Справа № 560/10507/22
Суддя: Польовий О.Л.
Дата ухвалення: 2023-01-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

іменем України

18 січня 2023 рокум. Хмельницький

Хмельницький окружний адміністративний суд в особі головуючого-судді Польового О.Л. розглянувши адміністративну справу за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Хмельницької митниці Державної митної служби України про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ:

ФОП ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Хмельницької митниці Державної митної служби України про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 21.10.2021 №9, від 21.10.2021 №9, від 18.02.2022 №9, від 18.02.2022 №9.

Позов мотивований тим, що позивач на підтвердження преференційного походження товарів надав сертифікати з перевезення товару EUR.1 та декларації інвойси, в яких зазначена країна походження товару Європейський Союз. У зв`язку з цим, позивач вважає, що подав усі необхідні документи для митного оформлення товару та сплатив в повному обсязі всі обов`язкові митні платежі.

У відзиві на позов відповідач зазначив, що листами уповноважених органів країн експорту не підтверджене преференційне походження товарів, митне оформлення яких здійснене за митними деклараціями типу IM40ДЕ від 13.11.2019 №UA400030/2019/038989, від 20.11.2019 №UA400030/2019/039830, від 23.09.2019 №UA204010/2019/234391, від 01.10.2019 №UA204010/2019/235621, від 08.01.2020 №UA204020/2020/200347. У зв`язку з цим, позивач безпідставно отримав пільги у виді звільнення від оподаткування ввізним митом, тому спірні податкові повідомлення-рішення є правомірними.

Відповідач подав до суду клопотання про залишення позову без розгляду у зв`язку з пропуском строку звернення до суду.

В обґрунтування клопотання митний орган зазначив, що податкові повідомлення-рішення від 21.10.2021 №9, від 21.10.2021 №9 позивач отримав 23.09.2021, що підтверджується рекомендованим повідомленням №243. В свою чергу податкові повідомлення-рішення від 18.02.2022 №9, від 18.02.2022 №9 надіслані позивачу рекомендованим повідомлення №552, однак саме повідомлення про вручення Хмельницькій митниці не повернуте. Відповідач також вказав, що позивач у позовній заяві не надав реальних доказів здійснення ним волонтерської діяльності.

Вирішуючи вказане клопотання, суд враховує, що згідно з частиною першою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Відповідно до частини другої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Право на звернення до адміністративного суду з позовом є складовою права на судовий захист, що передбачено статтею 55 Конституції України.

Право громадянина на захист у суді своїх прав і свобод є конституційною гарантією, яка забезпечується реальною можливістю заінтересованій особі звернутися до суду у встановленому законом порядку про захист прав, свобод та інтересів та можливістю обирати спосіб захисту, використовуючи при цьому всі дозволені законодавством інструменти та засоби.

Пропущення строків звернення до адміністративного суду не може бути безумовною підставою для залишення позову без розгляду, оскільки суд може визнати причину пропуску таких строків поважною і в такому випадку справа розглядається і вирішується в порядку, встановленому Кодексом адміністративного судочинства України.

Поважними причинами пропущення строків звернення до суду необхідно розуміти обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтвердженні належними доказами. Разом з тим, на законодавчому рівні не регламентується, які причини є поважними, а які ні. Питання щодо визначення поважності підстав пропуску строку звернення до суду залишається на розсуд суду.

У рішенні по справі "Іліан проти Туреччини" ЄСПЛ зазначив, що правило встановлення обмежень доступу до суду, у зв`язку з пропуском строку звернення, повинно застосовуватись з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру, перевіряючи його виконання слід звертати увагу на обставини справи.

Так, відповідач надав до суду рекомендоване повідомлення №243, яке містить відмітку про отримання рекомендованого листа 23.09.2021. За таких обставин, строк звернення до суду щодо оскарження податкових повідомлень-рішень від 21.10.2021 №9, від 21.10.2021 №9 у позивача сплинув 23.03.2022.

Разом з тим, під час вирішення питання щодо відкриття провадження у справі суд вже надавав правову оцінку обставинам щодо пропуску позивачем строку звернення до суду з цим позовом, починаючи з моменту військової агресієї російської федерації проти України, тобто з 24.02.2022. Суд визнав поважними причини пропуску позивачем строку звернення до суду та поновив останньому строк звернення до суду з цим позовом.

