-XII учасникам бойових дій (статті 5, 6) надаються такі пільги, зокрема, першочергове забезпечення жилою площею осіб, які потребують поліпшення житлових умов, та першочергове відведення земельних ділянок для індивідуального житлового будівництва, садівництва і городництва, першочерговий ремонт жилих будинків і квартир цих осіб та забезпечення їх паливом.

Згідно статті 116 Земельного кодексу, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону (абзац перший частини першої).

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування (частина друга). Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом (частина третя). Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання (частина четверта).

Частиною першою статті 122 ЗК України визначено, що сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Із положень ч. 6 ст. 118 ЗК України випливає, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри.

До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства).

У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, клопотання подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим.

Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Згідно з ч. 7 ст. 118 ЗК України, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб`єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін.

Таким чином, підставами для відмови у наданні дозволу є: невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Дані підстави є вичерпними та не передбачають відмови у зв`язку з перебуванням земельної ділянки в оренді іншої особи.

Дана позиція суду узгоджується із висновками викладеними в постанові Верховного Суду від 27.02.2018 у справі № 545/808/17 щодо вичерпного переліку підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки визначеного ст. 118 ЗК України.

Як встановлено судом, позивач 28.05.2020 звертався до відповідача із клопотанням про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки приблизною площею 0,10 гектара, яка знаходиться в межах земель зони садибної забудови (Ж-1) для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка є суміжною із земельною ділянкою :01:124:0014, у відповідності до викопіювання з кадастрової карти.

У зв`язку із тим, що відповідач вчинив протиправну бездіяльністю щодо не розгляду у строк, встановлений законом клопотання позивача, ОСОБА_1 звернувся до суду за захистом своїх порушених прав та відповідно, рішенням Київського окружного адміністративного суду від 02.02.2022 у справі № 320/6902/20, адміністративний позов задоволено частково, визнано протиправною бездіяльність Вишгородської міської ради, яка полягала у неприйнятті рішення за результатами розгляду клопотання ОСОБА_1 від 28 травня 2020 р. про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки приблизною площею 0,10 гектара, яка знаходиться в межах земель зони садибної забудови (Ж-1) для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), суміжною з земельною ділянкою за кадастровим номером :01:124:0014 у відповідності до викопіювання з кадастрової карти та зобов`язано Вишгородську міську раду повторно розглянути клопотання ОСОБА_1 від 28 травня 2020 р. про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки приблизною площею 0,10 гектара, яка знаходиться в межах земель зони садибної забудови (Ж-1) для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), суміжною з земельною ділянкою за кадастровим номером :01:124:0014 у відповідності до викопіювання з кадастрової карти та прийняти відповідне рішення у встановленому законом порядку. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду від 02.02.2022 у справі № 320/6902/20 набрало законної сили 05.03.2022 та на виконання вказаного рішення суду, Вишгородською міською радою VІІІ скликання повторно розглянуто клопотання ОСОБА_1 від 28.05.2020 та прийнято рішенням № 18/72 від 30.06.2022 Про відмову у наданні дозволу на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_1 та підставами такої відмови вказано

- відмовити у наданні дозволу на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,10 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка суміжна із земельною ділянкою за кадастровим номером :01:124:0014, у відповідності до викопіювання з кадастрової карти, у зв`язку з тим, що земельна ділянка, яка розглядалася, як можлива для надання у власність, розташована в межах земельних ділянок, які вже знаходяться у власності або користуванні фізичних осіб громадян України.

Суд встановив та сторони не заперечують, що до клопотання позивача від 28.05.2020 було додано: копію паспорту; схему викопіювання; Витяг з плану зонування м. Вишгород; копію довідки внутрішньо переміщеної особи; копію посвідчення учасника бойових дій.

