Справа № 400/1203/22
Суддя: Ступакова І.Г.
Дата ухвалення: 2023-01-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 січня 2023 р.м.ОдесаСправа № 400/1203/22

Головуючий в 1 інстанції: Гордієнко Т.О. Дата і місце ухвалення: 09.11.2022р., м. Миколаїв
Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду

у складі:

головуючого Ступакової І.Г.

суддів Бітова А.І.

Лук`янчук О.В.

при секретарі Юраш К.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою Миколаївської обласної прокуратури на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 09 листопада 2022 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Миколаївської обласної прокуратури про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на посаді, -

В С Т А Н О В И Л А :

В січні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до Миколаївського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Миколаївської обласної прокуратури про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на посаді за період з 28.01.2021р. по 12.01.2022р. в сумі 313 400,07 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що Миколаївська обласна прокуратура на протязі року ухилялася від виконання рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 27.01.2021р. у справі №400/2914/20, яке було допущено до негайного виконання в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника начальника відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування територіальними органами поліції та підтримання державного обвинувачення управління нагляду у кримінальному провадженні прокуратури Миколаївської області з 01 вересня 2020 року. На виконання вказаного судового рішення ОСОБА_1 поновлено на посаді лише наказом виконувача обов`язки керівника обласної прокуратури №3к від 05.01.2022р., з яким позивача ознайомлено під підпис 12.01.2022р. А відтак, на підставі статті 236 Кодексу законів про працю України, з Миколаївської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню компенсація за час затримки виконання судового рішення за період з 28.01.2021р. по 12.01.2022р. у розмірі середнього заробітку, що становить 313 400,07 грн.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 09 листопада 2022 року позов задоволено.

Стягнуто з Миколаївської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення суду за період з 28.01.2021р. по 12.01.2022р. в сумі 313 400,07 грн.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Миколаївської обласної прокуратури на користь позивача судовий збір в розмірі 3134,00 грн., сплачений за квитанцією №8429-1874-0266-5103 від 26.01.2022р.

Не погоджуючись з вказаним рішенням Миколаївська обласна прокуратура подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на не правильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не повне з`ясування обставин справи, просить скасувати рішення від 09.11.2022р. з ухваленням по справі нового судового рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 .

В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт зазначає, що при вирішенні спору судом першої інстанції не надано належної правової оцінки доводам відповідача, що право позивача претендувати на стягнення середнього заробітку за затримку виконання рішення суду про поновлення на роботі статті 236 КЗпП України пов`язує виключно з виданням роботодавцем відповідного наказу, фактичним допуском незаконно звільнено працівника до роботи. Проте, суд також має встановити вину роботодавця у не виданні наказу про поновлення працівника на роботі, яке, в свою чергу, відбувається на підставі письмової заяви останнього. Водночас, ОСОБА_1 з дня винесення Миколаївським окружним адміністративним судом рішення від 27.01.2021р. по справі №400/2914/20 із заявою про поновлення на роботі до Миколаївської обласної прокуратури не звертався. На адресу позивача неодноразово скеровувалися листи щодо необхідності прибуття до обласної прокуратури з трудовою книжкою для поновлення його на посаді, які було повернено відправнику без вручення його адресату у зв`язку із закінчення терміну зберігання.

Апелянт просить суд апеляційної інстанції врахувати, що з 22.01.2021р. ОСОБА_1 обіймає посаду директора Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради і, відповідно, за весь період отримує заробітну плату з місцевого бюджету. Згідно з вимогами ст.18 Закону України «Про прокуратуру» перебування на посаді прокурора несумісне з обійманням посади в органі державної влади, іншому державному органі, органах місцевого самоврядування.

Також, апелянт посилається на те, що при вирішенні спору судом першої інстанції проігноровано факт пропуску ОСОБА_1 встановленого ч.5 ст.122 КАС України місячного строку звернення до суду та не подання ним заяви про поновлення такого строку із зазначенням поважних причин пропуску. Позивач повинен був дізнатися про порушення його прав при винесенні судом рішення про поновлення його на посаді, яке допущено до негайного виконання, тобто 27.01.2021р., проте до суду з даним позовом звернувся лише через рік - 27.01.2022р.