Оскільки 23.03.2022 як дата спливу строку звернення позивача до суду з вимогами щодо оскарження податкових повідомлень-рішень від 21.10.2021 №9, від 21.10.2021 №9 настала після 24.02.2022, тому суд вважає, що надане відповідачем рекомендоване повідомлення №243 не є новим доказом, який вказує на неповажність причин пропуску позивачем строку звернення до суду.

Крім цього, відповідач заперечив ведення позивачем волонтерської діяльності та вказав, що останній не надав відповідних доказів.

Однак такі доводи відповідача є необґрунтованими, оскільки під час вирішення питання про відкриття провадження у справі суд вже надав правову оцінку обставинам щодо здійснення позивачем волонтерської діяльності.

На підставі наданих позивачем пояснень та доказів, які містяться в матеріалах справи, суд дійшов висновку про те, що ці обставини є поважними причинами пропуску строку звернення до суду.

Таким чином, клопотання про залишення позову без розгляду задоволенню не підлягає.

Ухвалою від 05.10.2022 Хмельницький окружний адміністративний суд залишив без руху позовну заяву ФОП ОСОБА_1 .

Ухвалою від 21.10.2022 Хмельницький окружний адміністративний суд продовжив ФОП ОСОБА_1 строк залишення позовної заяви без руху на 10 днів.

Ухвалою від 15.11.2022 Хмельницький окружний адміністративний суд поновив ФОП ОСОБА_1 строк звернення до адміністративного суду, відкрив провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження.

Дослідивши докази, суд встановив такі обставини справи.

ФОП ОСОБА_1 подав до митного оформлення транспортні засоби за митними деклараціями типу IM40ДЕ:

- від 13.11.2019 №UA400030/2019/038989: "Напівпричіп вантажний, 3-вісний, цистерна: марка Feldbinder; модель Feldbinder; ідентифікаційний номер (номер шасі/кузов) НОМЕР_1 ; календарний рік виготовлення 2003; модельний рік виготовлення 2003; призначений для перевезення вантажів; повна маса 38000.00 кг; бувший у використанні; торгівельна марка Feldbinder; виробник "Feldbinder Spezialfahreugwerke GmbH" - Німеччина";

- від 20.11.2019 №UA400030/2019/039830: "Напівпричіп вантажний, 3-вісний, цементовоз: марка Feldbinder; модель EUT 36.3; ідентифікаційний номер (номер шасі/кузов) НОМЕР_2 ; календарний рік виготовлення 2003; модельний рік виготовлення 2003; призначений для перевезення вантажів; повна маса 38000.00 кг; бувший у використанні; торгівельна марка Feldbinder; виробник "Feldbinder Spezialfahreugwerke GmbH" - Німеччина";

- від 23.09.2019 №UA204010/2019/234391: "сідельний тягач для перевезення напівпричепів по дорогах загального призначення: марка Man; модель TGX 18.360; ідентифікаційний номер (номер шасі/кузов) НОМЕР_3 ; тип двигуна дизельний; календарний рік виготовлення 2013; модельний рік виготовлення 2014; бувший у використанні";

- від 01.10.2019 №UA204010/2019/235621: "сідельний тягач для перевезення напівпричепів по дорогах загального призначення: марка Man; модель TGX 18.360; ідентифікаційний номер (номер шасі/кузов) НОМЕР_4 ; тип двигуна дизельний; календарний рік виготовлення 2013; модельний рік виготовлення 2014; бувший у використанні";

- від 08.01.2020 №UA204020/2020/200347: "напівпричіп самоскид, трьохвісний, марки Fruehauf, модель LTD, ідентифікаційний номер (номер шасі/кузов) НОМЕР_5 ; календарний рік виготовлення 2007; повна маса 37000.00 кг; бувший у використанні".

Згідно з пунктом 2 частини другої статті 351 Митного кодексу України на виконання наказу Хмельницької митниці від 30.08.2021 №107, посадові особи Хмельницької митниці здійснили документальну невиїзну перевірку дотримання ФОП ОСОБА_1 вимог законодавства України з питань митної справи у частині правильності нарахування митних платежів за митними деклараціями від 13.11.2019 №UA400030/2019/038989, від 20.11.2019 №UA400030/2019/039830.