Таким чином, своїм рішенням від 30.06.2022 №18/72 відповідач по справі відмовив ОСОБА_1 у наданні дозволу на розробку проєкту землеустрою щодо земельної ділянки приблизною площею 0,10 га, яка знаходиться в межах земель зони садибної забудови (Ж-1) для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), суміжною з земельною ділянкою :01:124:0014, у відповідності до викопіювання з кадастрової карти у зв`язку із тим, що земельна ділянка, яка розглядалася, як можлива для надання у власність, розташована в межах земельних ділянок, які вже знаходяться у власності або користуванні фізичних осіб громадян України.

У своєму відзиві відповідач зауважив, що бажана земельна ділянка, як можлива для надання у власність, розташована в межах земельної ділянки, яка вже знаходиться у власності гр. ОСОБА_2 , що підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку Серії ЯБ №787588.

З урахуванням вище зазначених положень ч. 7 ст. 118 ЗК України суд зазначає, що чинним законодавством не передбачено право суб`єкта владних повноважень відступати від положень статті 118 Земельного кодексу України в разі прийняття рішення про відмову у наданні дозволу на розробку документації із землеустрою.

При цьому суд зазначає, що перевірка відповідності місця розташування об`єкта вимогам законів та нормативно-правовим актам, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку, належить до повноважень відповідача, у зв`язку з чим відповідач може прийняти рішення про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у користування або у власність або про відмову у наданні такого дозволу, якщо на підставі такої перевірки буде виявлено невідповідність місця розташування бажаної земельної ділянки вимогам законів та/або іншим нормативно-правовим актам, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Виходячи з позиції відповідача, суд зауважує, що останнім не надано документів, які б підтверджували, що була проведена така перевірка, відповідно до результатів якої встановлено не відповідність місця розташування бажаної земельної ділянки вимогам законів та/або іншим нормативно-правовим актам, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Відповідно, суд констатує, що до справи відповідачем, на дотримання положень ч. 7 ст. 118 Земельного кодексу України, не надано доказів невідповідності місця розташування бажаної земельної ділянки вимогам законів та/або іншим нормативно-правовим актам, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Вказана позиція суду узгоджується із аналогічною правовою позицією викладеною в постанові Верховного Суду від 27.02.2018 у справі № 545/808/17.

Щодо зазначення відповідачем не надання до клопотання позивачем погодження із землекористувачем земельної ділянки, яка перебуває у власності ОСОБА_2 , як того вимагає ч. 6 ст. 118 Земельного кодексу України, суд вважає необхідним зазначити, що ухвалення рішення суб`єктом владних повноважень із земельних правовідносин є результатом певної правової процедури, яка йому передує. Тобто, відповідно до ст. 118 Земельного Кодексу України порядок безоплатної передачі земельних ділянок у власність громадянам передбачає визначену земельно-правову процедуру, яка включає такі послідовні стадії:

1) подання громадянином клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування щодо отримання земельної ділянки у власність;

2) отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (або мотивовану відмову у його наданні);

3) після розроблення проекту землеустрою такий проект погоджується, зокрема з територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин у відповідності до приписів статті 186-1 ЗК України;

4) здійснення державної реєстрації сформованої земельної ділянки у Державному земельному кадастрі;

5) подання громадянином погодженого проекту землеустрою до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність, про що, в свою чергу, такий орган у двотижневий строк, зобов`язаний прийняти відповідне рішення.

Аналіз наведених норм права, якими врегульовано процедуру безоплатного отримання земельних ділянок, свідчить про те, що всі дії відповідних суб`єктів земельно-правової процедури є взаємопов`язаними, послідовними і спрямовані на досягнення результату у вигляді отримання земельної ділянки у власність.

Визначена законом процедура є способом дій відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування у відповідь на звернення громадян щодо того чи іншого «земельного» питання та згідно вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України дотримання відповідним органом встановленої законом процедури є обов`язковим.