ОСОБА_1 подав письмовий відзив на апеляційну скаргу Миколаївської обласної прокуратури, в якому просить скаргу відповідача залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін. Позивач зазначає, що стаття 236 КЗпП України не містить застережень, що власник або уповноважений ним орган не відповідає за затримку виконання рішення про поновлення на роботі незаконно звільнено працівника, якщо такий працівник не вчинив додаткові дії, що вказують на його бажання поновитися на роботі. Доводи та посилання апелянта щодо несумісництва посад, як на причину не поновлення ОСОБА_1 на посаді прокурора, є безпідставними, оскільки у даному випадку виконання рішення суду мало для Миколаївської обласної прокуратури зобов`язальний характер.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача та представника апелянта, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів доходить наступних висновків.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що з грудня 2005 року ОСОБА_1 працював в органах прокуратури, а з січня 2016 року займав посаду заступника начальника відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування територіальними органами поліції та підтримання державного обвинувачення управління нагляду у кримінальному провадженні прокуратури Миколаївської області.

Наказом виконуючого обов`язки прокурора Миколаївської області від 19.08.2020р. №792 к «Про звільнення ОСОБА_1 » позивача звільнено з посади заступника начальника відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування територіальними органами поліції та підтримання державного обвинувачення управління нагляду у кримінальному провадженні прокуратури Миколаївської області та органів прокуратури з 31.08.2020р.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 27.01.2021р. у справі №400/2914/20, зміненим постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 07.07.2021р., серед іншого, визнано протиправним та скасовано наказ прокуратури Миколаївської області від 19.08.2020 №792к про звільнення ОСОБА_1 та поновлено позивача на посаді заступника начальника відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування територіальними органами поліції та підтримання державного обвинувачення управління нагляду у кримінальному провадженні прокуратури Миколаївської області з 01.09.2020р.

Рішення суду в частині поновлення позивача на посаді допущено до негайного виконання.

На виконання рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 27.01.2021р. по справі №400/2914/20 наказом виконуючого обов`язки керівника обласної прокуратури №3к від 05.01.2022р. ОСОБА_1 поновлено на посаді з 01.09.2020р. З наказом позивача ознайомлено під підпис 12.01.2022р.

Вважаючи, що період часу з 28.01.2021р. по 12.01.2022р. є затримкою виконання рішення про поновлення на роботі, ОСОБА_1 звернувся до суду із цим позовом.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що відповідач обтяжений обов`язком негайно виконати рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 27.01.2021р. по справі №400/2914/20 та винести наказ, яким поновити позивача на посаді. Оскільки цього зроблено не було, тому Миколаївська обласна прокуратура має понести відповідальність, передбачену статтею 236 КЗпП України.

Суд першої інстанції встановив, що період затримки виконання рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 27.01.2021р. по справі №400/2914/20 становить 239 робочих днів з 28.01.2021р. по 12.01.2022р., середньоденна заробітна плата позивача складає 1311,30 грн., отже, середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі становить 313 400,07 грн.

Колегія суддів частково погоджується з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Частинами першою, другою, шостою статті 43 Конституції України визначено право кожного на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Кодекс законів про працю України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини (абзац 1 статті 1 Кодексу законів про працю України).

Статтею 3 КЗпП України передбачено, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Відповідно до частини сьомої статті 235 КЗпП України рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Згідно зі статтею 236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Відповідно до частин другої, третьої статті 14 КАС України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Згідно зі статтею статті 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Пунктом 3 частини першої статті 371 КАС України встановлено, що рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконуються негайно.

Аналіз норм, що регулюють спірні правовідносини, дає підстави для висновку, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення на роботі працівника в разі його незаконного звільнення. Цей обов`язок полягає у тому, що роботодавець зобов`язаний видати наказ про поновлення працівника на роботі відразу після оголошення рішення суду.

Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно підлягає виконанню не з часу набрання ним законної сили, що передбачено для переважної більшості судових рішень, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєвоважливих прав та інтересів громадян і держави.

Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Так, стаття 236 КЗпП України передбачає обов`язок роботодавця, у разі затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі, виплатити працівнику середній заробіток за час затримки.

Таким чином, для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 КЗпП України, суду належить встановити, чи мала місце затримка виконання такого рішення; у разі наявності затримки виконання рішення з`ясуванню підлягає період цієї затримки, який обраховується від наступного дня після постановлення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі; та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.