За результатами перевірки складений акт від 22.09.2021 №0008/7.26-19/, яким встановлені порушення ФОП ОСОБА_1 :

- частини першої статті 281 Митного кодексу України при застосуванні до задекларованих товарів повних ставок мита додаткові надходження на суму 48426,37 грн;

- пункту 190.1 статті 190 Податкового кодексу України в частині визначення бази оподаткування податком на додану вартість в результаті чого занижене податкове зобов`язання по сплаті податку на додану вартість на суму 9685,28 грн.

На підставі висновків перевірки Хмельницька митниця прийняла:

- податкове повідомлення-рішення від 21.10.2021 №9, яким збільшила ФОП ОСОБА_1 суму грошового зобов`язання за платежем мито на товари, що ввозяться суб`єктами підприємницької діяльності, в розмірі 53269,01 грн (48426,37 грн податкове зобов`язання, 4842,64 грн штрафні санкції);

- податкове повідомлення-рішення від 21.10.2021 №9, яким збільшила ФОП ОСОБА_1 суму грошового зобов`язання за платежем податок на додану вартість з ввезених на митну територію України товарів в розмірі 10653,81 грн (9685,28 грн податкове зобов`язання, 968,53 грн штрафні санкції).

Крім цього, згідно з пунктом 2 частини другої статті 351 Митного кодексу України на виконання наказу Хмельницької митниці від 13.01.2022 №8, посадові особи Хмельницької митниці здійснили документальну невиїзну перевірку дотримання ФОП ОСОБА_1 вимог законодавства України з питань митної справи.

За результатами перевірки складений акт від 04.02.2022 №2/22/19/ НОМЕР_6 , яким встановлені порушення ФОП ОСОБА_1 :

- частини першої статті 281 Митного кодексу України в результаті чого занижене податкове зобов`язання по сплаті ввізного мита за митними деклараціями від 23.09.2019 №UA204010/2019/234391, від 01.10.2019 №UA204010/2019/235621, від 08.01.2020 №UA204020/2020/200347 на загальну суму 55560,24 грн;

- пункту 190.1 статті 190 Податкового кодексу України в результаті чого занижене податкове зобов`язання по сплаті податку на додану вартість за митними деклараціями від 23.09.2019 №UA204010/2019/234391, від 01.10.2019 №UA204010/2019/235621, від 08.01.2020 №UA204020/2020/200347 на загальну суму 11112,05 грн.

На підставі висновків перевірки Хмельницька митниця прийняла:

- податкове повідомлення-рішення від 18.02.2022 №9, яким збільшила ФОП ОСОБА_1 суму грошового зобов`язання за платежем мито на нафтопродукти та транспортні засоби та шини до них, що ввозяться суб`єктами підприємницької діяльності, в розмірі 55560,24 грн;

- податкове повідомлення-рішення від 18.02.2022 №9, яким збільшила ФОП ОСОБА_1 суму грошового зобов`язання за платежем податок на додану вартість з ввезених на митну територію України товарів в розмірі 12223,26 грн (11112,05 грн податкове зобов`язання, 1111,21 грн штрафні санкції).

Позивач оскаржив вказані податкові повідомлення-рішення до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд враховує таке.

Відповідно до частини першої статті 271 Митного кодексу України мито - це загальнодержавний податок, встановлений Податковим кодексом України та цим Кодексом, який нараховується та сплачується відповідно до цього Кодексу, законів України та міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Одним із видів мита є ввізне мито, яке встановлюється на товари, що ввозяться на митну територію України, платником якого є особа, яка ввозить товари на митну територію України чи вивозить товари з митної території України у порядку та на умовах, встановлених цим Кодексом.