Враховуючи те, що в разі використання громадянином права, наданого йому чинним законодавством на безоплатне отримання земельної ділянки із земель комунальної власності, з чого слідує відповідне звернення до уповноваженого органу, який передає такі земельні ділянки у власність із клопотанням про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки, у якому зазначається місце знаходження бажаної земельної ділянки, цільове призначення та орієнтовні розміри даної земельної ділянки. Та, слід зазначити, що обмежень у виборі місця розташування такої бажаної для особи земельної ділянки законодавством не передбачено. Можливість у майбутньому отримати у користування чи власність бажаної земельної ділянки відповідно перевіряється уповноваженими органами у розрізі дотримання суб`єктами земельних правовідносин усіх норм діючого законодавства щодо спірної земельної ділянки, встановлення її статусу, наявності чи відсутності права на користування чи отримання у право власності.

Відповідно, необґрунтована відмова органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою фактично створює перешкоди для подальшого позитивного вирішення питання на користь особи, яка замовила і розробила проект землеустрою всупереч відмові у наданні такого дозволу, а тому може бути предметом судового оскарження.

Та, враховуючи положення ч. 7 ст. 118 Земельного кодексу України, якою визначено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та з іншого боку, подання зацікавленою особою документів, необхідних для розгляду клопотання, не в повному обсязі або виявлення у документах, поданих замовником, недостовірних відомостей об`єктивно перешкоджають розгляду та винесенню законного рішення про надання дозволу/вмотивованої відмови на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

У разі надання особою пакету документів, необхідних для отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, з недоліками щодо комплектності, форми чи змісту, відповідний орган має право звернутися до заявника з пропозицією усунути виявлені недоліки.

Суд зауважує, що така дія є правомірним способом поведінки органу і має на меті створення громадянам умов для реалізації їх прав на землю. Зазначена пропозиція щодо усунення недоліків не може вважатися «відмовою у наданні дозволу» у розумінні ч. 7 ст. 118 Земельного кодексу України, але звернення з такою пропозицією не звільняє відповідний орган від обов`язку прийняти рішення щодо надання дозволу або про відмову.

Враховуючи положення ч. 6 ст. 118 Земельного кодексу України, яка містить імперативні вимоги щодо обов`язковості додавання до клопотання зацікавленої особи графічних матеріалів, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб), суд у контексті спірних правовідносин дійшов висновку, що недодержання вимог щодо змісту клопотання, ненадання належним чином оформлених графічних матеріалів або погодження землекористувача, якщо бажана земельна ділянка не є вільною, може бути самостійною підставою для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою.

Та, при цьому, відмовляючи у наданні дозволу, відповідний орган повинен навести усі підстави такої відмови у відповідному рішенні, така відмова має бути пояснена із вказівкою на конкретні невідповідності законам або прийнятим відповідно до них нормативно-правовим актам, генеральним планам населених пунктів та іншої містобудівної документації, схемам землеустрою і техніко-економічним обґрунтуванням використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, тощо.

Суд зауважує для відповідача, що відсутність належним чином оформлених матеріалів доданих до клопотання, а саме не надання погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб), що зазначено саме у поданому до суду відзиву на адміністративний позов, без відповідного посилання на таку підставу під час винесення спірного рішення, із вказівкою у останньому про те, що бажана земельна ділянка, яка розглядалась, як можлива для надання у власність, розташована в межах земельних ділянок, які вже знаходяться у власності або користуванні фізичних осіб громадян України, не може вважатись обґрунтованою відмовою у розумінні ч. 7 ст. 118 Земельного кодексу України, така позиція більше є як припущення, без належної перевірки обставин та не встановлення факту (статусу) належності бажаної земельної ділянки конкретній фізичній особі із чітким визначенням кадастрового номеру такої земельної ділянки.

Вказана позиція суду узгоджується із висновками Верховного Суду викладеними у постанові від 17.12.2018 у справі №509/4156/15-а.