Колегія суддів вважає обґрунтованими висновки суду першої інстанції, що в спірних правовідносинах підтверджено обставину затримки виконання судового рішення про поновлення позивача на роботі і позивач має право, відповідно до статті 236 КЗпП України, на виплату середнього заробітку за час затримки його виконання.

Однак, на думку колегії суддів, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що ОСОБА_1 має право на виплату середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення його на посаді за період з 28.01.2021р. по 12.01.2022р.

Як вже зазначалося колегією суддів, допущене до негайного виконання рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 27.01.2021р. у справі №400/2914/20 в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді фактично виконано Миколаївською обласною прокуратурою 05.01.2022р. шляхом видання наказу №3к від 05.01.2022р.

Чинне законодавство стягнення середнього заробітку за затримку виконання рішення суду про поновлення на роботі пов`язує виключно з виданням роботодавцем відповідного наказу, який є підставою для допуску незаконно звільнено працівника до роботи, а не з датою ознайомлення такого працівника з цим наказом.

А відтак, ОСОБА_1 має право на виплату середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення його на посаді за період з 28.01.2021р. (наступний день з дня ухвалення рішення суду про поновлення на посаді, що підлягає негайному виконанню) по 04.01.2022р. (день, що передує дню прийняття наказу про поновлення на посаді).

Таким чином, період затримки виконання рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 27.01.2021р. по справі №400/2914/20 становить 234 робочих дні з 28.01.2021р. по 04.01.2022р., середньоденна заробітна плата позивача складає 1311,30 грн., отже, середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі становить 306 844,20 грн.

Щодо тверджень відповідача про відсутність вини роботодавця у затримці виконання рішення про поновлення позивача на роботі, то колегія суддів зазначає, що відповідальність за затримку власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, встановлена статтею 236 КЗпП України, згідно якої проводиться виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі незалежно від вини роботодавця в цій затримці.

Стаття 236 КЗпП України не містить жодних застережень щодо звільнення власника або уповноваженого ним органу від відповідальності за затримку виконання рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника.

Колегія суддів звертає увагу на те, що наведений обов`язок виплатити поновленій на посаді особі середній заробіток не залежить від обставин та причин невиконання судового рішення про поновлення такої особи на посаді.

Середній заробіток за своїм змістом є державною гарантією, право на отримання якого виникла у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин. Закон пов`язує цю виплату виключно з фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

Таким чином, наявність вини відповідача у затримці виконання судового рішення не є обов`язковою підставою для задоволення заявлених вимог, в даній справі наявність цієї вини випливає із норм Конституції України, згідно яких судові рішення, які набрали законної сили, повинні виконуватись державними органами добровільно.

Колегія суддів зазначає, що Європейський Суд з прав людини неодноразово звертав увагу на те, що «право, передбачене частиною першою статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національна правова система дозволяла остаточному та обов`язковому судовому рішенню залишатися без дії на шкоду однієї зі сторін» (рішення ЄСПЛ від 19 березня 1997 року у справі Hornsby v. Greece («Хорнсбі проти Греції»), п. 40), рішення ЄСПЛ від 20 липня 2004 року у справі Shmalko v. Ukraine («Шмалько проти України»), п. 43).

Також, колегія суддів наголошує, що усталеною є позиція Верховного Суду про покладення на роботодавця відповідальності, передбаченої статтею 236 КЗпП України, незалежно від дій чи ініціативи працівника щодо поновлення на роботі, а також незалежно від причин зволікання із виконанням судового рішення, оскільки диспозиція цієї норми трудового законодавства пов`язує виплату середнього заробітку виключно із фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі, яке підлягає негайному виконанню роботодавцем (зокрема, постанови Верховного Суду від 11 червня 2020 року у справі №2340/3029/18, від 24 грудня 2020 року у справі №807/2434/15, від 19 квітня 2021 року у справі №826/11861/17, від 24 червня 2021 року у справі №640/15058/19, від 20 липня 2021 року у справі №826/3465/18, від 21 жовтня 2021 року у справі №640/19103/19, від 05 травня 2022 року у справі №280/4402/21).