Пунктом 1 частини першої статті 276 Митного кодексу України визначено, що платниками мита є особа, яка ввозить товари на митну територію України чи вивозить товари з митної території України у порядку та на умовах, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частин четвертої та п`ятої статті 280 Митного кодексу України ввізне мито на товари, митне оформлення яких здійснюється в порядку, встановленому для підприємств, нараховується за ставками, встановленими Митним тарифом України. Ввізне мито є диференційованим щодо товарів, що походять з держав, які спільно з Україною входять до митних союзів або утворюють з нею зони вільної торгівлі. У разі встановлення будь-якого спеціального преференційного митного режиму згідно з міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовуються преференційні ставки ввізного мита, встановлені Митним тарифом України. До товарів, що походять з України або з держав - членів Світової організації торгівлі, або з держав, з якими Україна уклала двосторонні або регіональні угоди щодо режиму найбільшого сприяння, застосовуються пільгові ставки ввізного мита, встановлені Митним тарифом України, якщо інше не встановлено законом. До решти товарів застосовуються повні ставки ввізного мита, встановлені Митним тарифом України.

За змістом підпункту "в" пункту 185.1 статті 185 Податкового кодексу України об`єктом оподаткування податком на додану вартість є ввезення товарів на митну територію України.

Згідно з пунктом 187.8 статті 187 Податкового кодексу України датою виникнення податкових зобов`язань у разі ввезення товарів на митну територію України є дата подання митної декларації для митного оформлення.

Відповідно до підпункту 54.3.6 пункту 54.3 статті 54 Податкового кодексу України контролюючий орган зобов`язаний самостійно визначити суму грошових зобов`язань, зменшення (збільшення) суми бюджетного відшкодування та/або зменшення (збільшення) від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток або від`ємного значення суми податку на додану вартість платника податків, передбачених цим Кодексом або іншим законодавством, якщо результати митного контролю, отримані після закінчення процедури митного оформлення та випуску товарів, свідчать про заниження або завищення податкових зобов`язань, визначених платником податків у митних деклараціях.

За змістом пункту 54.4 статті 54 Податкового кодексу України визначено, що у разі надходження від уповноважених органів іноземних держав документально підтверджених відомостей щодо країни походження, вартісних, кількісних або якісних характеристик, які мають значення для оподаткування товарів і предметів при ввезенні (пересиланні) на митну територію України або територію вільної митної зони або вивезенні (пересиланні) товарів і предметів з митної території України або території вільної митної зони, які відрізняються від задекларованих під час митного оформлення, контролюючий орган має право самостійно визначити базу оподаткування та податкові зобов`язання платника податків шляхом проведення дій, визначених пунктом 54.3 цієї статті, на підставі відомостей, зазначених у таких документах.

У спірних правовідносинах суть спору між сторонами стосується виключно встановлення країни походження (виробника) товару, який ввозився позивачем на митну територію України, та як наслідок наявності чи відсутності права на застосування преференційного режиму вільної торгівлі до ввезеного товару.

Відповідно до частин першої-третьої статті 36 Митного кодексу України країна походження товару визначається з метою оподаткування товарів, що переміщуються через митний кордон України, застосування до них заходів нетарифного регулювання зовнішньоекономічної діяльності, заборон та/або обмежень щодо переміщення через митний кордон України, а також забезпечення обліку цих товарів у статистиці зовнішньої торгівлі. Країною походження товару вважається країна, в якій товар був повністю вироблений або підданий достатній переробці відповідно до критеріїв, встановлених цим Кодексом. Під країною походження товару можуть розумітися група країн, митні союзи країн, регіон чи частина країни, якщо є необхідність їх виділення з метою визначення походження товару.

За змістом частини сьомої статті 36 Митного кодексу України повністю вироблені або піддані достатній переробці товари преференційного походження визначаються на основі законів України, а також міжнародних договорів України, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України.

З 01.01.2016 набула чинності Угода про асоціацію між Україною, з однієї сторони, та Європейським Союзом, Європейським співтовариством з атомної енергії і їхніми державами-членами, з іншої сторони (далі по тексту - Угода), розділ IV якої "Торгівля і питання, пов`язані з торгівлею" встановлює порядок здійснення торгівлі товарами, що походять з територій Сторін.

Виходячи із положень частини першої статті 29 розділу IV Угоди, кожна сторона, зменшує або скасовує ввізне мито на товари, що походять з іншої сторони, відповідно до графіків, встановлених у Додатку I-A до цієї Угоди.

