Справа № 640/6235/21
Суддя: Бєлова Людмила Василівна
Дата ухвалення: 2023-01-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/6235/21 Суддя (судді) першої інстанції: Пащенко К.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2023 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого: Бєлової Л.В.

суддів: Аліменка В.О., Кучми А.Ю.,

розглянувши у порядку письмового провадження у місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 вересня 2022 року (справу розглянуто у порядку спрощеного провадження) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2021 року позивач, ОСОБА_1 , звернувся до суду першої інстанції з адміністративним позовом, у якому просив:

- визнати протиправними дії відповідача щодо відмови в призначенні пенсії позивачу за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» починаючи з моменту настання пенсійного віку, а саме з 26.11.2020;

- зобов`язати відповідача призначити пенсію позивачу за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» починаючи з моменту настання пенсійного віку, а саме з 26.11.2020.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 вересня 2022 року адміністративний позов задоволено частково:

Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві щодо відмови в призначенні пенсії позивачу за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у м. Києві повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 21.01.2021 № 765 про призначення пенсії за віком, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у цьому рішенні.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, відповідачем подано апеляційну скаргу, у якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. Апелянт мотивує свої вимоги тим, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 21 листопада 2022 року апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві на рішення Окружного адміністративного суду м. Києві від 29 вересня 2022 року залишено без руху та встановлено строк для усунення недоліків.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 05 грудня 2022 року апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду в м. Києві на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 29 вересня 2022 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії повернуто особі, яка її подала.

Також не погоджуючись з рішенням суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог, позивачем подано апеляційну скаргу, у якій просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині відмови у призначенні ОСОБА_1 пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» починаючи з моменту настання пенсійного віку, а саме з 26.11.2020 та прийняти нове рішення, яким зажовольнити позову заяву в повному обсязі. Апелянт мотивує свої вимоги тим, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи.

Апелянт в обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що посилання суду першої інстанції про справедливий захист позивача шляхом потворного розгляду заяви є хибним, оскільки вже неодноразово відповідач вказував, що зобов`язання повторного розгляду справи відповідачем може тлумачитись у різних варіантах.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 21 листопада та 05 грудня 2022 року відповідно відкрито провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 вересня 2022 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії та призначено до розгляду в порядку письмового провадження.

Відповідно до статті 311 КАС України справа розглядається в порядку письмового провадження.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 21.01.2021 ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві з заявою про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з усіма необхідними документами.

Листом від 02.02.2021 № 2600-0303-8/14678 Головне управління Пенсійного фонду України у м. Києві повідомило, що згідно до наданих документів про стаж, а також даних персоніфікованого обліку, стаж позивача складає 19 років 11 місяців 26 днів.

До страхового стажу не враховано період роботи (згідно трудової книжки № НОМЕР_1 ) з 01.08.1977 по 30.07.1979 - виправлення в даті наказу про звільнення, з 27.10.1982 по 19.05.1985 - запис про звільнення не засвідчений підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою.

Вказано, що у разі надання уточнюючих довідок про підтвердження періодів роботи, загальний стаж складе 24 роки 6 місяців 19 днів, що є недостатнім для призначення пенсії за віком.

Оскільки відсутній необхідний страховий стаж (27 років), у призначенні пенсії за віком згідно заяви від 21.01.2021 № 765 відмовлено.

Вважаючи дії відповідача щодо відмови в призначенні пенсії позивачу за віком протиправними, позивач звернувся з даним адміністративним позовом до суду.

Суд першої інстанції адміністративний позов задовольнив частково та зазначив, що записи у трудовій книжці позивача, за висновком суду, дозволяють встановити періоди трудового стажу позивача та зарахувати їх до страхового стажу для призначення пенсії.

Суд враховував, що позивачем надано квитанції про сплату єдиного податку з фізичних осіб за 2004, 2005 та 2010 роки, які пенсійним органом не досліджувались та яким правова оцінка на предмет підтвердження сплати внесків за відповідні місяці як підстава для врахування періодів роботи до страхового стажу відповідачем не надавалась.