Щодо посилань відповідача в апеляційній скарзі на те, що з 22.01.2021р. ОСОБА_1 обіймає посаду директора Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради та перебування на посаді прокурора несумісне з обійманням посади в органі державної влади, іншому державному органі, органах місцевого самоврядування, то колегія зазначає, що судове рішення про поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконується негайно і це жодним чином не може ставитися в залежність від будь-яких обставин, окрім непереборних. Норми закону не містять застережень щодо неможливості поновлення на посаді незаконно звільненого працівника на підставі судового рішення у разі, якщо він займається іншим видом діяльності. Питання щодо несумісності повинно бути вирішено після виконання рішення суду про поновлення незаконно звільненого працівника на роботі.

Висновки суду відповідають правовим позиціям Верховного Суду, які викладені, зокрема, у постановах від 21 жовтня 2021 року у справі № 640/19103/19, від 21 січня 2022 року у справі № 640/22054/18, від 05 травня 2022 року у справі № 280/4402/21, від 28 липня 2022 року у справі № 640/2806/21.

Оскільки відповідачем допущено затримку виконання рішення суду про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, колегія суддів погоджується з доводами позивача про те, що він має право на отримання середнього заробітку за час затримки та будь-яких підстав для зменшення його розміру не передбачено.

Що ж до посилань апелянта на пропуск позивачем строку звернення до суду колегія суддів виходить з наступного.

Частиною першою статті 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - у місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

За змістом частини другої статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Правова природа строку звернення до суду дозволяє констатувати, що запровадження строку, у межах якого особа може звернутися до суду з позовом, обумовлена передусім необхідністю дотримання принципу правової визначеності, що є невід`ємною складовою верховенства права.

Забезпечення дотримання принципу правової визначеності потребує чіткого виконання сторонами та іншими учасниками справи вимог щодо строків звернення до суду, а від судів вимагається дотримуватися встановлених законом правил при прийнятті процесуальних рішень.

Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно зі статтею 1 Конвенції про захист заробітної плати №95, ухваленої генеральною конференцією Міжнародної організації праці та ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

У Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Таким чином, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат.

Трудовий договір повинен укладатись, як правило, у письмовій формі (частина перша статті 24 КЗпП України) або оформлюватись наказом чи розпорядженням роботодавця (частина третя статті 24 КЗпП України).

Припинення, розірвання трудового договору пов`язано зі звільненням працівника.

З огляду на зазначене, якщо працівник був незаконно звільнений, трудовий договір з ним був незаконно припинений роботодавцем в односторонньому порядку. Виконання роботодавцем рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника полягає у відновленні трудового договору, який раніше існував і був незаконно припинений роботодавцем.

До моменту фактичного виконання роботодавцем рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника трудові правовідносини, які існували до порушення з боку роботодавця, не виникають. У зв`язку з цим, виплати, які мають бути здійснені роботодавцем на користь незаконно звільненого працівника, у тому числі середній заробіток за час вимушеного прогулу або різниця у заробітку за час виконання нежчеоплачуваної роботи, не можуть вважатись заробітною платою та не витікають із трудового договору як підстави для виплат. Ці виплати не можуть кваліфікуватись як плата за виконану роботу.

Отже, за змістом норм чинного законодавства середній заробіток за час затримки власником або уповноваженим ним органом виконання судового рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі працівника не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника. Отже строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі обмежуються трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

У той же час, законодавством встановлено обмеження права особи на звернення до суду з таким адміністративним позовом певним строком.

Відповідно до частини першої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Частиною другою цієї статті передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно з частиною третьою статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Отже, КАС України передбачає можливість встановлення цим Кодексом та іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, які мають перевагу в застосуванні порівняно із загальним шестимісячним строком, визначеним у частині другій статті 122 цього Кодексу.

Таким спеціальним строком для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби є місячний строк, установлений частиною п`ятою статті 122 КАС України.

Аналізуючи наведені положення законодавства, Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду в справі №240/532/20 (постанова від 11 лютого 2021 року) за схожих фактичних обставин сформулював такі висновки:

Установлений у частині першій статті 233 КЗпП України тримісячний строк є скороченим строком позовної давності, в межах якого працівник може звернутися до суду в порядку цивільного судочинства з вимогою про вирішення трудового спору.

Натомість строки звернення до суду в порядку адміністративного судочинства визначені у статті 122 КАС України і частина п`ята цієї статті, яка передбачає місячний строк звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, є спеціальною нормою щодо частини другої цієї статті з установленим у ній загальним строком у шість місяців.