Відповідно до статті 2 розділу II "Визначення концепції "походження товарів" Протоколу 1 до Угоди з метою впровадження цієї Угоди такі товари мають вважатися як такі, що походять з Європейського Союзу: (a) товари, цілком вироблені в Європейському Союзі, як це визначається у статті 5 цього Протоколу; (b) товари, отримані в Європейському Союзі з матеріалів, які не були вироблені цілком у Європейському Союзі, за умови, що такі матеріали пройшли достатню обробку в Європейському Союзі відповідно до статті 6 цього Протоколу.

Частиною першою статті 16 розділу V "Підтвердження походження" Протоколу 1 до Угоди про асоціацію встановлено, що товари, що походять з Європейського Союзу, і товари, що походять з України, після ввезення до України чи Європейського Союзу відповідно підпадають під дію цієї Угоди за умови подання одного з таких документів: (a) сертифікат з перевезення товару EUR.1, зразок якого наведений у Додатку III до цього Протоколу; або у випадках, вказаних у статті 22(1) цього Протоколу, декларація, що надалі іменуватиметься "декларацією інвойс", надана експортером до інвойсу, повідомлення про доставку чи будь-якого іншого комерційного документа, який описує розглядувані товари достатньо детально для того, щоб їх можна було ідентифікувати; текст декларації інвойс наведений у Додатку IV до цього Протоколу.

Згідно з вимогами статті 43 Митного кодексу України документами, що підтверджують країну походження товару, є сертифікат про походження товару, засвідчена декларація про походження товару, декларація про походження товару, сертифікат про регіональне найменування товару.

Країна походження товару заявляється (декларується) органу доходів і зборів шляхом подання оригіналів документів про походження товару.

Сертифікат про походження товару - це документ, який однозначно свідчить про країну походження товару і виданий компетентним органом даної країни або країни вивезення, якщо у країні вивезення сертифікат видається на підставі сертифіката, виданого компетентним органом у країні походження товару.

Засвідчена декларація про походження товару - це декларація про походження товару, засвідчена державною організацією або компетентним органом, наділеним відповідними повноваженнями.

Декларація про походження товару - це письмова заява про країну походження товару, зроблена у зв`язку з вивезенням товару виробником, продавцем, експортером (постачальником) або іншою компетентною особою на комерційному рахунку чи будь-якому іншому документі, який стосується товару.

Таким чином, серед переліку документів, які можуть підтвердити країну походження товару, сертифікат та декларація інвойс є документами, на підставі яких митний орган визначає країну походження товару, що у свою чергу впливає на нарахування відповідних митних платежів митницею під час митного оформлення товарів і після випуску таких відповідно до заявленого митного режиму.

Процедура видачі сертифіката з перевезення товару EUR.1 встановлена статтею 17 розділу V "Підтвердження походження" Протоколу 1 до Угоди про асоціацію згідно з положеннями якої сертифікат з перевезення товару EUR.1 має бути виданий митними органами країни експорту на письмову заяву експортера або, під відповідальність експортера, його уповноваженим представником. Для цього експортер або його уповноважений представник має заповнити сертифікат з перевезення товару EUR.1, а також бланк заяви, зразок якої наведений у Додатку III. Ці бланки мають бути заповнені однією з мов, якими складено цю Угоду, і згідно з нормами законодавства країни експорту.

Сертифікат з перевезення товару EUR.1 має бут виданий митними органами країни-члена Європейського Союзу або України, якщо розглядувані товари можуть бути визнаними такими, що походять з Європейського Союзу або України, і задовольняють іншим умовам цього Протоколу.

Митні органи, які видають сертифікати з перевезення товару EUR.1, повинні вжити всіх необхідних заходів для перевірки статусу походження товарів, а також виконання інших умов цього Протоколу. Для виконання цього завдання вони мають право вимагати будь-яких доказів і здійснювати будь-яку перевірку рахунків експортера та інші перевірки, які вважатимуть належними. Ці органи також мають забезпечити правильне заповнення бланків, зазначених у пункті 2 цієї статті. Вони зокрема повинні перевірити, чи заповнена комірка, призначена для опису товарів, таким чином, щоб запобігти зловмисному дописуванню.