При цьому, враховуючи обставини даної справи та відповідно до вищенаведених законодавчих положень, суд вважав, що позивач має право на зарахування повних місяців страхового стажу ведення ним підприємницької діяльності за періоди, у яких сплачено страхові внески незалежно від їх розміру.

Разом з тим, щодо вимог позивача про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити пенсію, суд зазначив, що з урахуванням наведеного, а також дискреції пенсійного органу в питаннях призначення пенсії, суд з метою ефективного захисту права позивача на пенсію за віком на пільгових умовах вважає за необхідне зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 21.01.2021 № 765 про призначення пенсії за віком, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у цьому рішенні

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Так, позивачем не оскаржується рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог, відтак колегія суддів вважає за необхідне здійснювати перевірку законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо наявності правових підстав для зобов`язання відповідача призначити пенсію позивачу за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» починаючи з моменту настання пенсійного віку, а саме з 26.11.2020.

Зазначене узгоджується з позицією, викладеною в п. 13.1 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України «Про судове рішення в адміністративній справі» від 20 травня 2013 року №7, відповідно до якого у разі часткового оскарження судового рішення суд апеляційної інстанції в описовій частині свого рішення повинен зазначити, в якій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується, і при цьому не має права робити правові висновки щодо неоскарженої частини судового рішення.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Закон України «Про пенсійне забезпечення» від 05 листопада 1991 року № 1788-ІІвідповідно до Конституції України гарантує всім непрацездатним громадянам України право на матеріальне забезпечення за рахунок суспільних фондів споживання шляхом надання трудових і соціальних пенсій. Закон спрямований на те, щоб повніше враховувалася суспільно корисна праця як джерело зростання добробуту народу і кожної людини, встановлює єдність умов і норм пенсійного забезпечення робітників, членів колгоспів та інших категорій трудящих. Закон гарантує соціальну захищеність пенсіонерів шляхом встановлення пенсій на рівні, орієнтованому на прожитковий мінімум, а також регулярного перегляду їх розмірів у зв`язку із збільшенням розміру мінімального споживчого бюджету і підвищенням ефективності економіки республіки.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про пенсійне забезпечення» громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.

Статтею 2 Закону України «Про пенсійне забезпечення» визначено, що за цим Законом призначаються: а) трудові пенсії: за віком; по інвалідності; в разі втрати годувальника; за вислугу років; б) соціальні пенсії.

Відповідно до статті 51 Закону України «Про пенсійне забезпечення» пенсії за вислугу років встановлюються окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком.

Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року № 1058-ІV розроблений відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом.

За приписами частини 3 статті 4 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються, серед іншого, умови, норми та порядок пенсійного забезпечення.

Частиною 1 статті 5 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» встановлено, що цей Закон регулює відносини, що виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.

За приписами частини 2 статті 5 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» виключно цим Законом визначаються, серед іншого, принципи та структура системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, види пенсійних виплат, умови набуття права та порядок визначення розмірів пенсійних виплат.

Згідно частини 1 статті 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» страховий стаж це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Відповідно до частини 2 статті 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Відповідно до ч.1 ст.26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року (абз.1).

Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу, зокрема, з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - не менше 27 років.

З матеріалів справи вбачається, що 21.01.2021 ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві з заявою про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з усіма необхідними документами.

Листом від 02.02.2021 № 2600-0303-8/14678 Головне управління Пенсійного фонду України у м. Києві повідомило, що згідно до наданих документів про стаж, а також даних персоніфікованого обліку, стаж позивача складає 19 років 11 місяців 26 днів.

До страхового стажу не враховано період роботи (згідно трудової книжки № НОМЕР_1 ) з 01.08.1977 по 30.07.1979 - виправлення в даті наказу про звільнення, з 27.10.1982 по 19.05.1985 - запис про звільнення не засвідчений підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою.