Також, суд звертає увагу, що позивач подавав відповідне клопотання 28.05.2020 із зазначенням приблизної площі земельної ділянки 0,10 га, як такою, що суміжна із земельною ділянкою за кадастровим номером :01:124:0014. Відповідачем надано до відзиву Державний акт на земельну ділянку Серії АБ №787588 від 16.08.2016 щодо підтвердження права власності на земельну ділянку площею 0,0872 га в АДРЕСА_1 за гром. ОСОБА_3 та згідно плану меж земельної ділянки за кадастровим номером 011240020, яка належить останньому вбачається, що земельна ділянка ОСОБА_3 (А) межує із земельними ділянками загального користування Вишгородської міської ради (Б, В) та із землею землекористувача гр. ОСОБА_4 (Г). Суд зазначає, що земельна ділянка з кадастровим номером 011240020, що належить гром. ОСОБА_3 не є тією земельною ділянкою, яка вказана позивачем як суміжна за кадастровим номером :01:124:0014 зазначеною у клопотанні позивача.

Вказані документи можуть бути прийняті до уваги але останні не є самостійною та правовою підставою відмови позивачу у скористанні ним правом на отримання дозволу на розробку проекту землеустрою, враховуючи те, що обставини належності чи не належності бажаної спірної земельної ділянки той чи іншій фізичній особі не були належним чином досліджені та перевірені відповідачем під час вирішення клопотання від 28.05.2020, наскільки відомості є чинними на час перегляду доданих до клопотання позивача документів, суду не відомо та з документів не вбачається, а також такі відомості, як самостійна обставина, що могла бути покладена до підстави для відмови у задоволенні спірного клопотання, не були покладені в основу спірного рішення, спірна відмова у даній справі не може вважатись такою, що відповідає вказаним вище положенням ч. 7 ст. 118 Земельного кодексу України.

Як наслідок, суд під час перевірки правомірності рішення суб`єкта владних повноважень на відповідність ч. 2 ст. 2 КАС України, повинен надати правову оцінку тим обставинам, які стали підставою для його прийняття та наведені безпосередньо у цьому рішенні, а не тим, які в подальшому були виявлені суб`єктом владних повноважень для доведення правомірності свого рішення.

Застосовуючи принцип правової визначеності, як одну із визначальних вимог до рішень суб`єкта владних повноважень, суд переконаний, що рішення про відмову у наданні дозволу позивачеві має бути вмотивованим та містити обґрунтування відмови із наведенням конкретних, а не загальних підстав для цього.

В даній справі суд вирішує спір за предметом позову у вигляді прийнятого відповідачем рішення про відмову у наданні дозволу на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_1 від 30.06.2022 № 18/72 та враховуючи вищезазначене та встановлене, суд приходить до висновку, що спірне рішення по справі не відповідає положенням ч. 2 ст. 2 КАС України, не місить в собі підстави відмови які чітко визначені ч. 7 ст. 118 Земельного кодексу України, є необґрунтованим, не вмотивованим та відповідно підлягає скасуванню.

При цьому, захист порушених прав позивача також потребує зобов`язання відповідача прийняти рішення про надання позивачеві дозволу на розробку проекту землеустрою для відведення бажаної земельної ділянки, що не є втручанням у дискреційні повноваження органу місцевого самоврядування.

Так, поняття дискреційних повноважень наведене у Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, відповідно до якої під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Дискреційні повноваження можуть закріплюватися в нормативно-правових актах, проектах нормативно-правових актів такими способами: 1) за допомогою оціночних понять, наприклад: "за наявності поважних причин орган вправі надати …", "у виключних випадках особа, уповноважена на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, може дозволити…", "рішення може бути прийнято, якщо це не суперечить суспільним інтересам…" тощо; 2) шляхом перерахування видів рішень, що приймаються органом (особою, уповноваженою на виконання функцій держави або місцевого самоврядування), не вказуючи підстав для прийняття того чи іншого рішення або шляхом часткового визначення таких підстав; 3) шляхом надання права органу (особі, уповноваженій на виконання функцій держави або місцевого самоврядування) при виявленні певних обставин (настанні конкретних юридичних фактів) приймати чи не приймати управлінське рішення залежно від власної оцінки цих фактів; 4) за допомогою нормативних приписів, що містять лише окремі елементи гіпотези чи диспозиції правової норми, що не дозволяють зробити однозначний висновок про умови застосування нормативного припису або правові наслідки застосування такого припису.

