Справа № 520/23502/21
Суддя: Рубан В.В.
Дата ухвалення: 2023-01-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

17 січня 2023 року № 520/23502/21

Суддя Харківського окружного адміністративного суду Рубан В.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , НОМЕР_1 ) до Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Московського району Харківської міської ради (просп. Тракторобудівників, буд. 144, м. Харків, 61121, 25864181) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії ,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Московського району Харківської міської ради, в якому просить суд:

- визнати неправомірною відмову Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Московського району Харківської міської ради відшкодувати вартість проїзду залізничним транспортом від стації Харків Пасажирський до станції Воловець і від станції Воловець до станції Харків Пасажирський за проїзними документами БЗ № 991364 і БЗ № 991366;

- зобов`язати Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Московського району Харківської міської ради протягом місяця з дня набрання рішенням за цим позовом законної сили відшкодувати вартість проїзду: від станції Харків Пасажирський до станції Воловець за проїзним документом БЗ № 991364 в розмірі 1265 грн. 70 коп.; від станції Воловець до станції Харків Пасажирський за проїзним документом БЗ № 991366 в розмірі 1035 грн. 64 коп.;

- скористатись правом судового контролю і зобов`язати відповідача подати звіт про виконання рішення суду по цій справі протягом місяця з дня набрання рішенням законної сили.

Аргументуючи вимоги заявник зазначив, що має право на компенсацію вартості проїзду, але унаслідок вчиненої адміністративним органом відмови у реалізації права створені безпідставні перешкоди.

Відповідач, Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Московського району Харківської міської ради з поданим позовом не погодився. У відзиві зазначив, що підставами заперечень проти позову є доводи про те, що заявник при придбанні залізничних квитків вже використав пільгу як особа інвалід і оплатив лише 50% вартості проїзду. Тому компенсація решти оплаченої вартості проїзду згідно з законом є неможливою.

Суд, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст належних норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів.

Заявник є учасником ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи, належить до осіб категорії 1, що підтверджується копією виданого Харківською обласною державною адміністрацією посвідчення серії НОМЕР_2 .

Разом із цим, заявник є інвалідом 3 групи, що підтверджується копією виданого Управлінням посвідчення серії НОМЕР_3 .

Заявник у якості особи з інвалідністю придбав залізничний квиток для проїзду з м. Харкова до станції Воловець у вагоні класу люкс вартістю 1325,78 грн. (в т.ч. білизна 60 грн.) з поміткою «пільговий для інваліда війни» дата відправлення 01.10.2021 р.

Заявник у якості особи з інвалідністю придбав залізничний квиток для проїзду зі станції Воловець до м. Харкова у вагоні класу люкс вартістю 1095,64 грн. (в т.ч. білизна 60 грн.) з поміткою «пільговий для інваліда війни» дата відправлення 20.10.2021 р.

28.10.2021 р. заявник звернувся до Управління з приводу відшкодування витрат, понесених на перелічені поїздки.

За результатами розгляду звернення відповідач листом від 01.11.2021р. №494/0/872-21 відмовив позивачу у відшкодуванні.

Не погодившись із цією відмовою, заявник звернувся до суду.

Вирішуючи спір по суті, суд зазначає наступне.

Пунктом 19 ч.1 ст.20 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" передбачено, що особам, віднесеним до категорії 1 (пункт 1 статті 14), надається така гарантовані державою компенсація та пільга як безплатний проїзд один раз на рік до будь-якого пункту України і назад автомобільним або повітряним, або залізничним, або водним транспортом з правом першочергового придбання квитків.