Сертифікат з перевезення товару EUR.1 має бути виданий митними органами й переданий експортерові одразу ж після здійснення чи забезпечення фактичного експортування товару.

В свою чергу декларація інвойс, зазначена в статті 16 (1) (b) цього Протоколу, може бути складена: (a) затвердженим експортером у розумінні статті 23 цього Протоколу, або (b) експортером будь-якої партії товару, що складається з одного чи декількох місць товарів, що походять з певної країни, сукупна вартість яких не перевищує 6000 євро (частина перша статті 22 Протоколу 1).

Митні органи країни експорту можуть надати будь-якому експортерові, що надалі іменуватиметься затвердженим експортером, який часто перевозить товари за цією Угодою, право складати декларації інвойс незалежно від вартості товарів, щодо яких вони складаються. Експортер, який бажає одержати такий дозвіл, повинен надати митним органам усі гарантії, які вони вважатимуть необхідними для підтвердження статусу походження товарів, а також виконання всіх інших умов цього Протоколу (частина перша статті 23 Протоколу).

Складання декларації інвойс здійснюється експортером шляхом штампування, машинописного чи поліграфічного друкування на інвойсі, повідомленні про доставку чи іншім комерційнім документі декларації, текст якої наведено у Додатку IV до цього Протоколу, з використанням однієї з мовних версій, викладених у цьому Додатку, і згідно з чинним законодавством країни експорту. Якщо декларація складена від руки, це має бути зроблено чорнилом і друкованими літерами. Декларації інвойс мають бути власноручно підписані експортером, що їх склав (частини четверта та п`ята статті 22 Протоколу).

З матеріалів справи вбачається, що до митного оформлення позивач надав сертифікати з перевезення (походження) товару форми EUR.1 від 17.09.2019 №Е5.758.048, від 27.09.2019 №Е5.807.019, декларації інвойси від 22.10.2019 №002019/10-11, від 22.10.2019 №002019/10-10, від 13.12.2019 №Ro-191213-01-An/-Re.

Сертифікати та декларації інвойси повністю відповідали вимогам Протоколу.

У зв`язку з чим на підставі вказаних документів підтверджене преференційне походження товару з Європейського Союзу, у зв`язку із чим позивачем застосована тарифна пільга (тарифна преференція) щодо ставок митного тарифу на підставі Угоди.

Відповідно до частини першої статті 44 Митного кодексу України для підтвердження країни походження товару орган доходів і зборів у передбачених законом випадках має право вимагати та отримувати документи про походження такого товару.

За змістом статті 25 розділу V "Підтвердження походження" Протоколу 1 до Угоди підтвердження походження повинні подаватися до митних органів країни імпорту згідно з чинним порядком цієї країни. Ці органи можуть вимагати перекладу підтвердження походження, а також подання разом із митною декларацією на ввезення заяви імпортера про те, що ввезені товари відповідають умовам, необхідним для застосування цієї Угоди.

Відповідно до положень частини першої статті 45 Митного кодексу України у разі виникнення сумнівів з приводу дійсності документів про походження товару чи достовірності відомостей, що в них містяться, включаючи відомості про країну походження товару, орган доходів і зборів може звернутися до компетентного органу, що видав документ, або до компетентних організацій країни, зазначеної як країна походження товару, із запитом про проведення перевірки цих документів про походження товару чи надання додаткових відомостей.

Частинами першої та другої статті 37 розділу ІV Угоди встановлено, що сторони домовились, що адміністративне співробітництво є важливим для реалізації та контролю преференційного режиму, наданого відповідно до цієї Глави, та підкреслюють свої зобов`язання боротися з незаконними діями та шахрайством в митних питаннях, пов`язаних з імпортом, експортом, транзитом товарів та їх розміщенням під будь-яким іншим митним режимом або процедурою, зокрема заходи заборони, обмеження або контролю. Якщо сторона на основі об`єктивно задокументованої інформації відчуває неспроможність забезпечити адміністративне співробітництво та/або відчуває існування незаконних дій або шахрайства іншої сторони відповідно до цієї Глави, заінтересована сторона може тимчасово призупинити дію відповідного преференційного режиму для відповідного товару (товарів) згідно із цією статтею.