Стосовно дискреційних повноважень, суд, за наслідками аналізу вказаних положень, зазначає, що такими є повноваження суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом таких повноважень є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова може.

У такому випадку дійсно суд не може зобов`язати суб`єкта владних повноважень обрати один з правомірних варіантів поведінки, оскільки який би варіант реалізації повноважень не обрав відповідач, кожен з них буде правомірним, а тому це не порушує будь-чиїх прав.

Натомість, у цій справі, повноваження відповідача не є дискреційними, оскільки у разі настання визначених законодавством умов, відповідач зобов`язаний до вчинення конкретних дій: розглянути заяву позивача у встановленому законом порядку, а за умови відповідності заяви та доданих до неї документів вимогам законодавства прийняти рішення про задоволення заяви. Підставою для відмови у задоволенні заяви позивача можуть бути лише визначені законом обставини. Відповідач не наділений повноваженнями за конкретних фактичних обставин діяти на власний розсуд розглянути заяву, або ж ні; прийняти рішення про задоволення заяви, або ж рішення про відмову у її задоволенні. Визначальним є те, що у кожному конкретному випадку звернення особи із заявою, з урахуванням фактичних обставин, згідно із законом існує лише один правомірний варіант поведінки суб`єкта владних повноважень.

Зобов`язання суб`єкта владних повноважень прийняти конкретне рішення, як і будь-які інші способи захисту застосовується лише за наявності необхідних підстав, з урахуванням фактичних обставин справи.

Дійсно, у випадку невиконання обов`язку відповідачем, за наявності визначених законом умов, у суду виникають підстави для ефективного захисту порушеного права позивача шляхом, зокрема, зобов`язання відповідача вчинити певні дії, спрямовані на відновлення порушеного права, або шляхом зобов`язання ухвалити рішення.

Однак, як і будь-який інший спосіб захисту, зобов`язання відповідача ухвалити рішення може бути застосовано судом за наявності необхідних та достатніх для цього підстав.

Частиною сьомою статті 118 Земельного кодексу України визначений перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за результатами розгляду належним чином оформлених клопотання та додатків до нього, який є вичерпним.

Зобов`язання судом відповідача надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може мати місце лише у випадку, якщо судом встановлено відсутність таких підстав для відмови у видачі дозволу, які передбачені законом.

Відповідно суд, з урахуванням фактичних обставин, зобов`язаний здійснити ефективне поновлення порушених прав, а не лише констатувати факт наявності неправомірних дій чи рішень. Для цього адміністративний суд наділений відповідними повноваженнями, зокрема, ч. 4 ст. 245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному п. 4 ч. 2 цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Також слід зазначити, що втручанням у дискреційні повноваження суб`єкту владних повноважень може бути прийняття судом рішень не про зобов`язання вчинити дії, а саме прийняття ним рішень за заявою заявника замість суб`єкта владних повноважень.

Такий правовий висновок викладено Верховним Судом у постанові від 31.07.2020 у справі №810/2474/18.

Зокрема, у цій справі відповідачем було безпідставно відмовлено позивачу у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою, оскільки наявність тих обставин, які були покладені в основу спірного рішення про відмову, не були доведені відповідачем, а тому спростовується судом.

Враховуючи, що будь-які інші перешкоди для надання позивачу дозволу на розробку проекту землеустрою з відведення бажаної земельної ділянки відсутні, суд вважає, що ефективний захист порушеного права позивача потребує зобов`язання відповідача прийняти рішення про надання позивачеві відповідного дозволу.

Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

За ст. 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування та питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 77 КАС України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі (абз. 2 . 2 ст. 77 КАС України).

Відповідно судом встановлено неправомірність прийнятого Вишгородською міською радою рішення Про відмову у наданні дозволу на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, таке рішення не відповідає вимогам ч. 2 ст. 2 КАС України та підлягає скасуванню, позивачем підтверджено протиправність спірного рішення, відповідачем не спростовані твердження позивача в позовній заяві належними та достатніми доказами з дотриманням норм ст. 77 КАС України.

Задля належного захисту встановленого судом порушеного права позивача суд вважає необхідним зобов`язати Вишгородську міську раду надати дозвіл ОСОБА_1 на розроблення проекту землеустрою за спірною земельною ділянкою.

Також суд зауважує для відповідача, що надання дозволу на розробку землевпорядної документації не є рішенням про передачу у власність спірної земельної ділянки у власність позивачу, спірний дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки є всього лише наслідком виконання дотримання особою порядку звернення за таким дозволом.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Великої палати Верховного Суду від 30.05.2018 у справі №826/5737/16, постановах Верховного Суду від 27.02.2018 у справі № 545/808/17, від 11.06.2019 у справі № 826/841/17.

Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до пункту 30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані.

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «RuizTorija v. Spain» від 9 грудня 1994 р., статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Згідно з вимогами пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає задоволенню.

Водночас, відповідно до ч. 6 ст. 246 КАС України у разі необхідності у резолютивній частині рішення суду також зазначаються порядок і строк виконання судового рішення, надання відстрочення чи розстрочення виконання рішення.

Суд зазначає, що у зв`язку із розпочатою військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини 1 статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану", Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб, затвердженого Законом України від 24.02.2022 № 2102-ІХ.

У подальшому, у зв`язку з триваючою широкомасштабною збройною агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану Указом Президента України від 14.03.2022 №133/2022 продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року строком на 30 діб.

Указом Президента України від 17.05.2022 №341/2022, який затверджений Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні" від 22.05.2022 №2263-ІХ, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25 травня 2022 року строком на 90 діб.

Указом Президента України від 12.08.2022 №573/2022, який затверджений Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні" від 15.08.2022 №2500-ІХ, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 23 серпня 2022 року строком на 90 діб.

Указом Президента України від 07.11.2022 № 757/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 21 листопада 2022 року строком на 90 діб.

Отже, на дату ухвалення рішення у цій справі в Україні діє воєнний стан, правовий режим якого визначається Законом України "Про правовий режим воєнного стану" від 12.05.2015 року № 389-VIII.

Зокрема, суд зазначає, що пунктом 5 пункту 27 розділу X «Перехідні положення» Земельного кодексу України, під час дії воєнного стану, визначено, що безоплатна передача земель державної, комунальної власності у приватну власність, надання дозволів на розроблення документації із землеустрою з метою такої безоплатної передачі, розроблення такої документації забороняється.

Положення цього підпункту не поширюються на безоплатну передачу земельних ділянок у приватну власність власникам розташованих на таких земельних ділянках об`єктів нерухомого майна (будівель, споруд), а також на безоплатну передачу у приватну власність громадянам України земельних ділянок, переданих у користування до набрання чинності цим Кодексом.

Відповідно до п. 23 пункту 27 розділу X «Перехідні положення» Земельного кодексу України визначено у період дії воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях особливості регулювання земельних відносин, передбачені цим пунктом, діють відповідно в межах України або окремої її місцевості, у якій введено воєнний стан.

Положення цього пункту, які передбачають особливості правового регулювання земельних відносин щодо укладення договорів оренди земельної ділянки, передачі прав землекористування, встановлення і зміни цільового призначення земельних ділянок у період, коли функціонування Державного земельного кадастру призупинено на всій території України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, застосовуються через 30 робочих днів з дня прийняття такого рішення і діють до дня прийняття зазначеним органом рішення про відновлення функціонування Державного земельного кадастру.