Усталеною є позиція Верховного Суду щодо застосування приписів КЗпП України у разі неврегульованості нормами спеціального законодавства правовідносин щодо яких виник спір.

Отже, з огляду на те, що строк звернення до суду за вирішенням публічно-правового спору щодо стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на посаді охоплюється спеціальною нормою частини п`ятої статті 122 КАС України, відсутні підстави для застосування у спірних правовідносинах частини першої статті 233 КЗпП України.

Враховуючи те, що середній заробіток за час затримки власником або уповноваженим ним органом виконання судового рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою, тому строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення зазначеного заробітку обмежується місячним строком з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, тобто з часу видачі наказу про поновлення на роботі (частина п`ята статті 122 КАС України).

Такий правовий висновок сформульовано Верховним Судом у постанові від 28.05.2021р. по справі №380/2355/20.

Зокрема, Верховний Суд зауважив, що законодавче закріплення строків звернення з адміністративним позовом до суду є гарантією стабільності публічно правових відносин, призначенням якої є забезпечення своєчасної реалізації права на звернення до суду, забезпечення стабільної діяльності суб`єктів владних повноважень при здійсненні управлінських функцій, дисциплінування учасників адміністративного судочинства.

Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого публічно-правові відносини можуть вважатися спірними. Тому, якщо протягом законодавчо встановленого строку особа не звернулася до суду за вирішенням спору, відповідні відносини набувають ознаки стабільності.

При цьому строк в один місяць визнано законодавцем достатнім для того, щоб у справах про проходження публічної служби особа, яка вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушено її права, свободи чи інтереси, визначилася, чи звертатиметься вона до суду з позовом за їх захистом.

Вирішуючи питання про дотримання строку звернення до суду у кожному конкретному випадку, необхідно виходити не лише з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, але й з об`єктивної можливості особи знати про такі факти.

Слід зазначити, що день, коли особа дізналася про порушення свого права, - це встановлений доказами день, коли їй стало відомо про прийняття певного рішення, вчинення дії чи допущення бездіяльності, внаслідок чого відбулося порушення прав, свобод чи інтересів особи. Якщо цей день встановити точно неможливо, строк обчислюється з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод чи інтересів). При цьому «повинна» слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо вона знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дії, і у неї не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, про прийняття Миколаївською обласною прокуратурою наказу №3к від 05.01.2022р., яким ОСОБА_1 поновлено на посаді з 01.09.2020р., позивач дізнався 12.01.2022р.

А відтак, про порушення своїх прав щодо отримання середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на посаді ОСОБА_1 дізнався також 12.01.2022р. і саме з вказаної дати розпочинає відлік встановленого ч.5 ст.122 КАС України місячного строку звернення до суду.

З даним позовом ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції 27.01.2022р., тобто в межах строку, передбаченого процесуальним законом. Доводи апелянта про те, що відлік місячного строку звернення до суду розпочинається з 28.01.2021р. ґрунтуються на помилковому тлумаченні ним процитованих судом апеляційної інстанції норм законодавства.

Згідно п.2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Відповідно до ст.317 КАС України підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, не правильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

З огляду на зазначене колегія суддів приходить до висновку, що оскільки при розрахунку періоду, за який позивач має право на виплату середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення його на посаді, та, відповідно, суми, яка підлягає йому виплаті Миколаївською обласною прокуратурою, судом першої інстанції не правильно застосовано норми матеріального права, тому, на підставі п.4 ч.1 ст.317 КАС України, оскаржуване рішення суду в цій частині підлягає зміні.

Керуючись ст.ст. 308, 310, п.2 ч.1 ст.315, ст.ст. 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Миколаївської обласної прокуратури задовольнити частково.

Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 09 листопада 2022 року змінити, виклавши абзац другий його резолютивної частини в наступній редакції:

«Стягнути з Миколаївської обласної прокуратури (вул. Спаська, 28, Миколаїв, Миколаївська область, 54030, ідентифікаційний код 02910048) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на посаді за період з 28.01.2021р. по 04.01.2022р. в сумі 306 844,20 грн. (триста шість тисяч вісімсот сорок чотири гривень двадцять копійок).»

В іншій частині рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 09 листопада 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення виготовлений 17 січня 2023 року.

Головуючий: І.Г. Ступакова

Судді: А.І. Бітов

О.В. Лук`янчук