Відповідно до статті 32 розділу VI "Домовленості про адміністративне співробітництво" Протоколу І до Угоди митні органи держав-членів Європейського Союзу і України повинні надавати один одному через Європейську комісію зразки відбитків штампів, використовуваних у їхніх митних службах для видачі сертифікатів з перевезення товару EUR.1 і адреси митних органів, які відповідають за перевірку цих сертифікатів і декларацій інвойс. З метою забезпечення правильного застосування цього Протоколу Європейський Союз і Україна повинні допомагати один одному через компетентні митні адміністрації у перевірці достовірності сертифікатів з перевезення товару EUR.1 або декларацій інвойс та правильності інформації, що міститься в цих документів.

Згідно з положеннями статті 33 розділу VI "Домовленості про адміністративне співробітництво" Протоколу І до Угоди подальші перевірки підтверджень походження мають здійснюватись у довільному порядку або тоді, коли митні органи країни імпорту мають обґрунтовані сумніви в достовірності таких документів, статусі походження відповідних товарів або виконанні інших вимог цього Протоколу.

З метою реалізації положень пункту першого цієї статті митні органи країни імпорту повинні повернути сертифікат з перевезення товару EUR.1 та інвойс, якщо він був поданий, декларацію інвойс або копії цих документів митним органам країни експорту, вказавши, якщо це доречно, причини запиту. Будь-які отримані документи й інформація, що вказують на недостовірність інформації, наведеної в підтвердженні походження, повинні бути передані на підтримку запита про перевірку.

Якщо у випадку обґрунтованих сумнівів відповідь на запит про перевірку не надійшла протягом десяти місяців з дати подання цього запита, або якщо відповідь не містить достатньої інформації для визначення достовірності розглядуваного документа або справжнього походження товарів, митні органи, що подали запит, повинні за відсутності виняткових обставин відмовити у наданні права на преференції.

Відповідно до частини п`ятої статті 45 Митного кодексу України у випадках, визначених цією статтею, товар вважається таким, що походить з відповідної країни, з моменту отримання органами доходів і зборів належним чином оформлених документів про походження товару або затребуваних ними додаткових відомостей.

Системний аналіз вищезазначених положень дозволяє дійти висновку щодо можливості митного контролю після завершення митного оформлення за умови обґрунтованої підозри, що під час пропуску товарів і транспортних засобів через митний кордон України було допущено порушення законодавства України.

Однак, на думку суду, відповідач не навів обставин за яких після завершення митного оформлення виникла обґрунтована підозра, що під час пропуску товарів і транспортних засобів через митний кордон України було допущено порушення законодавства України.

З огляду на встановлені обставини суд вважає, що висновки контролюючого органу щодо відсутності у позивача права на преференцію базуються виключно на листах уповноважених органів країн експорту, якими не підтверджене преференційне походження товару.

Однак, вказані листи уповноважених органів не можна вважати єдиним та беззаперечним доказом порушення саме позивачем митних правил, оскільки позивачем до митного оформлення надані всі документи, визначені чинним законодавством, що надані експортером та підтверджують право позивача на преференцію.

Крім того, в матеріалах справи відсутні будь-які документи, які б підтверджували факт офіційного звернення уповноважених органів країн експорту до експортера за наданням належних документів на підтвердження статусу походження товару, чи відповіді експортера.

З огляду на те, що сертифікат з перевезення товару та декларація інвойс є офіційними документами у відповідності до яких настають чітко визначені законом юридичні наслідки, тому такі документи потребують встановлення їх у відповідності до закону нечинними, підробленими чи недійсними.

Міжнародним договором передбачено чіткий алгоритм дій митного органу у випадку отримання відповіді компетентного органу за результатами перевірки документів про походження товару, яка, зокрема, не містить достатньої інформації для визначення достовірності розглядуваного документа або справжнього походження товарів (постанова Верховного Суду від 01.03.2021 №240/7093/19).