Правила реалізації даної норми закону були деталізовані п.13 Порядку використання коштів державного бюджету для виконання програм, пов`язаних із соціальним захистом громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи (затверджено постановою КМУ від 20.09.2005р. №936; далі за текстом Порядок №936), де зазначалось, що відшкодування громадянам один раз на рік вартості проїзду міжміським транспортом до будь-якого населеного пункту України та у зворотному напрямку (без врахування пересадок) здійснюється за рахунок відповідних субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетом та за місцем реєстрації громадян на підставі проїзних квитків, пред`явлених управлінню (відділу) праці та соціального захисту населення райдержадміністрації, виконкому міських, районних у містах рад. При цьому сума відшкодування вартості проїзду залізничним транспортом не повинна перевищувати вартості проїзду у плацкартному або купейному вагоні швидкого поїзда, а також у вагонах другого класу швидкісного поїзда.

Однак, даний пункт Порядку №936 було виключено згідно з постановою КМУ від 26.10.2016р. №759.

Водночас із цим, відповідно до п.26 розділу І Закону України від 28.12.2014р. №79-VIII визначено, що норми і положення ст.20 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Аналогічна за змістом норма міститься у п.26 розділу VI Бюджетного кодексу України.

Стосовно посилання відповідача, Управління на ст.60 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", суд зауважує, що відповідно до положень наведеної норми закону у редакції Закону України від 28.12.2014р. №76-VIII особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, які мають одночасно право на інші пільги та компенсації, передбачені законодавством України, надаються за їх вибором пільги та компенсації відповідно до одного із законів України.

Рішенням Конституційного Суду України від 17.07.2018 р. N 6-р/2018 ст.60 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" у редакції Закону України від 28.12.2014р. №76-VIII визнано неконституційною.

При цьому, у рішенні Конституційного Суду України від 17.07.2018 р. N 6-р/2018 прямо указано, що застосуванню підлягає стаття 60 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 28 лютого 1991 року N 796-XII у редакції до внесення змін Законом України "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України" від 28 грудня 2014 року N 76-VIII, а саме: "Стаття 60. Інші пільги та компенсації особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи. Особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, можуть надаватись й інші пільги та компенсації, передбачені законодавством України".

Таким чином, з 17.07.2018р. обмеження одночасного використання заявником декількох споріднених пільг не діє.

Пунктом 6 Положення про Єдиний державний автоматизований реєстр осіб, які мають право на пільги (затверджено постановою КМУ від 29.01.2003р. №117; далі за текстом Положення №117) дійсно передбачено, що пільговик, який має право на конкретну пільгу згідно з кількома законами України, включається до Реєстру як пільговик, що користується цією пільгою згідно з одним Законом України за його вибором. Якщо фізична особа має право на пільги згідно з кількома законами, до Реєстру включається така інформація про пільговика.

Втім, оскільки п.6 Положення №117 не узгоджується з приписами ст.60 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 28.02.1991р. №796-XII у редакції до внесення змін Законом України "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України" від 28.12.2014р. №76-VIII, то за загальним правилом розв`язання правових колізій пріоритет у застосуванні мають норми акту права вищої юридичної сили, тобто закону.

Продовжуючи розгляд справи, суд бере до уваги, що згідно з ч.2 ст.381 "Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні" особи з інвалідністю мають право на 50-відсоткову знижку вартості проїзду на внутрішніх лініях (маршрутах) повітряного, залізничного, річкового та автомобільного транспорту в період з 1 жовтня по 15 травня.

Долученими до справи документами підтверджено, що дана пільга використана заявником.

Звертаючись до суду заявник цих обставин не заперечував та не спростовував.

За правилом ч.3 ст. ст.382 "Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні" якщо особа з інвалідністю має право на одну і ту ж пільгу за цим Законом і одночасно за іншим нормативно-правовим актом, пільга їй надається лише за одним з них за її вибором (незалежно від підстави встановлення пільги).

Розглядаючи справу, суд зважає, що відповідно до ч.1 ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод і практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 14.10.2010р. по справі Щокін проти України (Shchokin v. Ukraine, заяви № 23759/03 та 37943/06) та у рішенні Європейського суду з прав людини від 07.07.2011р. по справі Серков проти України (Serkov v. Ukraine, заява № 39766/05) Європейським судом з прав людини фактично надане тлумачення змісту ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та змісту верховенства права, згідно з яким національне законодавство має бути чітким та узгодженим, відповідати вимозі якості закону, забезпечувати адекватний захист осіб від свавільного втручання у права заявника, а у разі протилежного (тобто у разі неоднозначного трактування норми права) підлягає застосуванню найбільш сприятливий для заявника підхід.