Отже, до припинення (скасування) воєнного стану в Україні діє встановлена законом заборона на вказані вище дії, прийняття відповідних рішень.

Суд вважає, що вказані обставини унеможливлюють виконання відповідачем рішення суду щодо зобов`язання надати дозвіл позивачу на розроблення документації із землеустрою, а тому відповідно до ч. 3 ст. 378 КАС України наявні підстави для відстрочення виконання судового рішення в цій частині до припинення (скасування) в Україні воєнного стану.

За наслідками вирішення справи, суд також зазначає, що за правилами ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Представник позивача в позовній заяві зазначив про прохання сягнути на користь позивача понесені ним витрати на правову допомогу у розмірі 3000,00 грн. та вирішуючи дане питання суд зазначає, що згідно з вимогами ч. 1 ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Частиною 3 ст. 132 КАС України встановлено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 134 КАС України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Згідно з вимогами п. 2 ч. 3 ст. 134 КАС України розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частиною 5 ст. 134 КАС України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частиною 6 ст. 134 КАС України визначено, що у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно з вимогами ч. 7 ст. 134 КАС України у разі недотримання вимог щодо співмірності витрат суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на оплату робіт (послуг) спеціаліста, перекладача чи експерта, які підлягають розподілу між сторонами.

Разом з тим, суд звертає увагу, що ст. 134 КАС України не виключає права суду перевіряти дотримання позивачем вимог ч. 5 ст. 134 КАС України щодо співмірності заявлених до стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

Верховний Суд в додатковій постанові від 12 вересня 2018 р. (справа №810/4749/15) зазначив, що з аналізу положень ст. 134 КАС України вбачається, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі - сторона, яка хоче компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо не співмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором. При цьому, такі надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі.

Також Верховний Суд у постанові від 22 грудня 2018 р. (справа №826/856/18) зазначив про те, що розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт, здійснених адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Тобто, питання розподілу судових витрат пов`язане із суддівським розсудом (дискреційні повноваження).

Крім того, у справі East/WestAllianceLimited проти України Європейський суд із прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10 % від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі Ботацці проти Італії, заява № 34884/97, п. 30).

У пункті 269 рішення у цій справі Суд зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Згідно з вимогами п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05.05.2012 № 5076-VI (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Згідно з матеріалами справи 18.05.2021 між позивачем ОСОБА_1 (далі - Клієнт) та Адвокатським об`єднанням «ОКТОПУС» (далі - Адвокатське об`єднання) укладено Договір № 17 про надання правової допомоги (адвокатських послуг), у п. 4 якого визначено порядок здійснення розрахунків, вказано види послуг, визначено ціну за один час роботи у розмірі 1500,00 грн. (пп. 4.1.1 п. 4 Договору) та в п. 4.2 вказано, що оплата за даним договором здійснюється не пізніше 3-х днів з моменту підписання виконаних робіт. Гранична вартість адвокатського обслуговування КЛІЄНТА за цим договором становить не більше 3000,00 грн. без ПДВ.

На підтвердження виконання робіт за вказаним Договором, представником позивача додано до справи акт виконаних робіт від 02.11.2022, з якого вбачається предмет акту, види послуг та час їх виконання, ціна за такі послуги визначена у розмірі 3000,00 грн. Акт підписаний сторонами Договору; попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, який позивач понесе і які очікує понести у зв`язку із розглядом позовної заяви…, з якого вбачається підсумкова сума, які позивач понесе у загальній сумі 33000,00 грн., підписаний сторонами Договору; розрахунок адвокатських послуг за Договором від 02.11.2022 із зазначенням погодинної вартості послуг 1500,00грн. та розмір загальної вартості наданих послуг за складання та подання позовної заяви до суду за дві години роботи 3000,00 грн.; свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю №1515 від 30.07.2005.