Вказано, що у разі надання уточнюючих довідок про підтвердження періодів роботи, загальний стаж складе 24 роки 6 місяців 19 днів, що є недостатнім для призначення пенсії за віком. Оскільки відсутній необхідний страховий стаж (27 років), у призначенні пенсії за віком згідно заяви від 21.01.2021 № 765 відмовлено.

Суд першої інстанції встановив, що записи у трудовій книжці позивача, за висновком суду, дозволяють встановити періоди трудового стажу позивача та зарахувати їх до страхового стажу для призначення пенсії. В цій частині рішення суду першої інстанції сторонами не оскаржується.

Таким чином, рішенням суду першої інстанції, в частині, що не оскаржується, було встановлено, що вказані вище періоди роботи з 01.08.1977 по 30.07.1979 та з 27.10.1982 по 19.05.1985 підлягають зарахуванню до страхового стажу для призначення пенсії.

В той же час, колегія суддів звертає увагу, що навіть за умови зарахування вищевказаних спірних періодів, необхідний страховий стаж (27 років) у позивача відсутній.

Так звертаючись до суду із даним позовом, ОСОБА_1 також наполягав на необхідності зарахування стажу за повний місяць у разі сплати страхового внеску у мінімальному розмірі.

Позивач вказував, що у нього є право на зарахування стажу за повні місяці роботи по періодам: з 01.09.2004 по 31.12.2004 (оскільки суми страхового внеску сплачено у мінімальному розмірі); з 01.04.2005 по 31.12.2005 (оскільки суми страхового внеску сплачувались, проте не зараховані періоди роботи до страхового стажу); з 01.01.2006 по 31.12.2009 (оскільки суми страхового внеску сплачено у мінімальному розмірі); з 01.01.2010 по 30.06.2010 (оскільки суми страхового внеску сплачувались, проте не зараховані періоди роботи до страхового стажу), а також надав квитанції про сплату єдиного податку з фізичних осіб, довідку форми ОК-5 з відомостями про застраховану особу.

За приписами частини 3 статті 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» страховий стаж обчислюється в місяцях. Неповний місяць роботи, якщо застрахована особа підлягала загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню або брала добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, зараховується до страхового стажу як повний місяць за умови, що сума сплачених за цей місяць страхових внесків з урахуванням сум страхових внесків, сплачених виходячи з мінімальної заробітної плати, є не меншою, ніж мінімальний страховий внесок.

Якщо сума сплачених за відповідний місяць страхових внесків з урахуванням сум страхових внесків, сплачених виходячи з мінімальної заробітної плати, є меншою, ніж мінімальний страховий внесок, цей період зараховується до страхового стажу як повний місяць за умови здійснення в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду, відповідної доплати до суми страхових внесків з урахуванням сум страхових внесків, сплачених виходячи з мінімальної заробітної плати, таким чином, щоб загальна сума сплачених коштів за відповідний місяць була не меншою, ніж мінімальний страховий внесок.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач має право на зарахування повних місяців страхового стажу ведення ним підприємницької діяльності за періоди, у яких сплачено страхові внески незалежно від їх розміру.

Вищевказаний висновок також не оскаржується та не заперечується учасниками справи.

Спірним питанням в межах апеляційного провадження є виключно питання наявності підстав для зобов`язання відповідача призначити пенсію позивачу за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» починаючи з моменту настання пенсійного віку, а саме з 26.11.2020, оскільки суд першої інстанції дійшов висновку, щов контексті спірних правовідносин належним способом захисту є зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 21.01.2021 № 765 про призначення пенсії за віком, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у цьому рішенні.

Згідно з Рекомендаціями Комітету Міністрів Ради Європи №(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

У разі наявності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта прийняти рішення конкретного змісту є втручанням у дискреційні повноваження.

Дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи бездіяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. При реалізації дискреційного повноваження суб`єкт владних повноважень зобов`язаний поважати основоположні права особи, додержуватися: конституційних принципів; принципів реалізації відповідної владної управлінської функції; принципів здійснення дискреційних повноважень; змісту публічного інтересу; положень власної компетенції; вказівок, викладених у інтерпретаційних актах; фахових правил, закріплених у нормативних актах; адміністративної практики; судової практики; процедурних вимог.

Відповідно до пунктів 2, 4 та 10 частини другої статті 245 КАС України у разі задоволення адміністративного позову суд може визнати протиправним та скасувати індивідуальний акт чи окремі його положення; визнати бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язати вчинити певні дії; визначити інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Згідно з частиною четвертою статті 245 КАС України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Апеляційний суд зазначає, що вирішення питання про яке просить позивач, в частині зобов`язання відповідача призначити пенсію позивачу за віком, наразі перебуває поза компетенцією адміністративного суду, оскільки є передчасним.

Так колегія суддів враховує, що позивачем до суду надано квитанції про сплату єдиного податку з фізичних осіб за 2004, 2005 та 2010 роки, які пенсійним органом не досліджувались та яким правова оцінка на предмет підтвердження сплати внесків за відповідні місяці як підстава для врахування періодів роботи до страхового стажу відповідачем не надавалась.

Апеляційний суд наголошує, що оскаржувана в межах даної справи відмова в призначенні пенсії позивачу за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», фактично викладена в листі Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 02.02.2021 (а.с. 6) містила лише висновки щодо незарахування періодів з 01.08.1977 по 30.07.1979 та з 27.10.1982 по 19.05.1985 через недоліки заповнення трудової книжки.

Однак, питання зарахування позивачу періодів з 01.09.2004 по 31.12.2004, з 01.04.2005 по 31.12.2005, з 01.01.2006 по 31.12.2009, з 01.01.2010 по 30.06.2010 до страхового стажу з огляду на ведення ним підприємницької діяльності та сплати страхових внесків (незалежно від їх розміру), квитанції про їх сплату взагалі не досліджувались відповідачем.

При цьому, як вже наголошувалось вище суд першої інстанції дійшов висновку про наявність права на зарахування повних місяців страхового стажу ведення ним підприємницької діяльності за періоди, у яких сплачено страхові внески незалежно від їх розміру.

Суд може за наявності достатніх правових підстав визнати рішення неправомірним та скасувати його, а також зобов`язати відповідача з урахуванням висновків суду повторно розглянути відповідне питання та прийняти за наслідками розгляду вмотивоване та обґрунтоване нормами законодавства рішення, при цьому суд не може перебирати на себе функцію органу, яка не покладена на суд законом.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що враховуючи викладені вище обставини, належним способом захисту порушеного права позивача, який би відповідав положенням пункту 4 статті 245 КАС України та був найбільш ефективним із можливих в контексті встановлених обставин способів захисту порушеного права, є саме зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у м. Києві повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 21.01.2021 № 765 про призначення пенсії за віком, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у цьому рішенні.

Посилання апелянта на відповіді пенсійного органу в інших судових справах не мають відношення до спірних правовідносин та викладеного вище не спростовують.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Доводи апеляційної скарги жодним чином не спростовують висновків суду першої інстанції і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права, а відтак не є підставою для скасування рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 вересня 2022 року.

Враховуючи вищевикладене, з`ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи основні засади адміністративного судочинства, вимоги законодавства України та судову практику, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про зобов`язання відповідача призначити пенсію позивачу за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» починаючи з моменту настання пенсійного віку, а саме з 26.11.2020.

Згідно з положеннями статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до вимог статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що рішення суду першої інстанції постановлене з додержанням норм матеріального і процесуального права, обставини справи встановлено повно та досліджено всебічно.

Заслухавши доповідь головуючого судді, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. 243, 315, 316, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд

П О С Т АН О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 вересня 2022 року - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 вересня 2022 року - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, за виключенням випадків передбачених п. 2 ч. 5ст.328 КАС України.

Головуючий суддя Л.В. Бєлова

Судді В.О. Аліменко,

А.Ю. Кучма