Відтак, суд вважає, що найбільш сприятливим для заявника є підхід, коли подія використання особою пільги відповідно ч.2 ст.381 "Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні" не призводить до неможливості використання такою особою пільги згідно з п.19 ч.1 ст.20 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", оскільки нормами Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" такого застереження не запроваджено, а тому питання пільги за ч.2 ст.381 "Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні" не входить до предмету доказування по справі.

Згідно з п.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень суб`єктів владних повноважень суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Обов`язок доведення відповідності оскарженого рішення (діяння) закону за критеріями ч.2 ст.2 КАС України у силу ч.2 ст.77 КАС України покладено саме на владного суб`єкта.

Проте, у спірних правовідносинах владний суб`єкт правомірності оскарженого діяння не довів.

Ураховуючи, що відмова у розумінні вчинку як волевиявлення владного суб`єкта управлінського характеру може бути втілена як у рішенні, так і у дії чи бездіяльності, суд з огляду на зміст заявлених вимог вважає за можливе визнати оскаржену відмову протиправною саме як дію адміністративного органу.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Оцінивши добуті по справі докази в їх сукупності за правилами ст.ст.72-78, 90, 211 КАС України, суд зазначає, що факт порушення прав та охоронюваних законом інтересів заявника підтверджений матеріалами справи, що є визначеною процесуальним законом підставою для задоволення позову в частині вимог про визнання відмови протиправною та обтяження владного суб`єкта обов`язком відшкодувати заявникові вартість проїзду.

Разом із тим, оскільки вимога позову в частині відшкодування вартості проїзду протягом місяця не мотивована жодними аргументами, то ця вимога підлягає відхиленню.

Суд вважає, що підстави для застосування у даному конкретному випадку приписів ст.382 КАС України відсутні.

При розв`язанні спору, суд приймає до уваги практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом Конвенція; рішення від 21.01.1999р. у справі Гарсія Руїз проти Іспанії, від 22.02.2007р. у справі Красуля проти Росії, від 05.05.2011р. у справі Ільяді проти Росії, від 28.10.2010р. у справі Трофимчук проти України, від 09.12.1994р. у справі Хіро Балані проти Іспанії, від 01.07.2003р. у справі Суомінен проти Фінляндії, від 07.06.2008р. у справі Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії) і тому надав оцінку усім обставинам справи, котрі мають юридичне значення для правильного вирішення спору, та дослухався до усіх аргументів сторін, які ясно і чітко сформульовані та здатні вплинути на результат вирішення спору.

Розподіл судових витрат здійснити відповідно до ст.139 КАС України.

Керуючись ст.ст.8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст.6-9, ст.ст.241-243, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , НОМЕР_1 ) до Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Московського району Харківської міської ради (просп. Тракторобудівників, буд. 144, м. Харків, 61121, 25864181) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправною відмову Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Московського району Харківської міської ради відшкодувати ОСОБА_1 вартість проїзду залізничним транспортом від стації Харків - Пасажирський до станції Воловець і від станції Воловець до станції Харків - Пасажирський за проїзними документами БЗ № 991364 та БЗ № 991366.

Зобов`язати Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Московського району Харківської міської ради відшкодувати ОСОБА_1 витрати вартості проїзду: від станції Харків-Пасажирський до станції Воловець за проїзним документом БЗ № 991364 в розмірі 1265 (одна тисяча двісті шістдесят п`ять) грн. 78 коп. та від станції Воловець до станції Харків-Пасажирський за проїзним документом БЗ № 991366 в розмірі 1035(одна тисяча тридцять п`ять) грн. 64 коп.

В іншій частині позовні вимоги залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною другою статті 299 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Рубан В.В.