Докази сплати позивачем 3000,00 грн. до справи не надано, хоча згідно умов п. 4.2 Договору вказано, що оплата за даним договором здійснюється не пізніше 3-х днів з моменту підписання виконаних робіт. Гранична вартість адвокатського обслуговування КЛІЄНТА за цим договором становить не більше 3000,00 грн. без ПДВ, акт виконаних робіт складено та підписано сторонами 02.11.2022.

Висновки суду щодо встановлення обставин понесених позивачем витрат на послуги адвоката по справі, узгоджуються із висновками Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18.

Відповідно, на підтвердження реальності понесених фактичних витрат позивачем не надано платіжне доручення/квитанцію про фактичну сплату позивачем 3 000,00 грн. відповідно до умов п. 4.2 Договору та акту виконаних робіт від 22.11.2022. Отже, докази фактично понесених позивачем витрат на правничу допомогу відсутні. Дослідивши всі наявні документи в матеріалах справи, суд вважає, що клопотання щодо повернення коштів за правничу допомогу на підставі наданих документів не підлягає задоволенню.

Суд вважає помилковим посилання представника позивача на висновки Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 813/481/18, оскільки у даній справи розглядалось питання та обставини щодо узгодження між сторонами сплати гонорару адвокату після ухвалення судом рішення у визначений відповідний сторонами строк, відповідно на момент винесення рішення мали обставини як витрати, які позивач понесе у майбутньому та підлягає відшкодуванню незалежно від фактично сплаченого позивачем гонорару адвокату та в даній справі представником позивача надано Договір та інші документи на виконання умов Договору, які визначають чітко умови та строки оплати за надані послуги з правничої допомоги, буквальне визначення строків сплати Клієнтом 3000,00 грн. за складення та подання позовної заяви до суду протягом трьох днів з моменту підписання акту виконаних робіт від 02.11.2022.

Застосування норми ст. 134 КАС України щодо суми витрат на правничу допомогу яка сплачена або підлягає сплаті стороною підлягає застосуванню в разі визначення тої чи іншої обставини та підстави у Договорі. В даному випадку позивач мав виконати п.4.2 Договору, що є обставиною сплати коштів за надані послуги з професійної правничої допомоги у сумі 3000,00 грн., але такі обставини належними та достатніми доказами не підтверджені.

Суд враховує наданий представником позивача попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, який позивач понесе і які очікує понести у зв`язку із розглядом позовної заяви…, з якого вбачається підсумкова сума 33000,00 грн., що підписаний сторонами Договору.

Таким чином, понесені позивачем витрати на професійну правничу допомогу не підлягають відшкодуванню за недоведеністю факту такого понесення позивачем та враховуючи, що позивач є звільненим від сплати судового збору, підстави для вирішення даного питання у суду відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 139, 143, 242- 246, 250, 255, 262, 295 КАС України, суд

в и р і ш и в:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Вишгородської міської ради від 30.06.2022 №18/72 про відмову ОСОБА_1 у наданні дозволу на розробку проєкту землеустрою відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,10 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка суміжна із земельною ділянкою за кадастровим номером :01:124:0014, у відповідності до викопіювання з кадастрової карти, у зв`язку із тим, що земельна ділянка, яка розглядалася, як можлива для надання у власність, розташована в межах земельних ділянок, які вже знаходяться у власності або користуванні фізичних осіб громадян України.

Зобов`язати Вишгородську міську раду надати ОСОБА_1 (РНКПО: НОМЕР_1 ) дозвіл на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки приблизною площею 0,10 гектара, яка знаходиться в межах земель зони садибної забудови (Ж-1) для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), суміжною з земельною ділянкою :01:124:0014, у відповідності до викопіювання з кадастрової карти.

Відстрочити виконання рішення суду у зобов`язальній частині до припинення (скасування) воєнного стану в Україні.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Войтович І.І.