Беручи до уваги, що вказаний алгоритм дій контролюючого органу, на запити якого проводилася перевірка документів про походження товарів, не передбачає аналізу ним додаткових доказів (документів), наданих декларантом для підтвердження відомостей про заявлену країну походження товару згідно із частинами восьмою та дев`ятою статті 43 Митного кодексу України, суд вважає, що митний орган не наділений повноваженнями діяти на власний розсуд за вказаних обставин та проводити додаткову перевірку документів про походження товару після отримання результатів такої перевірки компетентним органом заявленої декларантом країни походження товару.

Відповідно до пункту 2 частини другої статті 351 Митного кодексу України документальна невиїзна перевірка проводиться у разі надходження від уповноважених органів іноземних держав документально підтвердженої інформації про не підтвердження автентичності поданих органові доходів і зборів документів щодо товарів, митне оформлення яких завершено, недостовірність відомостей, що в них містяться, а також запитів стосовно надання інформації про зовнішньоекономічні операції, які здійснювалися за участю суб`єктів зовнішньоекономічної діяльності - резидентів України.

Тобто, проведення документальної невиїзної перевірки з підстави, наведеної у пункті 2 частини другої статті 351 Митного кодексу України, можливе лише за умови, якщо інформація, що надійшла від уповноважених органів іноземних держав, свідчить про непідтвердження автентичності поданих контролюючому органу документів або про недостовірність відомостей, що в них містяться, а також запитів стосовно надання інформації про зовнішньоекономічні операції, які здійснювалися за участю суб`єктів зовнішньоекономічної діяльності - резидентів України.

Суд враховує, що в акті перевірки відсутній виклад з підтвердженням відповідними первинними документами або іншими матеріалами надання позивачем недостовірних документів чи недостовірної інформації, або інших протиправних дій декларанта, які спричинили заниження обов`язкових платежів під час митного оформлення; невідповідності даних, які містяться в документах, поданих платником податків для здійснення митного оформлення, фактичним даним, виявленим під час перевірки; не вказано на наявність первинних документів та інших матеріалів, що свідчать про наявність порушень.

Водночас, зі змісту акту перевірки не можливо встановити, що спричинило перевірку достовірності сертифікатів з перевезення товару EUR.1, декларацій інвойсів та правильності інформації, що міститься в цих документах, які обґрунтовані сумніви в достовірності таких документів, статусі походження відповідних товарів мали митні органи країни імпорту.

Крім того, позивач дотримав умови режиму вільної торгівлі між Україною та Європейським Союзом та правомірно застосовав тарифну преференцію за імпортованим товаром з країни Європейського Союзу. Під час митного оформлення імпортованого товару позивач надав національному митному органу всі необхідні документи для завершення митних процедур та щодо достовірності, достатності, повноти або належності яких з боку митного органу не було жодних зауважень та ним не відмовлено у застосуванні преференцій з ввізного мита на товари, що возяться на територію України (код пільги 410 товари, що ввозяться в Україну та походять з країн Європейського Союзу).

Отже, позивач сплатив в повному об`ємі всі обов`язкові митні платежі, подав всі необхідні документи для митного оформлення ввезеного товару, а самі сертифікати про походження товару та декларації інвойси є чинними та не скасованими.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що контролюючий орган, у відповідності до пункту 54.4 статті 54 Податкового кодексу України не мав правових підстав самостійно визначити базу оподаткування та податкові зобов`язання платника податків шляхом проведення дій, визначених пунктом 54.3.6 статті 54 Податкового кодексу України.

Таким чином, спірні податкові повідомлення рішення є протиправними, а вимоги про їх скасування є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

У зв`язку з задоволення позовних вимог відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України сплачений позивачем судовий збір необхідно стягнути на його користь за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись статтями 6, 72-77, 139, 244, 246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задоволити.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Хмельницької митниці Державної митної служби України від 21.10.2021 №9, від 21.10.2021 №9, від 18.02.2022 №9, від 18.02.2022 №9.

Стягнути на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 1330,24 грн (одну тисячу триста тридцять гривень 24 коп.) судового збору за рахунок бюджетних асигнувань Хмельницької митниці Державної митної служби України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач:Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_6 )
Відповідач:Хмельницька митниця Державної митної служби України (вул. Пілотська, буд. 2,Хмельницький,Хмельницька область,29000 , код ЄДРПОУ - 43997560)

Головуючий суддя О.Л. Польовий